text:
Hervé Djamel Loiseau (21 March 1973 – December 2001) was a French soldier who attended Afghan training camps, and was found  dead of hunger and cold in the aftermath of the Battle of Tora Bora in December 2001, the first confirmation that Frenchmen had joined the ranks of Osama bin Laden in the wake of the 11 September 2001 attacks.

Life
He had accompanied Brahim Yadel to Lahore, Pakistan, on 11 March 2000, when the pair crossed the border into Afghanistan after the urging of recruiter Karim Bourti.

He also maintained contact with the Algerian Meroine Berrahal.

Legacy
Five years after his death, an independent French film entitled Djamel Loiseau: Journey of a Soldier of Allah was produced by Ranwa Stephan.

References

French Muslims
Converts to Islam
1973 births
2001 deaths
French military personnel killed in action
Deaths by starvation
Deaths from hypothermia


text:
Sympistis hayesi is a moth of the family Noctuidae first described by Augustus Radcliffe Grote in 1873. It is found in the Rocky Mountain region of North America.

The wingspan is about 30 mm.

References

hayesi
Moths of North America

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
In a historical context, a covenant applies to formal promises that were made under oath, or in less remote history, agreements in which the name actually uses the term 'covenant', implying that they were binding for all time.

One of the earliest attested covenants between parties is the so-called Mitanni treaty, dating to the 14th or 15th century BC, between the Hittites and the Mitanni. Key elements of this type of Hittite international covenant treaty included a preamble identifying the king, a historical prologue that detail the monarch's deeds, the stipulated obligations of the vassal state, where the covenant would be stored, as well as an outline of the blessings if the document is obeyed and curses if the terms were broken.

Historically, certain treaties and compacts have been given the name "covenant", notably the Solemn League and Covenant that marked the Covenanters, a Protestant political organization important in the history of Scotland. The term 'covenant' appears throughout Scottish, English and Irish history.

The term covenant could be used in English to refer to either the Bundesbrief of 1291, which established the confederacy of Uri, Schwyz, and Unterwalden. It is also used to refer to the Pfaffenbrief of 1370. These documents led to the formation of the Swiss state or "Eidgenossenschaft". In this usage the German "Eid" is being translated as "covenant" rather than "oath" in order to reflect its written status.

In modern law, covenant is described as "a promise or agreement under consideration, or guarantee between two parties" and is distinguished from modern contract by the seal or symbol of guarantee.

References

Documents
Oaths


text:
Christoph Kohlbecker (* 19. März 1935 in Gaggenau; † 20. August 2020) war ein deutscher Architekt und Mitinhaber des Gaggenauer Architekturbüros Kohlbecker Architekten & Ingenieure, Kohlbecker Gesamtplan GmbH. Er war vor allem als Planer von Industrieanlagen, Forschungs- und Schulungszentren international bekannt. Zu seinen bekanntesten Projekten gehörten die gemeinsam mit Renzo Piano geplante Bebauung des Potsdamer Platzes in Berlin.

Leben
Christoph Kohlbecker studierte nach seinem Abitur am Markgraf-Ludwig-Gymnasium Baden-Baden von 1954 bis 1959 Architektur an der Technischen Hochschule Karlsruhe bei Egon Eiermann. Nach seinem Studienabschluss als Diplom-Ingenieur im Jahre 1959 arbeitete Kohlbecker als selbstständiger Architekt und wurde Teilhaber im Architekturbüro seines Vaters Karl Kohlbecker (1906–1982). Er war an der Generalentwicklung und Erstellung von Industrieanlagen namhafter Unternehmen beteiligt, darunter die Daimler AG, IBM, Schott AG sowie Heidelberger Druckmaschinen. Es wurden zudem zahlreiche Bauten für die öffentliche Hand realisiert, hierzu zählten Verwaltungsgebäude, Schulen, Mehrzweckhallen und auch Kindergärten, sowie Wohnsiedlungen und Behindertenwerkstätten.

1984 wurde Kohlbecker als Lehrbeauftragter für den Bereich "Planung von Fabrikanlagen" an die Universität Karlsruhe berufen und 1996 zum Honorarprofessor ernannt, er lehrte dort bis 2005.

1992 gewann Kohlbecker zusammen mit dem Büro Renzo Piano den 1. Preis in dem von der Daimler-Benz AG ausgeschriebenen Wettbewerb um die Bebauung des Potsdamer Platzes in Berlin. Ein Jahr später trat sein Sohn Matthias Kohlbecker als Mitglied in die Geschäftsleitung ein, sein Sohn Florian Kohlbecker kam im Jahre 2005 dazu. Im Jahre 2007 schied Christoph Kohlbecker aus der Geschäftsleitung aus, wirkte dort jedoch weiterhin beratend.

2010 erhielt Kohlbecker die Ehrenbürgerwürde der Stadt Gaggenau. Er war Ehrenmitglied des VFB Gaggenau sowie Vorsitzender, Präsident und Ehrenpräsident des Golf-Clubs Baden-Baden. Ehrenamtlich engagierte er sich für das Helmut-Dahringer-Haus, dem Stammhaus der Gaggenauer Altenhilfe e.V.

Projekte (Auswahl)
 1959: Sozialgebäude und Verwaltungsgebäude der Fichtel & Sachs AG in Schweinfurt
 1959 (bis 2006): Werksanlagen der Daimler AG in Deutschland, Brasilien, Südafrika, der Türkei, Mexiko
 1964–1972: Neubau des Inselhotels in Konstanz
 1968–1972: Neubau der Polizeischulen in Lahr und Biberach
 1968–1980: Neubauten und Ausbauten von Werksanlagen IBM Deutschland GmbH in Böblingen, Sindelfingen, Hannover

 1970–2002: Kundencenter der Daimler AG in Sindelfingen, Bremen, Untertürkheim, Rastatt, Ulm
 1978: Neu- und Umbauten der Rheuma-Klinik Baden-Baden

 1982–2010: Werksanlagen der Heidelberger Druckmaschinen in Amstetten
 1986–1990: DB Forschungszentrum Ulm (in Kooperation mit Richard Meier)

 1992–2000: Bebauung am Potsdamer Platz in Berlin (in Gemeinschaft mit Renzo Piano)
 1994: Bauten der Schott Ceran in Mainz-Bingen
 1995: Logistikzentrum der Tchibo GmbH in Zarrentin
 1998: Mercedes-Event-Center in Sindelfingen

 2001: Maybach Center of Excellence in Sindelfingen
 2004: Seniorenpflegeheim "Oskar-Scherrer-Haus" in Gaggenau
 2006: Mercedes-Benz Center in Stuttgart
 2007: Evobus Kundenzentrum in Neu-Ulm
 2008: Entwicklungs- und Versuchszentrum der Daimler AG in Wörth
 2009 und 2010: Produktionsanlagen der Eirich GmbH in Külsheim und Hardheim

Literatur
 Daimler-Benz AG Sindelfingen (Hrsg.): Design-Gebäude Piano-Kohlbecker Sämtliche Projekte, Band 4. Hatje Cantz Verlag, Ostfildern-Ruit 1998, ISBN 3-7757-0708-5.
 Daimler Chrysler AG Werk Wörth (Hrsg.): Werk Wörth. 1999, ISBN 3-980-2386-2-8.
 Maybach-Center of Excellence Sindelfingen (Hrsg.): Maybach-Center of Excellence. Röhm Verlag, 2005, ISBN 3-937267-10-7.
 Potsdamer Platz, Renzo Piano Building Workshop / Christoph Kohlbecker Marlene-Dietrich-Platz. In: The Phaidon Atlas of Contemporary World Architecture. Phaidon, 2005, ISBN 0-7148-4450-0.
 BauNetz (Hrsg.): Architekten Profile 2007/2008. Architekten stellen sich vor. Deutschland, Österreich, Schweiz. Birkhäuser, Basel 2007, ISBN 3-936560-41-2.

Weblinks

 Architekten-Übersicht auf www.potsdamerplatz.de
 www.kohlbecker.de - Website des Architekturbüros Kohlbecker

Architekt (Baden-Württemberg)
Hochschullehrer (Karlsruher Institut für Technologie)
Ehrenbürger von Gaggenau
Person (Gaggenau)
Deutscher
Geboren 1935
Gestorben 2020
Mann


text:
A Capa do contra filé ou simplesmente capa de filé é um tipo de corte da carne bovina localizado sobre a ponta do contrafilé, na traseira do animal e representa, aproximadamente, 2,28% da carcaça traseira. Como contém muitos nervos, sua textura é desigual.

Informação nutricional

Obs.: Valores diários em referência com base em uma dieta de 2.500 calorias por porção de 100g com referência para animais do Brasil.

Ver também
 Coxão mole
 Picanha

Ligações externas

Cortes de carnes bovinas


text:
Shri Durgiana Mandir (Punjabi: ਸ਼੍ਰੀ ਦੁਰਗਿਆਨਾ ਮੰਦਿਰ) (Hindi: श्री दुर्गियाना मंदिर), is a Hindu temple situated in the city of Amritsar, Punjab, India. Though a Hindu temple, its architecture is similar to the Sikh Harmandir Sahib (Golden Temple). This temple derives its name from the Goddess Durga, the chief Goddess who is worshipped here. Murtis of  Lakshmi and Vishnu are also located and worshipped in the temple.

Although it is believed that Durgiana Mandir was built in 1921, the temple existed before it was rebuilt in 1921. It is confirmed by record in Amritsar District Gazetteer of 1893, which talks about Durgiana Sarovar and "Devi dwara" surrounding it which was thronged by Hindu pilgrims.

History and architecture

The Sri Durgiana temple is a very important temple for Hindus. In the courtyard of the temple is a tree where Lava and Kusha bound Hanuman after the captured challenge horse of the Ashvamedha yajna. Iksvaku, the grandson of sun-god, performed a number of yagyas on this land. The original temple was built in 16th century.

The architecture of Sri Durgiana Temple is similar to Shri Harmandir Sahib. It was built in 1921 by Guru Harsai Mal Kapoor in the architectural style of the Sikh Shri Harmandir Sahib (Golden Temple) . Harsai Mal was a descendant of Prithi Chand and hence Guru Ram Das.The grandchildren of Harsai Mal Kapoor is currently living in amritsar and one of caretakers of the idol of Harsai mal Kapoor.

Existence of the Talab is also mentioned in 1868 Municipal committee, Amritsar documents. John Campbell Oman who was Professor of natural science in The Government College, Lahore mentioned about durgiana in his book where he found some mystics practicing yoga.
Durgiana Mandir is recorded in Amritsar District Gazetteer of 1893 which talks about Durgiana Sarovar and "Devi dwara" surrounding it which was thronged by Hindu pilgrims.

Even though Amritsar is not declared a Holy city, restrictions are in force prohibiting sale of tobacco, liquor and meat within a radius of  around this temple and the Shri Harmandir Sahib (Sikh Golden Temple).

Location

The temple is situated near the Hathi gate in Amritsar. It is very close to the Amritsar railway station, and is about  from the bus station.

Features and designs
The temple is built in the middle of a sacred lake, which measures  × . Its dome and canopies are similar to that of the Golden temple of Sikh religion, also located in Amritsar. A bridge provides the approach to the temple. The dome of the temple is gilded. Marble is used extensively in the temple's features. The dome is illuminated with colourful lights. The temple is sometimes called Silver temple because of its large exquisitely designed silver doors. It has a rich collection of Hindu scriptures. The temple complex also has some historic subsidiary temples such as Seetla Mata and Bara Hanuman.

Festivals and Cultural events
Major Hindu festivals celebrated in the temple are Dussehra, Janmashtami, Rama Navami, and Diwali. A Sāwan festival is also celebrated in Durgiana Mandir in the Holy Shravan month of Hindu Calendar where newlywed couples gather at temple to worship Radha Krishna. Women adorn themselves with flower jewellery and worship at temple along with their husbands. Another festival celebrated in Durgiana temple complex is the famous 'Langur Mela' during 10 days of Navratri and Dussehra. Pilgrims in large numbers throng to the Bada Hanuman temple, with their children dressed as Langur to offer prayers in this temple, situated in the Durgiana temple complex.

Renovation
The temple and its precincts were under a beautification programme since 2013, and was completed in 2015. This will provide more space for worship both inside and outside the temple premises. As per the Master Plan prepared for reshaping the environment around the temple, 55 properties had been acquired with adequate compensation package and demolished for the purpose of development works. Under this plan, a multi-storied parking complex, an open-air theatre, a shopping complex and other facilities were under construction.

See also
 List of Hindu temples in India
 Mukteshwar Mahadev Temple
 Shri Kali Devi Temple, Patiala

References

Notes

External links

Tourist attractions in Amritsar
Hindu temples in Punjab, India
Durga temples
Hindu temples in Amritsar district
16th-century Hindu temples
20th-century Hindu temples


text:
Quinhamel kan syfta på följande platser:

Guinea-Bissau

 Quinhámel, regionhuvudort, Biombo,
 Quinhamel Sector, sektor, Biombo,

Robotskapade Guinea-Bissauförgreningar


text:
Jinolické rybníky je soustava tří rybníků ležící u obce Jinolice v CHKO Český ráj, asi 5 km od Jičína. Soustavu tvoří rybníky Oborský, Němeček a Vražda, jež jsou napájeny bezejmenným potokem, tvořícím přítok Javornice.

Popis lokality
Soustava se nachází ve výrazném údolí mezi Javornickou horkou na severu a Prachovským hřebenem na jihu (Prachovské skály a spojnice vrchů Přivýšina – Brada). Rybníky jsou jednou z nejvyhledávanějších lokalit Českého ráje. Dva z rybníků jsou rekreační, jsou zde veřejná tábořiště, autokempy, chatové osady. Nejbližší železniční zastávka je v Jinolicích, od ní vede kolem rybníků modrá turistická značka do Prachova, žlutá značka vede od rybníků k rozcestí Pod Přivýšinou.

Rybníky
 Oborský (rozloha 11,4 ha) - největší ze soustavy; rekreační (písčité dno, písčitá i travnatá pláž, využívaný ke koupání a vodním sportům); vlhké louky na západním až jihozápadním břehu jsou chráněny jako přírodní památka Oborská luka.
 Němeček (rozloha 5,2 ha) - rekreační; poskytuje možnost koupání (zvláště u hráze rybníka).
 Vražda (rozloha 2,1 ha) - k rekreaci se nevyužívá; celý včetně vlhké louky na jihozápadním břehu je chráněn jako přírodní památka Rybník Vražda.

Fotogalerie

Odkazy

Reference

Související články
 Oborská luka
 Rybník Vražda

Externí odkazy

Rybníky v okrese Jičín
Rybníky v Jičínské pahorkatině
Skupiny rybníků v Česku
Povodí Libuňky
CHKO Český ráj
Jinolice


text:
Klein Dorrit is een komedie in drie akten van Franz von Schönthan.

Toneelstuk

Schönthan werkte in 1905 de novelle Little Dorrit van Charles Dickens om tot een komedie, die op 5 oktober 1905 in première ging in het Burgtheater in Wenen. Het toneelstuk werd later door Eduard Künneke weer omgewerkt tot een opera onder dezelfde titel (opus 30) met een libretto van Richard Kessler. Den Haag was in 1932 het toneel van de eerste uitvoering van die opera.

Muziek Halvorsen

Op 12 maart 1906 kreeg Klein Dorrit haar Noorse première in het Nationaltheatret te Oslo. De muzikaal leider en dirigent van het theatergezelschap en orkest aldaar liet het uitvoeren met muziek. Johan Halvorsen gebruikte muziek van Daniel Auber (de ouverture van Le Dieu et la Bayadère); Moritz Moszkowski en Jules Massenet. Hij voegde tevens enige eigen muziek toe (onder andere een wals en polonaise), dat na de vijftien voorstellingen in de la verdween. Er is alleen een manuscript van.

Duits toneelstuk
Toneelmuziek
Compositie van Johan Halvorsen
Compositie voltooid in 1906


text:
Der Jamaika-Dollar (Jamaican dollar) ist die Währung Jamaikas; sie wird von der Bank of Jamaica ausgegeben. 1 Dollar ist in 100 Cents unterteilt.

Banknoten gibt es in den Stückelungen 50, 100, 500, 1000 und 5000 Dollar, Münzen in den Werten 1, 10 und 25 Cent sowie 1, 5, 10 und 20 Dollar. Letztere ähnelt stark der 1-Euro-Münze. Die Cent-Werte sind aufgrund des geringen Wertes nicht mehr gebräuchlich.

Umgangssprachlich wird der Jamaika-Dollar auch als "Jay" bezeichnet. Das ist besonders für Touristen hilfreich, da die inoffizielle Zweitwährung des Landes der US-Dollar ist und so Verwechslungen ausgeschlossen werden können.

Geschichte
Am 30. Januar 1968 beschloss das Repräsentantenhaus, die Währung zu dezimalisieren und das dem Pfund Sterling entsprechende jamaikanische Pfund (Jamaican pound) durch den Jamaika-Dollar zu ersetzen. Ab dem 8. September 1969 wurden die auf den Jamaika-Dollar lautenden Banknoten und Münzen ausgegeben.

Weblinks

Währungseinheit (Amerika)
Wirtschaft (Jamaika)


text:
Hypoderma aceris är en svampart som beskrevs av Henn. & Lindau 1893. Hypoderma aceris ingår i släktet Hypoderma och familjen Rhytismataceae.   Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sporsäcksvampar
aceris


text:
Анато́лий Мигуно́в:
 Мигунов, Анатолий Иванович (род. 1946) — советский и российский логик. Заведующий кафедрой логики философского факультета СПбГУ (с 1999).
 Мигунов, Анатолий Николаевич (род. 1954) — российский политический деятель. Министр внутренней региональной и муниципальной политики Нижегородской области (с 2012 года). Мэр города Арзамаса (2000—2012).


text:
Renaud Lavillenie (Barbezieux-Saint-Hilaire, 1986. szeptember 18. –) olimpiai bajnok francia atléta, rúdugró. Öccse, Valentin Lavillenie, szintén rúdugró.

Öt méter nyolcvanegy centiméteres ugrásával aranyérmes lett a 2009-es torinói fedett pályás Európa-bajnokságon. Berlinben a szabadtéri világbajnokságon az ausztrál Steven Hooker, valamint a szintén francia Romain Mesnil mögött zárt harmadikként.

2014. február 15-én  ugrásával megdöntötte a rúdugrás fedett pályás – néhány nap híján 21 évig érvényben lévő – korábbi világrekordját, amivel az abszolút rekordot is megszerezte, mivel a szabadtéri világcsúcs .

2020 júniusában edzés közben eltörte a hüvelykujját, amit műtét és hathetes kihagyás követett.

Egyéni legjobbjai
Szabadtér
 Rúdugrás – 6,05 m

Fedett pálya
 Rúdugrás – 6,16 m világrekord

Jegyzetek

Források

 Renaud Lavillenie az IAAF honlapján

Francia atléták
Rúdugrók
Francia olimpiai bajnokok
Olimpiai bajnokok (2012)
Olimpiai bajnokok (atlétika)
1986-ban született személyek
Élő személyek


text:
Roger I Trzos, norm. Roger I Borsa a. Borset, wł. Ruggero I Borsa (ur. 1060 a. '61 w Melfi, zm. 22 lutego 1111 w Salerno) – od 1085 książę Apulii i Kalabrii oraz Amalfi; syn Roberta Guiscarda i Siszelgajty z Salerno.

Zdobycie i utrzymanie władzy
W 1073 Siszelgajta wykorzystując chorobę męża, który pozostawał w Trani, ogłosiła Rogera następcą. Aktem tym wyłączyła ona z prawa do dziedziczenia starszego Boemunda, pochodzącego z pierwszego małżeństwa Roberta. Możnowładcy Apulii poparli tę kandydaturę licząc na poszerzenie przywilejów oraz możliwość trwalszego wpływu na rządy młodocianego księcia w okresie przyszłej regencji. Jedynym przeciwnikiem Rogera pozostał Abelard, który jako najstarszy syn Onufrego także wysunął swoje roszczenia. Po powrocie do Kann, Robert zatwierdził akt dziedziczenia dla młodszego syna, gwarantując Boemundowi ziemie odebrane później od Bizancjum.

Roger dołączył do ojca w kampanii greckiej w 1084. W trakcie oblężenia Kefalinii, 17 lipca 1085 zmarł niespodziewanie Robert. Kiedy książę-następca dowodził jeszcze wojskami w Bundicji, w Salerno przebywał Boemund. Słusznie obawiając się przejęcia Apulii przez starszego brata, Roger porzucił dowodzone wojska i zmierzał do Italii. Pośpiech młodego księcia wywołał popłoch wśród oblegającego Kefalinię wojska, które w nieładzie wycofało się do Apulii. Obaj bracia skierowali wojska do stolicy, jednak Boemund wycofał się, gdy młodego księcia poparł stryj, Roger sycylijski. Ostatecznie władzę w księstwie Apulii Roger objął we wrześniu 1085. Chcąc zapewnić Normanom legitymację władzy jako miejscowej władzy oraz poparcia dla ambicji przejęcia księstwa Salerno, dynastia ostatecznie uznała władzę zwierzchnią Rogera. Wymuszono jednak na nim przyrzeczenie nadań pomniejszych tytułów. Pokonany Boemund uszedł do Kapui, z której powrócił na czele wojsk wysłanych przez Jordana. Boemund zajął Orię, Otranto i Tarent, czym zmusił brata do zawarcia pokoju w marcu 1086. Roger uznał pierworództwo Boemunda, dopuścił go do współrządów oraz obwarował jego wyłączne prawa do dziedziczenia władzy w przypadku bezpotomnej śmierci. Jednak już w lipcu a. sierpniu t.r. Boemund został obwołany przez panów normańskich prawowitym władcą i zbrojnie wystąpił przeciwko bratu. Sprawnie dowodząc wojskami, zadał druzgocącą klęskę Rogerowi pod Fragneto i ponownie zajął Tarent. Pomimo odnoszenia pomniejszych zwycięstw Roger nie był w stanie przejąć kontroli nad większą częścią kraju; nie chciał też uznać przewagi brata. Ostatecznie wojnę zakończyła interwencja papieża Urbana II, który obawiał się rozbicia Normanów i odboju Apulii przez Bizancjum. Papież zobowiązał Rogera do przekazania Boemundowi Tarentu, Cosenzy i innych dóbr w Kalabrii, tworząc z tych ziem księstwo Tarentu. Ostatecznie papież potwierdził władzę zwierzchnią Rogera, instalując go księciem Apulii i Kalabrii w 1089.

W maju 1098 usunięty książę Kapui Ryszard II wezwał go do wsparcia w przywróceniu na tron. Roger wyruszył do Kapui wraz ze stryjem, Rogerem sycylijskim. W zamian za pomoc w objęciu władzy Ryszard zobowiązał się do złożenia hołdu Rogerowi. Zdaje się jednak, że układ ten – jeśli został spełniony – dotyczył osobiście Ryszarda. Brak bowiem w źródłach potwierdzenia zwierzchnictwa późniejszych książąt Apulii nad Kapuą.

W październiku 1104 Roger wyruszył na Gargano, aby rozprawić się z Wilhelmem, hrabią Monte Sant'Angelo. Możny ten zrzucił był zależność od księcia Apulii i złożył hołd cesarzowi bizantyjskiemu. W wyniku zdobycia twierdz Gargano, Wilhelm został upokorzony przed księciem. Roger odebrał mu tytuł i szlachectwo oraz wygnał z państwa.

Polityka gospodarcza
Roger zezwalał na bicie monet pomniejszym panom. Źródła potwierdzają co najmniej dwa przywileje dla bicia własnej monety, które Roger udzielił Fulkowi z Basacers i Mansonowi, wiceksięciu Amalfi. Książę prowadził ambitną politykę gospodarczą. Przywrócił przywileje celne dla Amalfi oraz rozpoczął intensywną urbanizację Mezzogiorno, przyznając prawa lokacyjne kolejnym miastom i sprowadzając zasadźców, gł. Lombardów. Mając przyznane prawo wolnej inwestytury, prowadził ją zgodnie z oczekiwaniami papieża. W 1090 podjął wspólnie z Urbanem II instalację Brunona Kartuza na arcybiskupa w Reggio.

Rodzina
W 1092 został ożeniony z Adelą, córką Roberta I Fryzyjskiego, hrabiego Flandrii, wdową po Kanucie IV Świętym, królu Danii. Urodziła mu trzech synów:

 Ludwika (zm. sierpień 1094),
 Wilhelma (1095–1127) – ks. Apulii i Kalabrii oraz Amalfi,
 Guiscarda (zm. sierpień 1108)

Przydomek
Już w wieku młodzieńczym miał odznaczać się skąpstwem. Znany był ze skrupulatnego liczenia pieniędzy, któremu to nawykowi zawdzięcza przydomek Trzos, Kalita (norm. Borsa/Borset, wł. Borsa). Przypuszczalnie, cechę tę miała mu przypisać późniejsza tradycja rodowa, która akcentowała osiągnięcia gospodarczego rozwoju kraju przy względnie nieudolnej polityce feudalnej.

Przypisy

Bibliografia

 Gierowski, Józef Andrzej: Historia Włoch. Wyd. 3. przejrz. Wrocław: Ossolineum, 2003. .

Dynastia Hauteville
Władcy Sycylii
Urodzeni w 1060
Zmarli w 1111


text:
Thalictrum viridulum är en ranunkelväxtart som beskrevs av B. Boiv.. Thalictrum viridulum ingår i släktet rutor, och familjen ranunkelväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Rutor
viridulum


text:
Hylocryptus é um género de aves da família Furnariidae.

Este género contém as seguintes espécies:
 Fura-barreira, Hylocryptus rectirostris
 Hylocryptus erythrocephalus

Furnariídeos
Géneros de aves


text:
João Baptista Cordeiro Guerra (Rio de Janeiro,  — Rio de Janeiro, ) foi um jurista Brasileiro.

Bacharel em direito pela Faculdade Nacional de Direito, em 3 de dezembro de 1937.

Foi nomeado ministro do Supremo Tribunal Federal, por decreto de 16 de setembro de 1974, do Presidente Ernesto Geisel, assumindo em 26 de setembro de 1974. Ocupou o cargo vago com a aposentadoria de Luís Gallotti. Aposentado em 18 de março de 1986, foi sucedido por Célio Borja. Entre outras ações importantes, negou a extradição a cidadão francês em 1977 pelo temor a ser submetido a prisão perpétua ou mesmo pena de morte (Processod de Extradição 342).

Foi presidente do Supremo Tribunal Federal, de 21 de fevereiro de 1983 a 25 de fevereiro de 1985.

Ligações externas
Linha sucessória dos ministros do Supremo Tribunal Federal

Ministros do Supremo Tribunal Federal
Juristas do Rio de Janeiro
Alunos da Faculdade de Direito da Universidade Federal do Rio de Janeiro
Naturais da cidade do Rio de Janeiro


text:
In 2010-11 season NSA Sofia won their 7th consecutive league trophy and participate for 6th time in row in UEFA Women's Champions League.

Table

Matches

A PFG

Bulgarian Cup

UEFA Champions League

References

External links
 http://www.bulgarian-football.com/bg/archive/201011/wdp.html#dp

Nsa Sofia


text:
Der Orden für Verdienste um das Gesundheitswesen () wurde am 18. Februar 1938 per Dekret durch den französischen Staatspräsidenten Albert Lebrun gestiftet und war zur Belohnung von Personen vorgesehen, die sich auf dem Gebiet des öffentlichen Gesundheitswesens und des Kinderschutzes um die Französische Republik verdient gemacht hatten.

Die Verleihung der Auszeichnung erfolgte auf Vorschlag des Gesundheitsministers.

Klassen
Der Orden besteht aus drei Klassen und die Zahl der jährlichen Verleihungen war reglementiert.
 Kommandeur (40 Verleihungen)
 Offizier (170 Verleihungen)
 Ritter (806 Verleihungen)

Um mit dem Orden ausgezeichnet zu werden, musste man das 30. Lebensjahr vollendet haben und seit mindestens zehn Jahren auf diesem Gebiet tätig gewesen sein. Die Verleihung des Offizierkreuzes konnte frühestens fünf Jahre nach der Ernennung zum Ritter, die des Kommandeurkreuzes frühestens fünf Jahren nach der Ernennung zum Offizier erfolgen.

Ordensdekoration
Das Ordenszeichen ist ein Silber vergoldetes fünfarmiges Kreuz (Ritter ohne Vergoldung) auf dem ein blau emaillierter fünfstrahliger Stern aufliegt. Die Sternspitzen werden von kleinen Vierecken umschlossen. Das Medaillon ist von einem blau emaillierten Reif mit der Inschrift ORDRE DE LA SANTÉ PUBLIQUE (Orden des öffentlichen Gesundheitswesens) umschlossen und zeigt den nach rechts gewendeten und leicht aufschauenden Kopf der Marianne. Rückseitig im Medaillon ein stilisierter Sonnenaufgang.

Trageweise
Getragen wird das Kommandeurkreuz als Halsorden. Die Ordenszeichen der Offiziere und Ritter am Band auf der linken Brustseite, wobei auf dem Band des Offizierskreuzes noch eine Rosette angebracht ist.

Das Ordensband ist blau.

Sonstiges
Die Verleihung des Ordens für Verdienste um das Gesundheitswesen wurde 1963 im Zuge der Reorganisation des französischen Ordenswesens und der Stiftung des Nationalverdienstordens eingestellt.

Literatur
 André Souyris-Rolland: Guide des Ordres Civil Français et Étrangers, des Médailles d'Honneur et des Médailles des Sociétés. Paris 1979.

Verdienste Um Das Gesundheitswesen


text:
Tomáš Rešl (též Tomáš Rešel, Tomas Resel; 1520 Jindřichův Hradec – 1562) byl katolický kněz, náboženský spisovatel, editor česko-latinských slovníků, překladatel z latiny a němčiny. Publikoval také pod pseudonymy Rešelius, Tomáš Hradecký, Thomas Reschelius.

Život
Narodil se v roce 1520 v Jindřichově Hradci. V Jarošově nad Nežárkou působil jako farář.

Dílo
Do češtiny přeložil Postilu od vídeňského biskupa Fredricha Nausey. Je spoluautorem českého překladu Knihy Jezusa Siracha.  V roce 1560 vydal Latinsko–český slovník Dictionarium latino-bohemicum.

Odkazy

Reference

Literatura
 MUK Jan: Tomáš Rešl, str. 83–86.
 ZÍBRT Čeněk: Tomáš Rešel Hradecký, in: Sborník historický (1886) 234–240, 293–301, 337–342;
 PLETZER Karel: Předbělohorský slovníkář a překladatel Tomáš Rešel Hradecký, in: JSH 57 (1988) str. 1–10.
 Štědroň, Miloš; Šlosar, Dušan. Hudební termíny ve slovníku Tomáše Rešela. Štědroň, Miloš – Šlosar, Dušan. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity : řada hudebněvědná (H) Brno : Masarykova univerzita v Brně 47, č. 33, (1998,) s. 71–82.
 Havrlant, Jaroslav. Katolíci při vydávání českých biblických textů v době reformace: poznámky ke konfesní příslušnosti Beneše Optáta, Jana Vartovského z Varty, Tomáše Rešla a Jana Straněnského. Jaroslav Havrlant. In: Amica sponsa mater : Bible v čase reformace / Praha : Kalich, 2014, s. 154–176.

Externí odkazy

Překladatelé
Narození v roce 1520
Narození v Jindřichově Hradci
Úmrtí v roce 1562
Jarošov nad Nežárkou
Muži


text:
Cestišče je del javne ceste, ki ga sestavljajo vozišče, odstavni in ločilni pasovi, kolesarske steze, pločniki, bankine, naprave za odvodnjavanje, če so tik ob vozišču, ter zračni prostor v višini 7 metrov, merjeno od točke na osi vozišča. (zakon o cestah Ur. l. RS 109/2010, 2. člen, točka 14)

Širina cestišča se meri pravokotno na os ceste.

Sestavni deli

Vozišče je del cestišča, ki ima eno ali več smernih vozišč, namenjeno je prometu vozil, pod pogoji, določenimi s predpisi o pravilih cestnega prometa, pa tudi pešcem in drugim udeležencem cestnega prometa, če s prometno signalizacijo ni določeno drugače.

Prometni pas je označen ali neoznačen vzdolžni del smernega vozišča, ki je dovolj širok za neovirano vožnjo dvoslednih vozil v eni vrsti.

Prometni pas za počasna vozila je prometni pas, namenjen vožnji vozil, ki zaradi prepočasne vožnje zmanjšujejo pretočnost prometa.

Pospeševalni in zaviralni pas sta prometna pasova namenjena pospeševanju pri vključevanju in zaviranju pri izključevanju vozil z ene ceste na drugo prometno površino.

Bankina je utrjen ali neutrjen vzdolžni del cestišča ob zunanjem robu vozišča, ki zagotavlja bočno stabilnost vozišča in brežine ter omogoča namestitev prometne signalizacije in prometne opreme.

Odstavni pas je vzdolžni del cestišča, ki je od vozišča ločen z ločilno vzdolžno robno črto in je namenjen ustavitvi udeležencev v prometu v sili, pod pogoji določenimi z zakonom o cestah in zakonom, ki ureja pravila v cestnem prometu, pa tudi vožnji motornih vozil.

Odstavna niša je prometna površina, ki je od vozišča ločena z ločilno vzdolžno črto ter označena s predpisano prometno signalizacijo; namenjena je ustavitvi udeležencev v prometu v sili.

Srednji ločilni pas je vzdolžni del cestišča, s katerim sta fizično ločeni smerni vozišči.

Kolesarska steza je del cestišča, ki ni v isti ravnini kot vozišče ali je od njega ločena kako drugače in je namenjena prometu koles in koles s pomožnim motorjem.

Pločnik je del cestišča, ki ni v isti ravnini kot vozišče ali je od njega ločen kako drugače in je namenjen pešcem, ali pešcem in prometu koles ter koles s pomožnim motorjem, če je na njem označen kolesarski pas ali pa z vertikalno prometno signalizacijo dovoljen promet kolesarjev.

Otok za pešce je dvignjena ali od cestišča kako drugače ločena površina na cestišču, namenjena postanku pešcev, ki prečkajo vozišče ceste.

Glej tudi
 Zakon o cestah, Ur. l RS št. 109/2010

Vir

Ceste


text:
Événements

 19 février : l'empereur moghol Aurangzeb fait supprimer la jiziya.

 28 février : ouverture à New York de la première école ouverte aux élèves noirs à l'initiative du Français Elias Neau. Elle est brûlée comme hérétique en juillet 1706.

 20 novembre, querelle des Rites : le pape Clément XI condamne les « rites chinois » (adoption par les missionnaires jésuites d'éléments tirés du culte de Confucius et des ancêtres pour faciliter la diffusion du christianisme en Chine).

Naissances

Décès

Notes et références

XVIIIe siècle en droit
1704 en droit


text:
Pierre Le Lectier (nacido en el siglo XVI, fallecido el 14 de septiembre de 1636 en "Saint-Pierre Empont") es de los primeros pomólogos de Francia.

Biografía

Pierre Le Lectier fue fiscal del rey Luis XIII de Francia en Orleans.

A partir de 1598, cultivó una colección de árboles frutales en viveros ubicados entre el Loira y el Loiret, el actual distrito de Saint-Marceau, que incluyen:
 258 perales,
 69 manzanos,
 72 ciruelos,
 27 melocotoneros,
 12 cerezos,
 10 higueras,
 12 naranjos,
 8 otros árboles frutales, haciendo un total de 468 variedades de árboles frutales.

Pierre Le Lectier, murió el 14 de septiembre de 1636, enterrado en la parroquia de "Saint-Pierre Empont".

Obras

A partir de 1628, estuvo en el origen del primer catálogo de viveros: el «Catalogue des arbres cultivez dans le verger» (Catálogo de árboles cultivados en la huerta). Escrito en forma de listado, servía como método de intercambio de variedades de árboles frutales.

El catálogo de viveros actual no apareció hasta 1724, casi 100 años después del de Le Lectier.

Reconocimientos
Se le dedicó una variedad de pera , bautizada "Le Lectier" .

Véase también

 André Leroy
 Alphonse Mas
 Georges Delbard

Referencias

Enlaces externos

 https://www.herodote.net/Le_precurseur_de_l_absolutisme-synthese-336.php

Agrónomos de Francia
Horticultores de Francia


text:
Le Prealpi nord-occidentali di Stiria (in tedesco Nordwestliches steirisches Randgebirge) sono una sottosezione delle Prealpi di Stiria (Steirisches Randgebirge, Steirische Voralpen).

Si trovano in Austria (Stiria).

Classificazione
Secondo la SOIUSA sono una sottosezione delle Prealpi di Stiria ed hanno come codice il seguente: II/A-20.I.

Secondo la classificazione tedesca dell'AVE sono comprese nelle Alpi della Lavanttal che hanno un'estensione maggiore. Corrispondono al codice AVE: 46b/NE.

Delimitazioni
Confinano:
 a nord con le Alpi Nord-orientali di Stiria (nelle Alpi Settentrionali di Stiria) e separate dal corso del fiume Mura;
 a nord-est con le Prealpi centrali di Stiria (nella stessa sezione alpina) e separate dal corso del fiume Mura;
 a sud-est si stemperano nella Pianura Pannonica;
 a sud con le Prealpi sud-occidentali di Stiria (nella stessa sezione alpina) e separate dallo Steinbauer Sattel;
 a sud-ovest con le Alpi della Lavanttal (nelle Alpi di Stiria e Carinzia) e separate dall'Obdacher Sattel;
 ad ovest con i Tauri di Seckau (nelle Alpi dei Tauri orientali) e separate dal corso del fiume Mura;
 a nord-ovest con le Alpi dell'Ennstal (nelle Alpi Settentrionali di Stiria) e separate dal corso del fiume Mura.

Suddivisione
Si suddividono in tre supergruppi e cinque gruppi (tra parentesi i codici SOIUSA dei supergruppi e dei gruppi):
 Stubalpe i.s.a. (A)
 Packalpe (A.1)
 Stubalpe p.d. (A.2)
 Gleinalpe (B)
 Gruppo dello Speikkogel (B.3)
 Gruppo Roßeck-Wettelkogel (B.4)
 Montagne Occidentali di Graz (C)
 Gruppo dell'Heiggerkogel (C.5)

Montagne

 Ameringkogel - 2.184 m
 Speikkogel - 1.993 m
 Lenzmoarkogel - 1.991 m
 Rappoldkogel - 1.928 m

Note

Bibliografia

Nord-occidentali di Stiria
Gruppi montuosi della Stiria


text:
(The Lord is my faithful Shepherd), 112, is a cantata by Johann Sebastian Bach, a church cantata for the second Sunday after Easter. Bach composed the chorale cantata in Leipzig and first performed it on 8 April 1731. It is based on the hymn by Wolfgang Meuslin, a paraphrase of Psalm 23 written in 1530, sung to a melody by Nikolaus Decius.

Bach, the Thomaskantor in Leipzig from May 1723, composed this cantata to complete his second cantata cycle of chorale cantatas, begun in 1724. He used the lyrics of the hymn unchanged, which reflect the psalm and Jesus as the Good Shepherd. Bach structured the work in five movements. The outer choral movements are a chorale fantasia and a four-part closing chorale, both on the hymn tune. Bach set the inner stanzas as aria – recitative – aria, with music unrelated to the hymn tune. He scored the cantata for four vocal soloists, a four-part choir and a Baroque instrumental ensemble of two horns, two oboes d'amore, strings and continuo. Bach scholars agree that the brass instruments, normally reserved for Feast days, could come from an earlier chorale fantasia of the same melody with the text of the German Gloria.

History and words

In his second year as Thomaskantor in Leipzig, Bach composed chorale cantatas between the first Sunday after Trinity of 1724 and Palm Sunday of 1725, but for Easter he returned to cantatas on more varied texts. He had not composed a chorale cantata yet for the occasion , the second Sunday after Easter. The prescribed readings for that Sunday were from the First Epistle of Peter (Christ as a model – ), and from the Gospel of John, (the Good Shepherd – ).

During the cycle of 1724/25, the text of the inner stanzas of a hymn was paraphrased by a contemporary poet with whom Bach collaborated. In this cantata however, Bach used the hymn text unchanged, a 1530 hymn in five stanzas written by Wolfgang Meuslin as a paraphrase of Psalm 23. The hymn is sung to the melody of "", the German Gloria, by Nikolaus Decius (1522). Meusin's hymn is different from the one with the same opening line by Cornelius Becker, but sung to the same melody, which Bach had used in his other two cantatas for the same occasion,  and . The hymn's topic, the Lord as the Good Shepherd, has traditionally been used for Jesus and is thus related to the gospel.

Bach first performed the cantata at the  on 8 April 1731.

Music

Structure and scoring
Bach structured the cantata in five movements. The text and tune of the hymn are kept in the outer choral movements, a chorale fantasia and a four-part closing chorale, which frame an alternating arias and a  recitative. Bach scored the work for four vocal soloists (soprano, alto, tenor, bass), a four-part choir and a Baroque instrumental ensemble of two horns (Co), two oboes d'amore (Oa), two violins (Vl), viola (Va) and basso continuo.

In the following table of the movements, the scoring follows the Neue Bach-Ausgabe. The keys and time signatures are taken from Alfred Dürr, using the symbol for common time (). The continuo, playing throughout, is not shown.

Movements

In the opening chorus, a chorale fantasia, the melody of the German  "" is embedded in an orchestral concerto. The movement opens with calls derived from the chorale tune played on the two horns, leading to a free concerto with the strings and oboes. The cantus firmus is sung by the soprano in long notes, while the lower voices engage in imitation. John Eliot Gardiner compares the movement to the openings of the two former cantatas for the same occasion: "The presence of two horns ... reveals a much more regal portrait of the Good Shepherd than we have previously met." Both Alfred Dürr and Klaus Hofmann assume that the music was not originally composed for this pastoral text, but previously, for the . Bach had composed a different chorale fantasia on the same melody in Auf Christi Himmelfahrt allein, BWV 128, with similar instrumentation.

The inner three movements quote the text of the hymn without change, but their music is not related to the hymn tune. The alto aria is accompanied by an obbligato oboe. It is structured in two similar parts, and is in pastoral . The steady flow of the oboe can be seen as depicting the "pure water" mentioned in the text, the steps in the continuo as "the steps made on this significant journey" "on the pathway of the righteousness of His commandments".

The central movement begins as an arioso, accompanied by the continuo, illustrating the walk through the "valley of darkness". The second part is a dramatic recitative with strings, first expressing "" (persecution, sorrow, trouble) in a broken melodic line against sustained string chords, then "Thy rod and Thy staff comfort me", where the "first violins weave a comforting little melody".

The following duet expresses enjoyment at God's table in a dance, a bourrée.

The cantata closes with a four-part chorale, most instruments playing colla parte, while the horns play different parts because of their limited range.

Recordings

The selection is taken from the listing on the Bach Cantatas Website. Ensembles playing period instruments in historically informed performances are marked green.

References

Sources

 Der Herr ist mein getreuer Hirt BWV 112; BC A 67 / Chorale cantata (3rd Sunday of Easter) Bach Digital
 BWV 112 Der Herr ist mein getreuer Hirt: English translation, University of Vermont
 Luke Dahn: BWV 112.5 bach-chorales.com

Church cantatas by Johann Sebastian Bach
1731 compositions
Psalm-related compositions by Johann Sebastian Bach
Chorale cantatas


text:
Чабья Чурчи — деревня в Сабинском районе Татарстана. Входит в состав Большеныртинского сельского поселения.

География
Находится в северо-западной части Татарстана на расстоянии приблизительно 16 км на восток-юго-восток по прямой от районного центра поселка Богатые Сабы у речки Мёша.

История
Основана в XVII веке, упоминалась также как Чабья, Чилючи, Чирич-Аул. В начале XX века работали земская и церковно-приходская школы.

В «Списке населенных мест по сведениям 1859 года», изданном в 1866 году, населённый пункт упомянут как казённая деревня Чабья-Чурича 1-го стана Мамадышского уезда Казанской губернии. Располагалась при реке Мёше, на Казанской просёлочной дороге, в 60 верстах от уездного города Мамадыша и в 35 верстах от становой квартиры во владельческом селе Кукморе (Таишевский Завод). В деревне, в 36 дворах жили 255 человек (124 мужчины и 131 женщина), была мечеть.

Население
Постоянных жителей было: в 1782 году — 42 души мужского пола, в 1859—201, в 1897—426, в 1908—431, в 1920—400, в 1926—401, в 1938—346, в 1949—304, в 1958—246, в 1970—180, в 1979—192, в 1989 — 81, 92 в 2002 году (татары 96 %), 79 в 2010.

Примечания

Литература

Населённые пункты Сабинского района


text:
Jacint Rosell i Llosa (Tortosa, Tarragona, 22 de maig de 1806 - València, 6 de maig de 1871) fou un canonista i catedràtic català.

Va fer els seus primers estudis i ingressà en el Seminari de la seva ciutat natal, en el que es distingí ben aviat. Va fer oposicions a una beca del Col·legi imperial de Sant Maties, guanyant-la amb la nota més alta. El bisbe de Tortosa, veient la seva aplicació, li concedí una beca del patronat de la Universitat de Cervera i el grau de batxiller en teologia (1828). Aconseguí la llicenciatura en Dret Canònic per la Universitat de Cervera el maig de 1832. El 15 d'abril de 1843 se li commutà el batxiller i llicenciatura en cànons pels mateixos graus en la Facultat de Jurisprudència. Es doctorà en Dret en la Universitat de València.

Carrera acadèmica
El juliol de 1832, pocs mesos d'aconseguir la llicenciatura, fou nomenat Catedràtic en la Universitat de València, càtedra (que desenvolupà durant trenta-cinc anys) i d'Història i elements del Dret Cànonic. Era molt volgut i respectat, tant per la seva virtut com pel seu talent, i fou cridat a consulta moltes vegades per la Cúria eclesiàstica d'aquell arquebisbat en assumptes dubtosos de dret i disciplina, en temps dels prelats García Abella i Barrio. Aconseguí tres canongies per oposició i de jove donà molt a entendre a la Cúria romana, amb el seu fullet El celibato eclesiástico, que va merèixer les censures d'aquell alt cos.

Problemes amb els seus càrrecs
Fou reposat diverses vegades en la seva càtedra: primer per haver estat nomenat canonge doctoral en la Catedral de Tortosa (17 d'agost de 1832) i després ser apartat del seu lloc arran dels esdeveniments de setembre de 1840 que portaren el general Espartero a la Regència. D'aquí que exercís la seva labor entre maig de 1834 i setembre de 1840 i, després, a partir d'octubre de 1856 aconsegueix la càtedra d'ascens sense que consti que assolís la de térmens malgrat sol·licitar-ho en diverses ocasions (7 de febrer de 1862, 4 de juny de 1870).

Fou diverses vegades president del Col·legi d'Advocats, de València, i de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació. La seva obra principal fou; Discurso sobre la unidad de la Iglesia Católica, Valencia 1854.

Bibliografia
 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 393 ()
 portal.uc3m.es/portal/page/.../A84CAE0E6B2C90D5E04075A36FB02D

Canonges catalans


text:
Алекса́ндр Алекса́ндрович До́льский (род. 7 июня 1938, Свердловск) — русский советский и российский поэт, гитарист-виртуоз, автор-исполнитель, актёр. Заслуженный артист РСФСР (1989), член Союза драматургов. Лауреат Государственной премии имени Булата Окуджавы (2002).

Биография
Родился в театральной, артистической семье. Отец Александр Викторович Дольский (14 марта 1913 — 12 ноября 2000) был певцом (драматический тенор); в 1936—1946 гг. — солистом Свердловского, 1946—1950 — Львовского, 1950—1955 — Куйбышевского, 1955—1957 — Белорусского, 1957—1958 — Харьковского театров оперы и балета. Мать, Елизавета Александровна (1912 г. рожд.), — балерина, выпускница Ленинградского академического хореографического училища имени А. Я. Вагановой, по окончании которого уехала работать в Свердловский театр оперы и балета. Отец оставил семью, когда сын был ещё маленьким, так что мать растила Александра-младшего одна.

После школы работал слесарем-инструментальщиком на заводе «Уралэлектроаппарат» (1956—1957). Окончил строительный факультет Уральского политехнического института в 1963 году, аспирантуру на инженерно-экономическом факультете и музыкальное училище по классу гитары (1963). В 1950-е годы стал лауреатом первого послевоенного конкурса артистов эстрады как гитарист (2-е место). В 1968 году принял участие в Первом Всесоюзном фестивале авторской песни в новосибирском Академгородке. его выступление вошло в документальный фильм "Запрещенные песенки" (1990, режиссер В. Новиков, оператор В. Лапин).

В 1975 году переехал в Ленинград. Работал в НИИ градостроительства, с осени 1979 года был актёром Ленинградского театра миниатюр, через год стал солистом эстрады. Победитель 6-го Всесоюзного конкурса артистов эстрады.

Песни начал писать ещё учась в школе (с 1949 года) на свои стихи. Написал песни к фильмам «Старший сын» (1975) и «Трактир на Пятницкой» (1978). Снялся в художественных фильмах киностудии «Ленфильм», таких как: «Когда святые маршируют» (1990) и «Новая Шахерезада» (1990), а также в фильме «Игра с неизвестным». Автор песен на стихи французских, английских, американских и русских поэтов. Увлечение — живопись.

Живёт и работает в Санкт-Петербурге.

Дискография
К настоящему времени дискография Александра Дольского включает виниловые пластинки формата LP, выпущенные фирмой «Мелодия»:

 1979 —
 1981 — «Песни (Государство синих глаз)»
 1983 — «Ленинградские акварели»
 1985 — «Тёплые звёзды»
 1987 — «Прощай, XX век»
 1988 — «Пейзаж в раме»
 1988 — «Оглянись не во гневе»
 1992 — «Музыка над моей головой»

А также компакт-диски:

 1995 — «Возвращение в Петербург»
 1995 — «Звезда на ладони»
 1996 — «Ангел-хранитель»
 1996 — «Недострелянная птица»
 1997 — «Туманы и дожди»
 1997 — «Русский вопрос»
 1997 — «Трава и ветер»
 1999 — «На круги своя»
 1999 — «Тайная вечеря»
 1999 — , 2 CD
 1999 — ,
 2000 — «Осенний полёт»
 2000 — «Российские барды: А. Дольский»

В 1999 году издательство «Moroz Records» выпустило серию из 10 компакт-дисков со старыми и новыми песнями:

 «Старинные часы»
 «Государство синих глаз»
 «Ленинградские акварели»
 «Тёплые звёзды»
 «Прощай, XX век»
 «Оглянись не во гневе»
 «Пейзаж в раме»
 «Музыка над моей головой»
 «На круги своя»
 «Тайная вечеря»

Фильмография

Литература
 «Пока живёшь». Библиотечка журнала «Огонёк», 1988
 «Каменные песни». Художественная литература. Ленинградское отделение, 1990
 «Синий автопортрет». 1991
 «Четыре ангела». Харьков, 1991
 «Благословение». 1993
 «Я пришёл дать вам выпить, или Как я был Александром IV». 1994
 «Песни Одиссея». Санкт-Петербург, 1998
 «Свет небес». 1998
 «Летейское вино». 1999
 «Сонеты». Санкт-Петербург, 1999
 «Александр Дольский. Сочинения. Стихотворения». Локид-Пресс, серия «Голоса. Век XX», 2001. — ISBN 5-320-00420-6
 «Беседы с Иисусом». Агентство «РДК — принт», 2001
 «Сонеты». Санкт-Петербург, 2002
 «Венки сонетов». Санкт-Петербург, 2003
 Роман в стихах «Анна» (2005)

Награды, звания
 Заслуженный артист РСФСР (1989)
 Лауреат Государственной литературной премии имени Булата Окуджавы (2002)

Хобби
 С 2007 года — член любительского литобъединения «Российский межрегиональный союз писателей» (РМСП).

Примечания

Ссылки
 Официальный сайт Александра Дольского

 Биография музыканта и поэта А. Дольского
 Сайт творчества А. Дольского
 Статья об А. Дольском в ЖЖ, к 69-летию
 Статья «История и современность в стихах-песнях Александра Дольского о России»
 Статья об А. Дольском, 1989 г.

Авторы-исполнители СССР
Авторы-исполнители России
Поэты СССР
Поэты России XX века
Поэты России XXI века
Композиторы СССР
Композиторы России
Заслуженные артисты РСФСР
Лауреаты премии имени Булата Окуджавы
Лауреаты премии «Петрополь»
Выпускники Уральского технического университета
Выпускники Свердловского музыкального училища им. П. Чайковского
Гитаристы СССР
Гитаристы России


text:
Reveille, also known as the Brick House, is a historic home located in Richmond, Virginia.  The house consists of three sections.  The main -story house dates to about 1806; the -story
west wing dates to 1839; and a rear kitchen wing was added to the west wing in 1920.  The house is an example of an early 19th-century Federal style country residence. In 1950 the property and house were acquired by the Reveille United Methodist Church.

It was listed on the National Register of Historic Places in 1979.

References

External links
Reveille United Methodist Church website

Houses on the National Register of Historic Places in Virginia
Federal architecture in Virginia
Houses completed in 1806
Houses in Richmond, Virginia
National Register of Historic Places in Richmond, Virginia


text:
Носіро́ (, ) — місто в Японії, в префектурі Акіта.

Короткі відомості
Розташоване в північно-західній частині префектури, у гирла річки Йонесіро, на березі Японського моря. Виникло на основі портового містечка раннього нового часу. Засноване 26 вересня 1940 року шляхом об'єднання містечка Носіроко з селами Сінономе та Сакакі. Основою економіки є сільське господарство, рибальство, вирощування криптомерій, деревообробна промисловість. Станом на  площа міста становила  км². Станом на  населення міста становило  осіб.

Примітки

Джерела та література

Посилання

  Офіційна сторінка міста Носіро

Міста префектури Акіта


text:
El bisbat de Termoli-Larino —diocesi di Termoli-Larino ; Dioecesis Thermularum-Larinensis — és una seu de l'Església catòlica, sufragània de l'arquebisbat de Campobasso-Boiano, que pertany a la regió eclesiàstica Abruços-Molise. El 2010 tenia 108.095 batejats d'un total 109.132 habitants. Des del 2006 està regida pel bisbe Gianfranco De Luca.

Territori

La diòcesi comprèn 34 municipis molisans, tots ells a la província de Campobasso: Acquaviva Collecroce, Bonefro, Campomarino, Casacalenda, Castelbottaccio, Castelmauro, Civitacampomarano, Colletorto, Guardialfiera, Guglionesi, Larino, Lucito, Lupara, Mafalda, Montecilfone, Montelongo, Montemitro, Montenero di Bisaccia, Montorio nei Frentani, Morrone del Sannio, Palata, Petacciato, Portocannone, Provvidenti, Ripabottoni, Rotello, San Felice del Molise, San Giacomo degli Schiavoni, San Giuliano di Puglia, San Martino in Pensilis, Santa Croce di Magliano, Tavenna, Termoli i Ururi.

La seu episcopal és la ciutat de Termoli, on hi ha la basílica catedral de Santa Maria della Purificazione (dita de Sants Basso i Timoteo). A Larino hi ha la cocatedral de San Pardo.

El territori està dividit en 51 parròquies, agrupades en 4 vicariats: Larino-Campomarino, Montenero di Bisaccia-Castelmauro, Santa Croce di Magliano-Casacalenda, Termoli-San Giacomo degli Schiavoni.

Història

Larino
La diòcesi de Larino va ser erigida al ; des del  és sufragània de l'arxidiòcesi de Benevent. El primer testimoniatge de l'Església de Larino és de 668, citada en una carta del Papa Vitalià al bisbe Barbato de Benevent.

Vers el 1288 el bisbe Petronio (o Petrone) va ser suspès de les seves funcions episcopals i la seu va ser donada a l'administració de diversos bisbes: Saba, bisbe de Mileto; Giacomo, bisbe de Malta; Giovanni i Adinolfo, arquebisbes de Benevent; Angelo, ja bisbe de Fiesole; i, finalment, Pasquale, bisbe de Cassano, que la mort de Petronio, va ser nomenat bisbe de Larino.

El bisbe, Fernando de Mudana († 1551) va tenir un fill, Antonio, abans d'embarcar-se en la carrera eclesiàstica; Antonio va ser nomenat pel seu pare vicari general de la diòcesi i administrador de la mateixa quan el bisbe estava absent.

El bisbe Belisario Baldevino († 1591) va participar en el Concili de Trento; al seu retorn va executar la visita pastoral de la seva diòcesi, i en 1564 va obrir el seminari de la diòcesi. Gran figura entre els bisbes larinesos va ser Gian Tommaso Eustachi, homes de cultura i ciència, autor d'obres teològiques, ascètiques i disciplinàries; va restaurar el seminari, que havia patit en els anys anteriors; en repetides ocasions va visitar la diòcesi i va convocar un sínode diocesà en 1615. El bisbe Persio Caracci va ser responsable de la reconstrucció del seminari i el palau episcopal; convocà set vegades el sínode diocesà; va reconstruir la capella de Sant Pardo a la catedral. El bisbe Carlo Maria Pianetti († 1725) va fer pintar els retrats al palau episcopal dels bisbes dels seus predecessors i reconstruí la catedral.

Termoli
El primer esment de Termoli com seu episcopal es remunta al Papa Agapit II; en algunes de les seves cartes de 946 va ordenar a un bisbe usurpador, Benedetto, que deixés el govern de la diòcesi. El primer bisbe conegut és Scio, qui va signar la butlla del Papa Joan XIII del 969, amb qui es va erigir com a seu metropolitana de Benevent, de la que Termoli va ser feta sufragània.

Entre els bisbes de Termoli es recorda, en particular, a Federico Mezio († 1612), versat en llengües antigues, el coneixement del qual se serví Cesare Baronio en la redacció dels seus Annals Eclesiàstics.

El 27 de juny de 1818, després del concordat entre la Santa Seu i el Regne de les Dues Sicílies, la diòcesi de Termoli s'expandí, incorporant el territori de la suprimida diòcesi de Guardialfiera, sota la butlla De utiliori del Papa Pius VII.

Termoli-Larino
El 21 d'agost de 1976, en virtut de la butlla Ad apicem sacerdotalis del Papa Pau VI, les dues diòcesis de Termoli i Larino van passar a formar part de la nova província eclesiàstica de l'arxidiòcesi de Campobasso-Boiano.

El 12 de juny de 1970 Pietro Santoro va ser nomenat bisbe d'ambdues diòcesis, unint-les, per tant, in persona episcopi.

El 30 de setembre de 1986 amb el decret Instantibus votis de la Congregació per als Bisbes, la diòcesi de Termoli i Larino es van unir en plena unione i la diòcesi resultant assumí el seu actual nom.

Episcopologi

 Bisbes de Termoli
 Benedetto † (citat el 946) (usurpador)
 Scio † (citat el 969)
 Niccolò † (1071 - 1075)
 Goffredo † (citat el 1179)
 Alferio † (citat el 1196 aproximadament)
 Angelo † (citat el 1226)
 Stefano † (citat el 1235)
 Valentino † (16 d'octubre de 1254 - ?)
 Giovanni † (citat el 1265)
 Bartolomeo Aldomarisso † (1304 - 1318 mort)
 Giovanni † (20 de novembre de 1318 - final de 1321)
 Bartolomeo † (? - 1352 mort)
 Luca † (14 de gener de 1353 - 1364 mort)
 Francesco della Stella † (27 de novembre de 1364 - 1372 mort)
 Jacopo Cini da Sant'Andrea, O.P. † (3 de setembre de 1372 - 1381 mort)
 Giovanni di Sangemini, O.Min. † (7 de febrer de 1379 - ?) (antibisbe)
 Domenico del Ciarda, O.S.M. † (vers 1381 - vers 1387 mort)
 Andrea † (29 d'abril de 1388 - 1390 mort)
 Costantino † (5 de març de 1390 - 1395 mort)
 Pietro † (1 de desembre de 1395 - vers 1400 mort)
 Tommaso † (vers 1400 - 8 de desembre de 1400 nomenat bisbe de Montecorvino)
 Antonio † (8 de desembre de 1400 - 1403 mort)
 Stefano da Civita Castellana, O.Min. † (8 d'agost de 1403 - 7 de juliol de 1406 nomenat bisbe de Civita Castellana)
 Paolo † (7 de juliol de 1406 - 1422 mort)
 Antonio, O.E.S.A. † (22 de novembre de 1422 - 1455 mort)
 Duccio † (23 de gener de 1455 - 1465 mort)
 Leonardo, O.S.B. † (27 de maig de 1465 - 1473 mort)
 Jacopo † (8 de gener de 1473 - ? mort)
 Giovanni de' Vecchi † (9 de gener de 1497 - 1509 mort)
 Angelo Antonio Guiliani † (13 de juliol de 1509 - 1517 mort)
 Sancio de Ayerbe † (20 d'abril de 1517 - 1518 renuncià)
 Antonio Attilio † (5 de maig de 1518 - 1536 mort)
 Pietro Durante † (28 d'octubre de 1536 - 1539 mort)
 Vincenzo Durante † (14 de juliol de 1539 - 17 d'agost de 1565 renuncià)
 Marcello Dentice † (17 d'agost de 1565 - 1569 mort)
 Cesare Ferrante † (1 d'abril de 1569 - 1593 mort)
 Annibale Muzi † (31 de gener de 1594 - 11 d'octubre de 1594 mort)
 Francesco Sarto † (12 de desembre de 1594 - 1599 mort)
 Alberto Drago, O.P. † (29 de novembre de 1599 - 3 de gener de 1601 mort)
 Federico Mezio † (14 de gener de 1602 - 1612 mort)
 Camillo Moro † (3 de desembre de 1612 - 2 de març de 1626 nomenat bisbe de Comacchio)
 Ettore dal Monte † (16 de març de 1626 - de juliol de 1626 mort)
 Gerolamo Cappello, O.F.M. Conv. † (16 de novembre de 1626 - 1643 mort)
 Alessandro Crescenzi, C.R.S. † (13 de juliol de 1643 - 13 de juny de 1644 nomenat bisbe d'Ortona e Campli)
 Cherubino Manzoni, O.F.M. † (13 de juliol de 1644 - 1651 mort)
 Antonio Leoncello † (3 de juliol de 1651 - 1653 mort)
 Carlo Mannello † (3 de febrer de 1653 - 1661 renuncià)
 Fabrizio Maracchi † (13 de febrer de 1662 - d'agost de 1676 mort)
 Antonio Savo de' Panicoli † (20 de desembre de 1677 - de novembre de 1687 mort)
 Marcantonio Rossi † (14 de juny de 1688 - 27 de juny de 1688 mort)
 Michele Petirro † (6 de juny de 1689 - 14 de desembre de 1705 nomenat bisbe de Pozzuoli)
 Domenico Catalani † (22 de febrer de 1706 - d'octubre de 1709 mort)
 Tommaso Maria Farina, O.P. † (14 de març de 1718 - de desembre de 1718 mort)
 Salvatore di Aloisio † (15 de maig de 1719 - d'agost de 1729 mort)
 Giuseppe Antonio Silvestri † (28 de novembre de 1729 - de maig de 1743 mort)
 Isidoro Pitellia, O.M. † (15 de juliol de 1743 - 22 de setembre de 1752 mort)
 Tommaso Giannelli † (12 de març de 1753 - de novembre de 1768 mort)
 Giuseppe Boccarelli † (12 de juny de 1769 - 1781 mort)
 Sede vacante (1781-1792)
 Anselmo Maria Toppi, O.S.B. † (18 de juny de 1792 - 1799 mort)
 Sede vacante (1799-1819)
 Giovanni Battista Bolognese † (29 de març de 1819 - 19 d'abril de 1822 nomenat bisbe d'Andria)
 Pietro Consiglio † (3 de març de 1824 - 13 de març de 1826 nomenat arquebisbe de Bríndisi)
 Gennaro de Rubertis † (9 d'abril de 1827 - 1 de setembre de 1845 mort)
 Domenico Ventura † (21 de desembre de 1846 - 20 d'abril de 1849 nomenat arquebisbe d'Amalfi)
 Pietro Bottazzi † (15 d'abril de 1849 - 5 de setembre de 1851) (administrador apostòlic)
 Vincenzo Bisceglia † (5 de setembre de 1851 - 12 de febrer de 1889 mort)
 Raffaele di Nonno, C.SS.R. † (12 de febrer de 1889 - 16 de gener de 1893 nomenat arquebisbe de Acerenza e Matera)
 Angelo Balzano † (16 de gener de 1893 - 29 d'abril de 1909 renuncià)
 Giovanni Capitoli † (29 d'abril de 1909 - 14 de febrer de 1911 nomenat bisbe de Bagnoregio)
 Rocco Caliandro † (28 de març de 1912 - 14 de març de 1924 mort)
 Oddo Bernacchia † (28 d'octubre de 1924 - 19 de març de 1962 jubilat)
 Giovanni Proni † (18 d'abril de 1962 - 10 de març de 1970 nomenat bisbe coadjutor de Forlì)
 Pietro Santoro † (12 de juny de 1970 - 15 d'octubre de 1979 nomenat arquebisbe de Boiano-Campobasso)
 Cosmo Francesco Ruppi † (13 de maig de 1980 - 30 de setembre de 1986 nomenat bisbe de Termoli-Larino)

Bisbes de Larino
 Anonimo † (citat el 668)
 Leone † (citat el 945)
 Attone † (citat el 960 aproximadament)
 Giovanni I † (citat el 1062)
 Guglielmo † (inicis de 1070 - 1090)
 Ruggero † (citat el 1095)
 Giovanni II † (citat el 1100)
 Pietro † (1175 - 1182)
 Anonimo † (citat el 1200)
 Rinaldo † (citat el 1205)
 Matteo † (citat el 1225 aproximadament)
 Roberto † (citat el 1227)
 Stefano † (citat el 1240)
 Gualtiero de' Gualtieri † (vers 1250 - 23 d'octubre de 1254 nomenat arquebisbe d'Amalfi)
 Bartolomeo da Benevento, O.P. † (1254 - 18 de febrer de 1264 nomenat bisbe de Amelia)
 Farolfo † (vers 1267 - 1284 ? mort)
 Petronio † (vers 1284 - 1295 mort)
 Saba † (vers 1289 - 1298 mort) (administrador apostòlic)
 Giacomo † (? - 1299 mort) (administrador apostòlic)
 Giovanni † (8 de maig de 1299 - ? renuncià) (administrador apostòlic)
 Adinolfo † (2 de gener de 1301 - ? renuncià) (administrador apostòlic)
 Angelo † (11 d'abril de 1301 - 2 de novembre de 1303 nomenat bisbe de Modone) (administrador apostòlic)
 Pasquale † (12 de febrer de 1304 - 15 de juliol de 1309 nomenat bisbe) (administrador apostòlic)
 Pasquale † (15 de juliol de 1309 - ?)
 Raone de Comestabolo † (citat el 1318)
 Giovanni Andrea † (citat el 1338)
 Delfino † (? - 1344 mort)
 Andrea da Bari, O.F.M. † (28 de maig de 1344 - 1365 mort)
 Bertrando, O.P. † (5 de setembre de 1365 - 1368 mort)
 Sabino † (21 de juny de 1370 - 1401 mort)
 Pietro † (11 de juliol de 1401 - 12 de març de 1410 mort)
 Rinaldo † (13 de febrer de 1413 - 1415)
 Giovanni † (1417 - 1418 mort)
 Domenico de' Fontani † (27 de juliol de 1418 - ?)
 Filippo † (2 d'octubre de 1427 - ?)
 Aurone † (citat el 1436)
 Giovanni Leone, O.P. † (16 de setembre de 1440 - ? mort)
 Antonio de' Misseri † (4 de maig de 1463 - ?)
 Bonifacio † (1 de setembre de 1488 - 1492 mort)
 Pietro di Petrucci † (? - 1503)
 Giacomo de' Petrucci, O.F.M.Obs. † (24 d'abril de 1503 - 1523 mort)
 Gian Francesco Cina † (? - 13 de gener de 1527 nomenat arquebisbe titular de Nazareth)
 Domenico Cina † (13 de gener de 1528 ? - ? mort)
 Giacomo Sedati † (28 de març de 1530 - 1539 mort)
 Fernando de Mudana † (29 d'octubre de 1539 - 1551 mort)
 Gian Francesco Borengo † (11 de novembre de 1551 - 1555 renuncià) (bisbe electe)
 Belisario Baldevino † (17 de juny de 1555 - 1591 mort)
 Gerolamo Vela † (6 de març de 1591 - 21 de novembre de 1611 mort)
 Gian Tommaso Eustachi, C.O. † (9 de gener de 1612 - 1616 renuncià)
 Gregorio Pomodoro † (30 de maig de 1616 - 26 de desembre de 1626 mort)
 Pietro Paolo Caputo † (3 d'abril de 1628 - 29 de juliol de 1628 mort)
 Persio Caracci † (8 de gener de 1631 - 1656 renuncià)
 Ferdinando Apicello † (28 d'agost de 1656 - 8 d'octubre de 1682 mort)
 Giambattista Quaranta † (14 de juny de 1683 - 9 de setembre de 1685 mort)
 Giuseppe Catalani † (1 d'abril de 1686 - 1 de maig de 1703 mort)
 Gregorio Compagni, O.P. † (25 de juny de 1703 - 17 de setembre de 1705 mort)
 Carlo Maria Pianetti † (17 de maig de 1706 - 2 d'agost de 1725 mort)
 Paolo Collia, O.M. † (19 de novembre de 1725 - 23 de desembre de 1726 nomenat bisbe de Nicotera)
 Giovanni Andrea Tria I † (23 de desembre de 1726 - 20 de desembre de 1741 renuncià)
 Giovanni Andrea Tria II † (22 de gener de 1742 - 20 d'agost de 1747 mort)
 Scipione de' Lorenzi † (20 de novembre de 1747 - 24 de juny de 1772 mort)
 Giovanni Antonio Francisco de Nobili, S.P. † (7 de setembre de 1772 - novembre de 1774 mort)
 Carlo di Ambrosio † (11 de setembre de 1775 - 16 de juliol de 1796 mort)
 Filippo Bandini † (29 de gener de 1798 - 1806 mort)
 Sede vacante (1806-1818)
 Raffaele Lupoli, C.SS.R. † (25 de maig de 1818 - 12 de desembre de 1827 mort)
 Vincenzo Rocca † (21 de maig de 1829 - 29 de maig de 1845 mort)
 Pietro Bottazzi † (24 de novembre de 1845 - 22 de juliol de 1858 mort)
 Francesco Giampaolo † (20 de juny de 1859 - inicis de 9 d'abril de 1888 renuncià)
 Vito Antonio Fioni † (1 de juny de 1888 - inicis del'8 de març de 1891 renuncià)
 Bernardino di Milia, O.F.M.Cap. † (4 de juny de 1891 - 6 d'abril de 1910 mort)
 Emidio Trenta † (9 de desembre de 1910 - 17 de juliol de 1914 nomenat bisbe de Viterbo e Tuscania)
 Antonio Lippolis † (1 de gener de 1915 - 15 de desembre de 1923 nomenat bisbe d'Ugento)
 Oddo Bernacchia † (1 d'octubre de 1924 - 11 de novembre de 1960 jubilat)
 Costanzo Micci † (11 de novembre de 1960 - 15 d'agost de 1966 nomenat administrador apostòlic de Fano)
 Sede vacante (1966-1970)
 Pietro Santoro † (12 de juny de 1970 - 15 d'octubre de 1979 nomenat arquebisbe de Boiano-Campobasso)
 Cosmo Francesco Ruppi † (13 de maig de 1980 - 30 de setembre de 1986 nomenat bisbe de Termoli-Larino)

Bisbes de Termoli-Larino
 Cosmo Francesco Ruppi † (30 de setembre de 1986 - 7 de desembre de 1988 nomenat arquebisbe de Lecce)
 Domenico Umberto D'Ambrosio (14 de desembre de 1989 - 27 de maig de 1999 nomenat arquebisbe de Foggia-Bovino)
 Tommaso Valentinetti (25 de març de 2000 - 4 de novembre de 2005 nomenat arquebisbe de Pescara-Penne)
 Gianfranco De Luca, des del 22 d'abril de 2006

Bisbes oriunds de la diòcesi
 Biagio d'Agostino (Termoli, 4 de maig de 1896 - Termoli, 26 de març de 1984), bisbe de Vallo della Lucania

Estadístiques
El 2010, la diòcesi tenia 108.095 batejats sobre una població de 109.132 persones, equivalent 99,0% del total.

{| class=wikitable style="align=center|font-size=60%|width=70%|text-align=right"
! rowspan=2 |any
! colspan=3 |població
! colspan=4 |sacerdots
! rowspan=2 |diaques
! colspan=2 |religiosos
! rowspan="1" |parroquies
|-
! style="width:9%;" |
! style="width:8%;" |
! style="width:5%;" |
! style="width:6%;" |
! style="width:7%;" |
! style="width:7%;" |
! style="width:8%;" |
! style="width:8%;" |
! style="width:8%;" |
|
|-
| colspan=12 |diòcesi de Termoli
|-
| 1950 || 69.500 || 70.000 || 99,3 || 46 || 46 || || 1.510 || || || 50 || 21
|-
| 1970 || 59.000 || 60.000 || 98,3 || 42 || 40 || 2 || 1.404 || || 2 || 80 || 24
|-
| 1980 || 63.150 || 65.200 || 96,9 || 47 || 42 || 5 || 1.343 || || 5 || 92 || 25
|-
| colspan=12 |diòcesi de Larino
|-
| 1949 || 71.800 || 72.000 || 99,7 || 51 || 51 || || 1.407 || || || 42 || 22
|-
| 1969 || 59.500 || 60.000 || 99,2 || 48 || 38 || 10 || 1.239 || || 13 || || 23
|-
| 1978 || 53.400 || 53.700 || 99,4 || 41 || 36 || 5 || 1.302 || 1 || 6 || 110 || 23
|-
| colspan=12 |'diòcesi de Termoli-Larino
|-
| 1990 || 104.500 || 105.500 || 99,1 || 83 || 70 || 13 || 1.259 || 5 || 13 || 160 || 51
|-
| 1999 || 104.300 || 105.350 || 99,0 || 73 || 59 || 14 || 1.428 || 5 || 14 || 147 || 51
|-
| 2000 || 104.600 || 105.500 || 99,1 || 76 || 62 || 14 || 1.376 || 4 || 14 || 132 || 51
|-
| 2001 || 106.497 || 107.095 || 99,4 || 107 || 94 || 13 || 995 || 4 || 14 || 107 || 51
|-
| 2002 || 106.402 || 107.000 || 99,4 || 72 || 63 || 9 || 1.477 || 4 || 9 || 104 || 51
|-
| 2003 || 105.835 || 106.450 || 99,4 || 70 || 61 || 9 || 1.511 || 4 || 9 || 101 || 51
|-
| 2004 || 105.835 || 106.500 || 99,4 || 68 || 59 || 9 || 1.556 || 8 || 9 || 100 || 51
|-
| 2010 || 108.095 || 109.132 || 99,0 || 65 || 56 || 9 || 1.663 || 8 || 10 || 83 || 51
|}

 Notes

 Bibliografia
 Diocese of Termoli-Larino, Anuari pontifici del 2011 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org
 Butlla Ad apicem sacerdotalis, AAS 68 (1976), pp. 594–595
 Decret Instantibus votis, AAS 79 (1987), pp. 806–808

Per a la seu de Termoli
 Giuseppe Cappelletti, Le Chiese d'Italia della loro origine sino ai nostri giorni, vol. XIX, Venècia 1864, pp. 351–357
 Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, pp. 932–933
 Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 1 , pp. 483–484; vol. 2 , p. 247; vol. 3 , p. 312; vol. 4, p. 334; vol. 5, p. 376; vol. 6, p. 403; vol. 7, p. 366; vol. 8, p. 549

Per a la seu de Larino
 La diocesi di Larino su Catholic Hierarchy Giuseppe Cappelletti, Le Chiese d'Italia della loro origine sino ai nostri giorni, vol. XIX, Venezia, 1864, pp. 223–253
 Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, pp. 888–889
 Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi'', vol. 1 , p. 294; vol. 2 , p. 172; vol. 3 , p. 219; vol. 4, p. 215; vol. 5, pp. 236–237; vol. 6, p. 253; vol. 7, p. 232; vol. 8, p. 334

Termoli-Larino, Bisbat de
Termoli-Larino, Bisbat de
Termoli-Larino, Bisbat de
Abruços


text:
En mathématiques, la théorie des corps de classes est une branche majeure de la théorie algébrique des nombres qui a pour objet la classification des extensions abéliennes, c'est-à-dire galoisiennes et de groupe de Galois commutatif, d'un corps commutatif donné. Plus précisément, il s'agit de décrire et de construire ces extensions en termes de propriétés arithmétiques du corps de base lui-même.

La plupart des résultats centraux ont été démontrés dans la période s'étendant entre 1900 et 1950. La théorie a été nommée ainsi en rapport avec les idées, conjectures et résultats de ses débuts, tel que le corps de classes de Hilbert, et s'organisa vers 1930.

De nos jours, le terme est généralement utilisé comme synonyme de l'étude de toutes les extensions abéliennes des corps de nombres algébriques (et plus généralement des corps globaux), mais aussi des corps de nombres p-adiques (et plus généralement des corps locaux).

Une autre ligne importante est la recherche de générateurs explicites pour les corps de classes de corps de nombres algébriques, c'est-à-dire de générateurs donnés par les valeurs de fonctions transcendantes. C'est le Kronecker Jugendtraum (rêve de jeunesse de Kronecker). Il n'est encore réalisé que pour de rares cas, notamment celui du corps des rationnels (théorème de Kronecker-Weber, où les générateurs sont des racines de l'unité, c'est-à-dire des valeurs de la fonction exponentielle), et des corps quadratiques imaginaires (cas des corps à multiplication complexe, où les générateurs sont des valeurs de fonctions elliptiques).

Formulation en langage contemporain

Soit K un corps commutatif fixé. En langage moderne, il existe une extension abélienne « maximale » A de K, qui sera de degré infini sur K ; et associé à A, un groupe de Galois G qui sera un groupe profini, donc un groupe topologique compact, et aussi abélien. Nous nous intéressons à la description de G en termes de K.

Le résultat fondamental de la théorie des corps de classes établit que le groupe G est naturellement isomorphe à la complétion profinie du  de K. Par exemple, lorsque K est le corps des nombres rationnels, le groupe de Galois G est (naturellement isomorphe à) un produit infini du groupe des unités des entiers p-adique pris sur tous les nombres premiers p, et l'extension abélienne maximale correspondante des rationnels est le corps engendré par toutes les racines de l'unité. Ceci était connu comme le théorème de Kronecker-Weber, originellement énoncé par Kronecker.

Pour une description du cas général, voir l'article détaillé : formation de classes.

En pratique, le programme prend la forme suivante. Étant donné un corps K et fixée une clôture séparable Ksep de K, on cherche à associer à toute extension finie abélienne L de K incluse dans Ksep un groupe topologique C(L) et un homomorphisme continu de groupes NL/K de C(L) dans C(K) de manière que :
 L'application qui à L associe NL/K(C(L)) est une bijection entre extensions finies abéliennes de K incluse dans Ksep et sous-groupes ouverts d'indice fini de C(K).
 Pour chaque extension finie abélienne L/K incluse dans Ksep, on a un isomorphisme de groupes rL/K de Gal(L/K) dans C(K)/NL/K(C(L)), appelé application de réciprocité.

La théorie du corps de classes a été décrite pour une famille variée de corps, parmi lesquels les corps de nombres algébriques et les corps de nombres p-adiques.

L'exemple le plus simple est celui des corps finis. Si K est un corps fini de cardinal q, on pose C(L) = ℤ et NL/K est égal à la multiplication par le degré [L/K] de L/K, pour toute extension finie L de K incluse dans Ksep. On a un morphisme de groupes de ℤ dans Gal(Ksep/K) injectif et d'image dense, qui envoie 1 sur le Frobenius de K, c'est-à-dire sur l'automorphisme φ : x ↦ x. Si σ est un élément de Gal(L/K), il existe un unique n dans ℤ/[L:K]ℤ tel que φKn prolonge σ. L'application de réciprocité est définie par σ ↦ n.

Théorie du corps de classes local

Il s'agit de la partie de la théorie concernant les corps locaux. Dans ce qui suit, on se restreint aux corps locaux dont le corps résiduel est fini.

Si K est un corps local de corps résiduel fini, il existe un homomorphisme de groupes topologiques, injectif et d'image dense, du groupe multiplicatif de K sur le groupe de Galois de l'extension abélienne maximale de K. Cet homomorphisme, appelé le symbole d'Artin, est défini de la façon suivante : à chaque élément premier de K est associé un automorphisme qui, restreint à toute sous-extension abélienne non ramifiée, est l'automorphisme de Frobenius de cette extension, et le symbole d'Artin se factorise à travers les groupes de normes associées aux sous-extensions finies.
Il y a alors une correspondance de Galois des sous-extensions de l'extension abélienne maximale de K avec les sous-groupes (fermés pour la topologie de Krull) du groupe de Galois de cette extension, et donc, via le symbole d'Artin, avec les sous-groupes du groupe multiplicatif de K.

Le cas particulier le plus frappant est celui du groupe des unités : il est associé à l'extension non ramifiée maximale de K.

Corps de classes global
Pour K un corps de nombres, la correspondance du corps de classes s'énonce comme la collection des correspondances locales en toutes les places non archimédiennes de K, à l'aide des .

Historique

La généralisation prit place dans un projet historique à long terme impliquant les formes quadratiques, les lois de réciprocité, les travaux de Kummer et de Kronecker/Hensel sur les idéaux et ses achèvements, la théorie de la cyclotomie, les extensions de Kummer, les conjectures de Hilbert et les démonstrations par de nombreux mathématiciens (Teiji Takagi, Helmut Hasse, Emil Artin, Philipp Furtwängler, et d'autres). Le théorème d'existence de Takagi crucial était connu en 1920 et tous les autres résultats principaux vers 1930. La propriété de principalisation est une des dernières conjectures classiques à avoir été démontrée.

Dans les années 1930 et ultérieurement, l'usage des extensions infinies et de la théorie de Krull sur leurs groupes de Galois a été considérée comme de plus en plus utile. Elle se mélange avec la dualité de Pontryagin pour donner une formulation plus claire mais plus abstraite du résultat central, la loi de réciprocité d'Artin. Elle est aussi basée sur la théorie d'Iwasawa.

Après que les résultats furent reformulés en termes de cohomologie galoisienne, avec la notion de formation de classes, ce domaine subit une relative stagnation. Le programme de Langlands lui donna une impulsion nouvelle, dans sa forme de «  », bien que cette description puisse être à présent considérée comme restrictive si elle est confinée à la question de savoir comment les idéaux premiers se décomposent dans les extensions galoisiennes générales.

Références

Voir aussi

Article connexe
Théorie du corps de classe local

Liens externes
  Pages mathématiques sur le site de James Milne, professeur émérite à l'université du Michigan
 Un texte sur cette théorie sur le site de Maurice Mischler à Epalinges

Théorie de Galois


text:
Wisconsin Avenue Historic District may refer to:

Wisconsin Avenue Historic District (Neenah, Wisconsin), listed on the National Register of Historic Places in Winnebago County, Wisconsin
Wisconsin Avenue Historic District (Waukesha, Wisconsin), listed on the National Register of Historic Places in Waukesha County, Wisconsin


text:
Buch der Verborgenheit bezeichnet:

 Buch der Verborgenheit (at-Tūsī) () von Abū Dschaʿfar at-Tūsī
 Buch der Verborgenheit (an-Nuʿmānī) () von Ibn Abī Zainab an-Nuʿmānī

 Sifra di-Tzeniutha, siehe Zohar


text:
Metallic Falcons is een Amerikaanse muziekgroep die bestaat uit Sierra Casady en Matteah Baim. Het debuut- en enige album Desert doughnuts werd in 2006 uitgebracht op Voodoo Eros,  het platenlabel van Casady's zus Bianca. Casady en Baim plaatsen het album zelf in het genre "softmetal".

Externe link

Amerikaanse band
Indiegroep


text:
Минори () — коммуна в Италии, располагается в регионе Кампания, в провинции Салерно.

Население составляет 3012 человек (на 2001 г.), плотность населения составляет 1506 чел./км². Занимает площадь 2 км². Почтовый индекс — 84010. Телефонный код — 089.

Покровительницей коммуны почитается святая Трофимена (Santa Trofimena). Праздник ежегодно празднуется 5 ноября.

Ссылки
 Официальный сайт населённого пункта


text:
Éva Karakas ou Karakas-Kertész ou Ladanyike-Karakas est une joueuse d'échecs hongroise née Fürst le  à Budapest et morte dans la même ville le .

Biographie et carrière
Née Fürst, Éva Karakas, fut mariée trois fois (avec Béla Kertész, Gyula Karakas et le docteurr Ladányi).

Championne de Hongrie à sept reprises (en 1954, 1956, 1962, 1965, 1966, 1975 et 1976), Karakas participa :
 au tournoi des candidates de 1955 à Moscou où elle finit douzième ex æquo ;
 au tournoi des candidates de 1959 à Plovdiv où elle finit septième sur 15 participante ;
 au tournoi des candidates de 1961 à Vrnjačka Banja où elle finit septième ex æquo sur 17 participante ;
 au tournoi des candidates de 1964 à Soukhoumi où elle finit treizième ex æquo ;
 au tournoi interzonal féminin de Minorque en 1973 où elle finit quatorzième ex æquo.

Elle participa au trois premières olympiades féminines de 1957 à 1966, marquant 20 points en 37 parties. En 1966, elle gagna le tournoi international de Piotrków Trybunalski en Pologne.

Elle disputa la première  (de 1974 à 1979) et la deuxième (de 1980 à 1986) olympiade internationale par correspondance au premier échiquier de la Hongrie.

Elle obtint le titre de grand maître international féminin en 1982.

Dans les années 1990, elle remporta trois championnats du monde senior féminins (plus de 50 ans) : en 1991, 1992 et 1994.

Bibliographie

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1922
Joueuse hongroise d'échecs
Décès en mai 1995
Décès à 73 ans


text:
The 1993–94 Scottish Premier Division season began on 7 August 1993 and was the last season of the twelve-team league, with three teams relegated to make way for the ten-team league the following season. It was also the final season with the rule of awarding two points for a win, with three points given from then on.

Overview
The 1993–94 Scottish Premier Division season ended in success for Rangers who won the title by three points from nearest rivals Aberdeen to clinch six titles in a row. St Johnstone, Raith Rovers and Dundee were relegated to the First Division after finishing in the bottom three positions. As champions, Rangers qualified for the Champions League while Aberdeen were joined by third-placed Motherwell in qualifying for the UEFA Cup. Sixth-placed Dundee United qualified for the Cup Winners' Cup after winning the Scottish Cup for the first time.

Clubs

Promotion and relegation from 1992–93
Promoted from First Division to Premier League
Raith Rovers
Kilmarnock

Relegated from Premier Division to First Division
Falkirk
Airdrieonians

Stadia and locations

Managers

Managerial changes

League table

Results

Matches 1–22
During matches 1-22 each team plays every other team twice (home and away).

Matches 23–44
During matches 23-44 each team plays every other team twice (home and away).

See also
1993–94 in Scottish football
1993–94 Dundee United F.C. season
1993–94 Rangers F.C. season
Nine in a row

References

Scottish Premier Division seasons
Scot
1993–94 Scottish Football League


text:
Pierre Versins (born Jacques  Chamson; January 12, 1923 in Strasbourg – April 18, 2001 in Avignon) was a French Science Fiction collector and scholar. From 1957-62, he published a critical fanzine, Ailleurs.  He published four science fiction novels between 1951 and 1971, including En avant, Mars, Les etoiles ne s'en foutent pas, Leprofesseur, and Les transhumains. His ex-wife, Martine Thome, is credited on the short story "Ceux d'Argos".
Versins always specified that Thome's name appears on this particular short story because it was initially her idea ("One cent idea"), yet written entirely by Versins himself, in his personal style.
Versins published Encyclopedie de Utopie et de la sf, which won a special award at Torcon II, the 1973 Worldcon and he won a Pilgrim Award from the Science Fiction Research Association in 1991.  In 1975, he founded the Maison d'Ailleurs, a museum of science fiction, utopia and extraordinary journey in Yverdon-les-Bains, (Switzerland). During World War II, Versins was incarcerated in Auschwitz.

External links
Maison d'Ailleurs

1923 births
2001 deaths
French speculative fiction critics
French speculative fiction editors
French science fiction writers
Science fiction critics
French male novelists
20th-century French novelists
20th-century French male writers
French male non-fiction writers


text:
Fritz Herdi (* 14. Oktober 1920 in Frauenfeld; † 18. März 2014 in Zürich; heimatberechtigt in Holziken) war ein Schweizer Musiker, Musiklehrer, Radiomoderator, Journalist und Schriftsteller.

Leben
Fritz Herdi war der Sohn des Gymnasiallehrers Ernst Herdi und der Musikpädagogin Cécile Herdi geborenen Krebser – und, wie er selbst betonte – Enkel zweier Pfarrherren. 1939 besuchte er in Luzern die Hotelfachschule. Zwischen seinen militärischen Aktiveinsätzen im Zweiten Weltkrieg studierte er am Konservatorium in Winterthur und wirkte als Unterhaltungspianist. Von 1947 bis 1962 war er als Lehrer für Klavierjazz an der Musikakademie Zürich tätig und von 1957 bis 1990 als Programmgestalter beim Schweizer Radio DRS mit eigenen Sendungen wie Fyrabig («Feierabend») und Noten und Notizen.

Ab 1941 war Herdi auch journalistisch tätig, so ab 1961 als ständiger Mitarbeiter der Satirezeitschrift Nebelspalter, 1965–1978 als Redaktor im Aussendienst, Gastrokritiker und Kolumnenschreiber beim Tages-Anzeiger, 1982–1995 Gastrokritiker für die Wochenzeitung Züri Woche sowie fünfzehn Jahre führender Gastrokritiker für den Pendo-Führer Zürich zum Essen gern. Ab Mitte der 1950er-Jahre publizierte er Wörter- und Sprüchesammlungen sowie Anekdoten und humoristische Bücher zur Zürcher Milieusprache. Zudem übersetzte er amerikanische Musikliteratur und Autobiografien amerikanischer Jazzmusiker ins Deutsche, beispielsweise von Jelly Roll Morton, Sidney Bechet und Benny Goodman.

Werk
Herdi schaute, «einem Rat Luthers folgend» (wie der Tages-Anzeiger im Jahr 2000 schrieb), «den Zürchern aufs Maul» und nahm auch Ausdrücke in seine Werke auf, welche sexuell konnotiert sind und deshalb erst viel später publiziert wurden, sowie solche, die diskriminierend wirken. Seine Werke fanden international Beachtung. Der Literatur- und Sprachwissenschafter Roland Ris bezeichnet Fritz Herdis Sammlungen im Bereich der sogenannten Gassensprache als das Beste, was es vor dem von Domenico Blass zusammengestellten Züri-Slängikon gegeben habe.

Ehrung
Vom Zürcher Regierungsrat erhielt Herdi 1985 eine Ehrengabe.

Publikationen
 Limmatblüten : Vo Abblettere bis Zwibackfräsi. Aus dem Wortschatz der 5. Landessprache, Sanssouci Verlag, Zürich 1955.
 Zürifäschtgruess 1956: es Vokabular für Schlachtebummler, Sanssouci-Verlag, Zürich 1956.
 Limmatfalter. Vo Abe-mischte bis zwitschere. (Ein Gassenwörterbuch für Fortgeschrittene), Sanssouci Verlag, Zürich, 1956.
 Sidney Bechet. Eine Autobiographie, englischer Originaltitel: Treat it gentle, übersetzt von Fritz Herdi in: Alle Kinder Gottes tragen eine Krone, Buchclub Ex Libris, Zürich 1963.
 Feldgrau bis heiter, mit Zeichnungen von Fredy Sigg; Anekdoten gesammelt von Fritz Herdi. Benteli-Verlag, Bern, 1967.
 Schweizer Witz, erste Ausgabe 1968.
 Kneipenpoesie. Inschriften auf Schanktischen, Biertellern und Kneipenwänden, erste Ausgabe 1972; Sanssouci-Verlag, Zürich 1982, ISBN 3-7254-0362-7.
 Autolatein. Vom Umgangston der Autofahrer, erste Ausgabe 1973.
 Spielerlatein in Sprüchen und Anekdoten, erste Ausgabe 1977.
 Autoblüten. Poesie an Heck und Kotflügeln, Sanssouci Verlag, Zürich 1975.
 Das Spiel geht weiter, erste Ausgabe 1979.
 Polizeischtund, mini Herre!, erste Ausgabe 1980.
 Färnseh-Witz vom Herdi Fritz. Scherze, Pointen und Anekdoten rund ums Fernsehen von Abschalten über Monatsrate bis Sesselkleben und Sinnestrübungen, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1983, ISBN 3-85819-058-6.
 Also sprach Zürithustra. Zürich anekdotisch, Pendo-Verlag, Zürich 1983, ISBN 3-85842-078-6.
 Wänns chlöpft, no en Meter! Zum Thema Auto weitere Witze, Anekdoten, Aussprüche und volkstümliche Ausdrücke, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1983, ISBN 3-85819-052-7.
 Zürich anekdotisch, erste Ausgabe 1984.
 Fürio! Fritz Herdi sammelte Witze, Anekdoten und Kuriositäten rund um Feuer und Feuerwehr, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1984, ISBN 3-85819-067-5.
 O du heiliger Sankt Florian!, erste Ausgabe 1985.
 Heiteres aus feldgrauem Dienst. Wie Soldaten reden, gewürzt mit Anekdoten, hrsg. von der Allgemeinen schweizerischen Militärzeitschrift, Huber Verlag, Frauenfeld 1985, ISBN 3-274-00010-8.
 Mach kei Witz – scho wieder Mäntig. Aufsteller für 52 Wochen, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1989, ISBN 3-85819-137-X.
 Vorsicht, witziger Hund! Eine neue Sammlung hundstäglicher Pointen und Anekdoten aus dem Witznapf, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1989, ISBN 3-85819-142-6.
 Gopfriedstutz und Wolkebruch! Vorwiegend Heiteres zum Thema Wetter und Bauernregeln, Nebelspalter Verlag, Rorschach 1990, ISBN 3-85819-152-3.
 Stöck-Wiis-Sprüch. Heiteres Lexikon der Jass-Sprache, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1990, ISBN 3-85819-148-5.
 Elektriker sucht Anschluss. Kontaktanzeigen der heiteren Art, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1991, ISBN 3-85819-159-0.
 Eine Spritze voller Witze. Anekdoten, Witze und andere Pointen aus Wartzimmer, Praxis und Spital, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1991, ISBN 3-85819-161-2.
 Häsch mer Füür? Witze, Anekdoten und Sprüche von Nichtrauchern, Rauchern und Exrauchern, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1992, ISBN 3-85819-168-X.
 Erscht zwölfte – und scho wieder stier! Witze, Sprüche und Anekdoten über Geld, noch mehr Geld – und das Gegenteil, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1992, ISBN 3-85819-175-2.
 Häppi Börsdei tu iu! Vorwiegend Heiteres zu fast jedem Geburtstag von der Wiege bis zum Schaukelstuhl, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1993, ISBN 3-85819-179-5.
 Von Ärzten und Menschen. Die neusten Anekdoten, Witze und Pointen aus Wartezimmer, Praxis und Spital / nachgespritzt, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1993, ISBN 3-85819-186-8.
 Das isch denn Musig! Witze, Sprüche, Pointen, Anekdoten und Reimereien rund um Musik, Musiker, Klimperer und richtige Zuhörer, Nebelspalter-Verlag, Rorschach 1994, ISBN 3-85819-193-0.
 Limmatblüten. Vo Abblettere bis Zwibackfräsi – ein Gassenwörterbuch. 1. unzensurierte Ausgabe, Huber Verlag, Frauenfeld 2001, ISBN 3-7193-1232-1.

Literatur

 Fritz Herdi. In: Kürschners Deutscher Literatur-Kalender 2014/2015. Band I: A–O. Walter De Gruyter, Berlin/Boston 2014, ISBN 978-3-11-033720-4, S. 416.
 Über den Autor. In: Fritz Herdi: Limmatblüten. Huber, Frauenfeld 2001, S. 117 f.

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Deutsch)
Literatur (Alemannisch)
Literatur (Schweiz)
Literatur (20. Jahrhundert)
Satire
Übersetzer aus dem Englischen
Pianist
Jazzautor
Hörfunkmoderator
Hochschullehrer (ZHdK Zürich)
Journalist (Schweiz)
Schriftsteller (Zürich)
Schweizer
Geboren 1920
Gestorben 2014
Mann


text:
George Hunter Enis (born December 10, 1936, in Fort Worth, Texas) is a former American collegiate and Professional Football quarterback who played for three seasons in the American Football League. He played for the Dallas Texans in 1960, the San Diego Chargers in 1961, and the Oakland Raiders and the Denver Broncos in 1962. He played college football at Texas Christian University, and currently serves on their board of trustees.

See also
Other American Football League players

References

External links
 Pro Football Reference

1936 births
Living people
American football quarterbacks
TCU Horned Frogs football players
Dallas Texans (AFL) players
San Diego Chargers players
Sportspeople from Fort Worth, Texas
Oakland Raiders players
Denver Broncos (AFL) players
Denver Broncos coaches
American Football League players


text:
A safety-critical system (SCS) or life-critical system is a system whose failure or malfunction may result in one (or more) of the following outcomes:

 death or serious injury to people
 loss or severe damage to equipment/property
 environmental harm

A safety-related system (or sometimes safety-involved system) comprises everything (hardware, software, and human aspects) needed to perform one or more safety functions, in which failure would cause a significant increase in the safety risk for the people or environment involved. Safety-related systems are those that do not have full responsibility for controlling hazards such as loss of life, severe injury or severe environmental damage.  The malfunction of a safety-involved system would only be that hazardous in conjunction with the failure of other systems or human error. Some safety organizations provide guidance on safety-related systems, for example the Health and Safety Executive (HSE) in the United Kingdom.

Risks of this sort are usually managed with the methods and tools of safety engineering. A safety-critical system is designed to lose less than one life per billion (109) hours of operation. Typical design methods include probabilistic risk assessment, a method that combines failure mode and effects analysis (FMEA) with fault tree analysis. Safety-critical systems are increasingly computer-based.

Reliability regimes
Several reliability regimes for safety-critical systems exist:

 Fail-operational systems continue to operate when their control systems fail. Examples of these include elevators, the gas thermostats in most home furnaces, and passively safe nuclear reactors. Fail-operational mode is sometimes unsafe. Nuclear weapons launch-on-loss-of-communications was rejected as a control system for the U.S. nuclear forces because it is fail-operational: a loss of communications would cause launch, so this mode of operation was considered too risky. This is contrasted with the fail-deadly behavior of the Perimeter system built during the Soviet era.
 Fail-soft systems are able to continue operating on an interim basis with reduced efficiency in case of failure. Most spare tires are an example of this: They usually come with certain restrictions (e.g. a speed restriction) and lead to lower fuel economy. Another example is the "Safe Mode" found in most Windows operating systems.
 Fail-safe systems become safe when they cannot operate. Many medical systems fall into this category. For example, an infusion pump can fail, and as long as it alerts the nurse and ceases pumping, it will not threaten the loss of life because its safety interval is long enough to permit a human response. In a similar vein, an industrial or domestic burner controller can fail, but must fail in a safe mode (i.e. turn combustion off when they detect faults). Famously, nuclear weapon systems that launch-on-command are fail-safe, because if the communications systems fail, launch cannot be commanded. Railway signaling is designed to be fail-safe.
 Fail-secure systems maintain maximum security when they cannot operate. For example, while fail-safe electronic doors unlock during power failures, fail-secure ones will lock, keeping an area secure.
 Fail-Passive systems continue to operate in the event of a system failure. An example includes an aircraft autopilot. In the event of a failure, the aircraft would remain in a controllable state and allow the pilot to take over and complete the journey and perform a safe landing.
 Fault-tolerant systems avoid service failure when faults are introduced to the system. An example may include control systems for ordinary nuclear reactors. The normal method to tolerate faults is to have several computers continually test the parts of a system, and switch on hot spares for failing subsystems. As long as faulty subsystems are replaced or repaired at normal maintenance intervals, these systems are considered safe. The computers, power supplies and control terminals used by human beings must all be duplicated in these systems in some fashion.

Software engineering for safety-critical systems
Software engineering for safety-critical systems is particularly difficult. There are three aspects which can be applied to aid the engineering software for life-critical systems. First is process engineering and management. Secondly, selecting the appropriate tools and environment for the system. This allows the system developer to effectively test the system by emulation and observe its effectiveness. Thirdly, address any legal and regulatory requirements, such as FAA requirements for aviation. By setting a standard for which a system is required to be developed under, it forces the designers to stick to the requirements. The avionics industry has succeeded in producing standard methods for producing life-critical avionics software. Similar standards exist for industry, in general, (IEC 61508) and automotive (ISO 26262), medical (IEC 62304) and nuclear (IEC 61513) industries specifically. The standard approach is to carefully code, inspect, document, test, verify and analyze the system.  Another approach is to certify a production system, a compiler, and then generate the system's code from specifications. Another approach uses formal methods to generate proofs that the code meets requirements. All of these approaches improve the software quality in safety-critical systems by testing or eliminating manual steps in the development process, because people make mistakes, and these mistakes are the most common cause of potential life-threatening errors.

Examples of safety-critical systems

Infrastructure
 Circuit breaker
 Emergency services dispatch systems
 Electricity generation, transmission and distribution
 Fire alarm
 Fire sprinkler
 Fuse (electrical)
 Fuse (hydraulic)
 Life support systems
 Telecommunications

Medicine
The technology requirements can go beyond avoidance of failure, and can even facilitate medical intensive care (which deals with healing patients), and also life support (which is for stabilizing patients).
 Heart-lung machines
 Mechanical ventilation systems
 Infusion pumps and Insulin pumps
 Radiation therapy machines
 Robotic surgery machines
 Defibrillator machines
 Pacemaker devices
 Dialysis machines
 Devices that electronically monitor vital functions (electrography; especially, electrocardiography, ECG or EKG, and electroencephalography, EEG)
 Medical imaging devices (X-ray, computerized tomography- CT or CAT, different magnetic resonance imaging- MRI- techniques, positron emission tomography- PET)
 Even healthcare information systems have significant safety implications

Nuclear engineering
 Nuclear reactor control systems

Recreation
 Amusement rides
 Climbing equipment
 Parachutes
 Scuba equipment
 Diving rebreather
 Dive computer (depending on use)

Transport

Railway
 Railway signalling and control systems
 Platform detection to control train doors
 Automatic train stop

Automotive
 Airbag systems
 Braking systems
 Seat belts
 Power Steering systems
 Advanced driver-assistance systems
 Electronic throttle control
 Battery management system for hybrids and electric vehicles
 Electric park brake
 Shift by wire systems
 Drive by wire systems
 Park by wire

Aviation
 Air traffic control systems
 Avionics, particularly fly-by-wire systems
 Radio navigation RAIM
 Engine control systems
 Aircrew life support systems
 Flight planning to determine fuel requirements for a flight

Spaceflight
 Human spaceflight vehicles
 Rocket range launch safety systems
 Launch vehicle safety
 Crew rescue systems
 Crew transfer systems

See also

  (risk analysis software)

 High integrity software
Real-time computing

References

External links
 An Example of a Life-Critical System
 Safety-critical systems Virtual Library
 Explanation of Fail Operational and Fail Passive in Avionics

Engineering failures
Formal methods
Software quality
Safety
Risk analysis
Safety engineering
Computer systems
Control engineering


text:
USS Crittenden (APA-77) was a Gilliam-class attack transport that served with the United States Navy from 1945 to 1946. She was sunk as a target in 1948.

History
Crittenden was named after counties in Arkansas and Kentucky. Crittenden (APA-77) was launched 6 November 1944 by Consolidated Steel at Wilmington, California, under a Maritime Commission contract; transferred to the Navy 16 January 1945; and commissioned the next day.

Sailing from San Diego 14 March 1945, Crittenden conducted training at Pearl Harbor until 24 May, then loaded troops and cargo at San Francisco for Okinawa, arriving 5 August. She survived a typhoon which struck the island.

After hostilities

She sailed 23 August for Manila, arriving 27 August, and from 15 September to 21 October carried occupation troops from Leyte to Wakayama and Mitsuyama, Japan, then returned to Okinawa 27 October. Assigned to Operation Magic Carpet, she made two voyages from Okinawa and Samar to San Francisco between 10 November 1945 and 24 January 1946.

Operation Crossroads

Crittenden put out from San Pedro 16 February 1946 to join JTF-1 for Operation Crossroads, the atomic bomb tests at Bikini Atoll. She was taken to Kwajalein 27 August 1946 and decommissioned the next day. She suffered radiation and shock wave damage from the test.

After study, she was towed back to San Francisco on 1 January 1947 and sunk in an explosives test off the Farallone Islands on 5 October 1948. Her wreck became a fisheries habitat.

References
Crittenden (APA-77), DANFS Online.
APA-77 Crittenden, Navsource Online.

Gilliam-class attack transports
Transports of the United States Navy
World War II auxiliary ships of the United States
World War II amphibious warfare vessels of the United States
USS Crittenden APA-77
USS Crittenden APA-77
Ships built in Los Angeles
1944 ships
Ships involved in Operation Crossroads
Ships sunk as targets
Maritime incidents in 1947


text:
Ба́льдегское озеро или Ба́льдеггер-Зе (, , , ) — проточное озеро ледникоко-тектонического происхождения в швейцарском кантоне Люцерн. Располагается на территории округа Хохдорф в северо-восточной части кантона.

Озеро находится в 14,5 км севернее Люцерна, на высоте 463 м над уровнем моря в южной части долины Зеталь между хребтов Линденберг и Эрлозен Швейцарского плоскогорья. Вытянуто в субмеридиональном направлении на 4,2 км, шириной до 1,3 км. Площадь водной поверхности — 5,2 км² (по другим данным — 5,3 км²). Объём — 0,173 км³ (по другим данным — 0,178 км³). Протяжённость береговой линии — 12,938 км. Средняя глубина — 33 м, наибольшая — 66 м, достигается в центральной части озера. Площадь водосборного бассейна — 69 км². Сток идёт на север по реке Абах в соседнее Хальвильское озеро.

Численность ихтиофауны в озере начала сокращаться ещё в XIX веке; в первой половине XX века из озера почти полностью исчезли ранее преобладавшие лососёвые.
С 1982 года в озере применяется принудительная аэрация и смешивание водных масс, для сдерживания эвтрофикации, усиливающейся с 1950-х годов из-за интенсивного животноводства.

Примечания

Бассейн Аре
Озёра кантона Люцерн


text:
Leonel Dante Álvarez (born 25 March 1996) is an Argentine professional footballer who plays as a midfielder for San Martín SJ.

Career
Álvarez made his professional debut with Ferro Carril Oeste of Primera B Nacional in 2016, coming on as a late substitute in a 2–2 draw with Brown on 21 March. Eleven more appearances followed in his first season of 2016, prior to fourteen appearances in 2016–17. Álvarez was loaned to Primera B Metropolitana's Flandria in July 2018. He remained for the next two seasons, making fifty-two appearances and scoring two goals; against All Boys and Acassuso respectively. In August 2020, Álvarez signed for Primera B Nacional's Guillermo Brown on a free transfer.

After a spell at Belgrano in 2021, Álvarez moved to Primera Nacional club San Martín de San Juan ahead of the 2022 season.

Career statistics
.

References

External links

1996 births
Living people
Sportspeople from Jujuy Province
Argentine footballers
Association football midfielders
Primera Nacional players
Primera B Metropolitana players
Ferro Carril Oeste footballers
Flandria footballers
Guillermo Brown de Puerto Madryn footballers
Club Atlético Belgrano footballers
San Martín de San Juan footballers


text:
The 2015–16  Linafoot season is the 55th since its establishment. Linafoot is the top-flight association football league of DR Congo in Africa. TP Mazembe won the domestic league.

First round

Zone de développement Est

Zone de développement Ouest

Zone de développement Centre-Sud

Final round

References

Linafoot seasons
Congo
football
football


text:
Crystal Lake – miasto w Stanach Zjednoczonych, w stanie Illinois, w hrabstwie McHenry.

Miasta partnerskie
 Holzgerlingen

Przypisy

Miasta w stanie Illinois