text:
Barreto ist ein portugiesischer Familienname.

Namensträger
 Acácio Cordeiro Barreto (* 1959), brasilianischer Fußballspieler
 Afonso Henriques de Lima Barreto (1881–1922), brasilianischer Journalist und Autor
 Alejandro José Peralta Barreto, paraguayischer Basketballspieler
 Anthony Alwyn Fernandes Barreto (* 1952), indischer Geistlicher, Bischof von Sindhudurg
 Antonio Barreto, spanischer Gouverneur von Trinidad
 Augusto Barreto (1923–2017), portugiesischer Fechter

 Carlos Barreto (1976–1999), venezolanischer Boxer
 Claudemir Jeronimo Barreto (* 1981), deutscher Fußballspieler, siehe Cacau
 Darwin Barreto (* 1981), uruguayischer Fußballspieler
 Diego Barreto (* 1981), paraguayischer Fußballspieler
 Domingos Barreto, osttimoresischer Staatsanwalt
 Don Barreto (1909–1997), kubanischer Musiker und Bandleader
 Dorival Souza Barreto Júnior (* 1964), brasilianischer römisch-katholischer Geistlicher und Weihbischof in São Salvador da Bahia
 Edgar Barreto (* 1984), paraguayischer Fußballspieler
 Eduardo Barreto (1954–2011), uruguayischer Comiczeichner
 Eduardo de Deus Barreto (1951–2021), osttimoresischer Politiker
 Eric Barreto (1962–1996), brasilianischer Travestiekünstler und Schauspieler
 Ernesto de Oliveira Barreto (* 1955), osttimoresischer Beamter
 Esmeraldo Barreto de Farias (* 1949), brasilianischer Geistlicher, römisch-katholischer Bischof von Araçuaí
 Fábio Barreto (1957–2019), brasilianischer Filmemacher
 Fausto Barreto (1852–1908), brasilianischer Sprachwissenschaftler und Politiker
 Francisco de Campos Barreto (1877–1941), brasilianischer Geistlicher, römisch-katholischer Bischof von Campinas
 Francisco Barreto (1520–1573), portugiesischer Soldat
 Gentil Diniz Barreto (1910–1988), brasilianischer Geistlicher, römisch-katholischer Bischof von Mossoró
 Gonzalo Barreto (* 1992), uruguayischer Fußballspieler
 Gustavo Bonatto Barreto (* 1995), brasilianischer Fußballspieler
 Herman Barreto (* 1926), venezolanischer Sportschütze

 Isis Barreto (* 1980), venezolanische Judoka
 João Nunes Barreto († 1562), portugiesischer Jesuitenmissionar
 Jorge Lima Barreto (1947–2011), portugiesischer Musiker, Komponist und Musikwissenschaftler

 Juan Barreto (* 1959), venezolanischer Politiker, Bürgermeister von Caracas
 Juan Carlos Barreto Barreto (* 1968), kolumbianischer Geistlicher, Bischof von Soacha
 Julio Barreto (* 1967), kubanischer Jazzmusiker

 Luis Filipe Barreto (* 1954), portugiesischer Geschichtsphilosoph
 Luís Soares Barreto (* 1987), osttimoresischer Polizist

 Maria Gorumali Barreto, osttimoresische Politikerin und Frauenrechtsaktivistin
 Mário Castelo Branco Barreto (1879–1931), brasilianischer Sprachwissenschaftler
 Mickaël Barreto (* 1991), französisch-portugiesischer Fußballspieler
 Nuno Barreto (* 1972), portugiesischer Segler
 Nuno José Severo de Mendoça Rolim de Moura Barreto (1804–1875), portugiesischer Politiker
 Omar Antonio Pérez Barreto (Mephisto LePhanto; 1976–2007), mexikanischer Wrestler
 Óscar Walter García Barreto (* 1969), uruguayisch-chilenischer römisch-katholischer Geistlicher, Weihbischof in Concepción
 Pascoela Barreto (* 1946), osttimoresische Freiheitsaktivistin und Diplomatin
 Pascual Díaz y Barreto (1876–1936), mexikanischer Ordensgeistlicher, Erzbischof von Mexiko-Stadt
 Pedro Ricardo Barreto Jimeno (* 1944), peruanischer Ordensgeistlicher, Erzbischof von Huancayo, Kardinal
 Ramón Barreto († 2015), uruguayischer Fußballschiedsrichter
 Ricardo Aldo Barreto Cairo (* 1968), venezolanischer Geistlicher, Weihbischof in Caracas
 Tobias Barreto (1839–1889), brasilianischer Philosoph, Dichter, Literaturkritiker und Jurist

Siehe auch
 Barretto

Weblinks
 Barreto bei forebears.io

Familienname
Portugiesischer Personenname


text:
Ronald Lee Wyden (Wichita (Kansas), 3 mei 1949) is een Amerikaans politicus. Hij is een Democratisch senator voor de staat Oregon.

Levensloop
Wyden werd geboren in een Joods gezin. Zijn ouders waren gevlucht uit Duitsland nadat de nazipartij daar aan de macht was gekomen. Wyden studeerde aan de University of California, omdat hij een beurs kreeg om in het basketbalteam te spelen. Daarna behaalde hij een bachelor aan de Stanford-universiteit en zijn doctorsgraad aan de University of Oregon.

Wyden is tweemaal getrouwd. Uit zijn eerste huwelijk heeft hij twee kinderen. Zijn huidige vrouw Nancy Bass kreeg in november 2007 een tweeling.

Politieke carrière
In 1980 werd Wyden gekozen in het Huis van Afgevaardigden. Hij zou daarna zevenmaal herkozen worden. In januari 1996 werd Wyden gekozen in de senaat.

Wyden staat bekend als social-liberaal. Wyden stemde tegen de oorlog in Irak. In maart 2006 was hij een van de weinige senatoren die tegen de Patriot Act stemden, uit angst dat de privacy van burgers te veel zou worden aangetast.

Wyden heeft tegen veel voorstellen voor beperking van abortus gestemd. Ook heeft hij gestemd tegen maatregelen voor beperking van de doodstraf. Hij was een van de eerste senatoren die publiekelijk aangaf voor een huwelijk tussen partners van gelijke sekse te zijn.

De senator uit Oregon is een sterk pleitbezorger voor de vrije handel en heeft onder andere voor DR-CAFTA gestemd.

Tijdens de wereldwijde globale crisis die begon in 2008 stemde Wyden tegen de financiële bailouts die de regering van president George W. Bush voorstelde. Ook was hij kritisch op de financiële plannen van de nieuwe president Barack Obama. Hij vond dat er te weinig ambitie uit sprak. Uiteindelijk stemde hij echter wel voor.

Lid van het Huis van Afgevaardigden (Verenigde Staten)
Amerikaans senator
Democraat (Verenigde Staten)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Turn It On Again: The Tour è un tour dei Genesis svoltosi nel 2007. Fu il ritorno in attività del gruppo dopo nove anni di pausa e vide anche il rientro in formazione del batterista e cantante Phil Collins, che aveva abbandonato la band nel 1996.

Storia

Tony Banks, Phil Collins e Mike Rutherford annunciano il ritorno dei Genesis il 7 novembre 2006. Collins nell'occasione definisce il tour una "selezione di concerti". Inizialmente i tre volevano riunire la band originaria, quella a 5 componenti: Steve Hackett e Peter Gabriel si dicono dapprima disponibili, ma in seguito Gabriel rinuncia. Il progetto di eseguire un tour sulle orme di The Lamb Lies Down on Broadway cade e a questo punto la partecipazione di Hackett è inutile. Saranno ancora Daryl Stuermer e Chester Thompson ad accompagnare il trio.

Il tour viene diviso in due parti: in Europa e in Nord America. Il tour europeo inizia in Finlandia, a Helsinki, l'11 giugno 2007, per finire a Roma, in Italia, il 14 luglio dello stesso anno, dopo avere dato spettacolo in altre 10 nazioni. Il tour americano invece inizia il 7 settembre a Toronto, Canada, per finire il 13 ottobre a Los Angeles negli Stati Uniti. All'inizio di giugno 2007 viene annunciato che la band collaborerà con il team Encore Series di TheMusic.com per registrare ogni concerto del tour europeo (e successivamente anche americano) e farne un album a doppio disco, uscito nel 2008, Live Over Europe 2007. Sono comunque disponibili le registrazioni distinte di ogni concerto.

Il produttore Nick Davis conferma che sia CD che DVD comprenderanno l'intero concerto, ma mentre il video riguarderà il concerto a Roma, il CD non comprenderà le parti parlate da Collins tra una canzone e l'altra.Il concerto di Düsseldorf, il 27 giugno, viene trasmesso, in alta definizione e in Dolby Surround 5.1, in diretta nei cinema di Regno Unito, Spagna e Svezia.

Tracklist ufficiale
La prima conferenza stampa rivela alcune informazioni sulle canzoni suonate: i Genesis parlano di eseguire grandi successi dal 1973 in poi, escludendo pertanto i primi quattro album in studio e le produzioni post-Collins, cioè i brani contenuti in Calling All Stations. La lista ufficiale verrà resa nota dopo le prove generali tenutasi a Bruxelles, in Belgio.

 Duke's Intro
 Turn It On Again
 No Son of Mine
 Land of Confusion
 In the Cage con estratti da The Cinema Show e Duke's Travels
 Afterglow
 Hold on My Heart
 Home by the Sea/Second Home by the Sea
 Follow You Follow Me
 Firth of Fifth
 I Know What I Like (In Your Wardrobe)
 Mama
 Ripples
 Throwing It All Away
 Domino
 Conversations with Two Stools (duetto di batteria)
 Los Endos
 Tonight, Tonight, Tonight
 Invisible Touch
 I Can't Dance
 The Carpet Crawlers

La stessa lista è stata eseguita sia nel tour europeo che in quello americano, nonostante Tony Banks abbia parlato di inserire In Too Deep al posto di Ripples. L'unica eccezione è avvenuta il 12 ottobre all'Hollywood Bowl, quando le ultime due canzoni sono state eliminate a causa di problemi alle tastiere dati dalla forte pioggia.Il duetto di batteria inizia su due sgabelli, poi gradualmente i due batteristi si spostano verso le batterie. L'idea è venuta perché Collins e Thompson durante l'ideazione dei duetti provavano su uno sgabello, uno di fronte all'altro, nella camera d'albergo di Collins.

Date

Note

Voci correlate
 Genesis
 Live Over Europe 2007
 When in Rome 2007

Altri progetti

Collegamenti esterni

Tour dei Genesis
Tour musicali del 2007


text:
Anton Trstenjak, slovenski gledališki zgodovinar in organizator, etnograf, pisatelj, * 10. maj 1853, Krčevina, † 17. december 1917, Ljubljana.

Biografija
Rodil se je 10. maja 1853 na Krčevini (župnija Miklavž pri Ormožu) sodarju in vinogradniku Ivanu ter gospodinji Ani Trstenjak rojeni Zidarić (doma iz Hrvaškega Zagorja). Imela sta sedem otrok, šest sinov in hčer; razen drugorojenca Ivana, ki je ostal doma, so se vsi sinovi šolali v Varaždinu. Posebno zanimanje je posvetil svojim bližnjim rojakom, prekmurskim Slovencem. Prepotoval je vse vasi v Slovenski krajini (Prekmurje in Porabje) na Ogrskem, opazoval življenje in navade, zbiral knjige in gradivo za opis ljudske posebnosti.

Zunanje povezave

Slovenski zgodovinarji
Slovenski pisatelji
Slovenski potopisci


text:
Lauso è un personaggio mitologico, presente tra l'altro nei libri 7 e 10 dell'Eneide di Virgilio.

Il mito

Le origini
Lauso è l'unico figlio del tiranno etrusco Mezenzio di Caere (o Agylla): in seguito all'esilio di costui, cacciato dai sudditi per la sua condotta crudele, è costretto anch'egli a lasciare la città, nonostante sia un ragazzo molto buono e sensibile, oltre che bello d'aspetto: Virgilio lo descrive inoltre come valentissimo cacciatore e grande amante dei cavalli. Il giovane Asture, divenuto re al posto di Mezenzio, riesce a tirare dalla sua tutti gli altri sovrani etruschi, cosicché l'ex tiranno e suo figlio per sottrarsi alla cattura si rifugiano presso Turno, il re dei Rutuli, che nel frattempo ha dichiarato guerra ai troiani di Enea sbarcati nel Lazio. Questi ultimi hanno ottenuto l'appoggio degli Etruschi ostili a Mezenzio, il quale ancora una volta deve così vedersela con gli oppositori interni.

La morte
Nei combattimenti Lauso uccide Abante, uno dei comandanti della flotta troiana, limitandosi per il resto a proteggere da tergo il padre, che in segno di riconoscenza gli dona la corazza e l'elmo predati a Palmo, un nemico cui egli ha amputato la gamba. Ma il destino è in agguato: Enea affronta in duello Mezenzio e lo atterra dopo avergli inferto una brutta ferita; vedendo il padre in serio pericolo Lauso si frappone silenziosamente tra lui ed Enea. Mentre Mezenzio si allontana per medicarsi, Lauso fa capire a Enea di voler battersi con lui. Il capo troiano cerca di scoraggiare il ragazzo ma questi reagisce con un sorriso altezzoso; ciò manda su tutte le furie Enea che fulmineo trafigge Lauso con la spada. Il giovane etrusco si accascia privo di vita al suolo, dopo aver mandato un debole lamento. Vedendolo morto, Enea fa subentrare la commozione alla rabbia, adagia delicatamente Lauso sul suo scudo e lo restituisce al padre. Questi monta allora sul suo cavallo Rebo per vendicare la morte di Lauso, ma Enea abbatte il quadrupede, causando pertanto il disarcionamento di Mezenzio. Prima di venire ucciso il vecchio chiede come ultimo desiderio quello di poter essere sepolto nella stessa tomba del figlio.

Ecco il passo virgiliano con l'uccisione del principe etrusco:

Lauso nell'arte
Il personaggio di Lauso ha ispirato diversi artisti: si ricordano Bartolomeo Pinelli, autore dell'incisione Enea col corpo di Lauso, e il bassorilievo Enea, Mesenzio e Lauso di Louis-Léon Cugnot.

Bibliografia
Virgilio, Eneide, libri 7 e 10

Voci correlate
Mezenzio
Asture
Turno
Etruschi
Kalokagathia

Cacciatori mitologici
Personaggi dell'Eneide
Personaggi della mitologia romana
Mitologia etrusca


text:
Monastery of St. Jerome may refer to:

in Portugal
Monastery of St Jerome, Lisbon

in Spain
Monastery of Saint Jerome (Granada)

See also
 St. Jerome Church (disambiguation)


text:
Illviðrahnúkur kan syfta på följande platser:

Island

 Illviðrahnúkur (bergstopp i Island, Norðurland eystra),
 Illviðrahnúkur (bergstopp i Island, Norðurland vestra),

Robotskapade Islandförgreningar


text:
Solen digitalis is een tweekleppigensoort uit de familie van de Solenidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1891 door Jousseaume.

Solenidae


text:
Psammophis lineolatus est une espèce de serpents de la famille des Lamprophiidae.

Répartition
Cette espèce se rencontre :
 au Kazakhstan ;
 en Azerbaïdjan ;
 au Kirghizstan ;
 au Tadjikistan ;
 au Turkménistan ;
 en Ouzbékistan ;
 en Afghanistan ;
 en Iran ;
 au Pakistan ;
 en Mongolie
 dans le nord-ouest de le République populaire de Chine dans les provinces du Gansu, du Ningxia et du Xinjiang.

Publication originale
 Brandt, 1838 : Note sur quatre nouvelles espèces de serpents de la côte occidentale de la mer Caspienne et de la Perse septentrionale, découvertes par M. Kareline. Bulletin de l'Académie Impériale des Sciences de Saint Pétersbourg, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Psammophiinae
Serpent (nom scientifique)


text:
Carlos Rodríguez Braun (Buenos Aires; 3 de diciembre de 1948) es un economista hispano-argentino y catedrático en la Universidad Complutense de Madrid.

También es profesor del Máster en Economía del Centro OMMA y del Máster Oficial en Periodismo El Mundo.

Biografía
En su país natal estudió en el Colegio Cardenal Newman y se licenció en Economía en la Universidad Católica Argentina.
El primer año de la dictadura militar abandonó el país. Desembarcó en España en enero de 1977, donde comenzó estudios del doctorado bajo la dirección de Pedro Schwartz (quien le convirtió de su izquierdismo inicial al liberalismo) y donde se ha dedicado a la docencia y al periodismo. Es doctor en Ciencias Económicas por la Universidad Complutense de Madrid y catedrático de Historia del pensamiento económico en la misma universidad. Ha publicado artículos académicos en revistas de su especialidad en España, Estados Unidos, Inglaterra, Italia y otros países, y es autor de más de veinte libros. Ha traducido a relevantes figuras de la ciencia económica, como Adam Smith, David Ricardo, John Stuart Mill, Friedrich von Hayek y John Maynard Keynes. Ha sido evaluador en las siguientes revistas académicas: Estudios Públicos (Chile), European Journal of the History of Economic Thought, Información Comercial Española, Investigaciones de Historia Económica, Journal des Économistes et des Études Humaines, Œconomia¸ Philosphia (Argentina), Procesos de Mercado, Revista de Historia Económica¸ Historia Contemporánea, y Revista del Instituto Español de Estudios Estratégicos.

Es Académico Correspondiente de la Academia Nacional de Ciencias Económicas de la Argentina, profesor visitante de la Universidad Francisco Marroquín de Guatemala, que lo nombró doctor honoris causa en 2013, y la Universidad Católica Argentina; la Asociación de Historia Económica y la Sociedad Mont Pelerin.

Es también miembro del Consejo Académico de la Fundación Libertad y Progreso; del Consejo Asesor de la revista Anales de la Cátedra Francisco Suárez; del Consejo Consultivo del Instituto Universitario Eseade; del Consejo Científico de la revista Procesos de Mercado;  y del Consejo Editorial de la revista Laissez-Faire  y del Consejo Asesor de la revista Iberian Journal of the History of Economic Thought. También es miembro del Consejo Internacional de la Fundación Atlas, del Consejo Consultivo del Instituto de Estudios para una Sociedad Abierta, del Consejo Internacional de la Fundación Club de la Libertad, y del Consejo Académico de la Fundación Internacional para la Libertad.

Ha ejercido asimismo la actividad periodística y de divulgación de la economía. Autor del estudio sobre el 25 Aniversario del Círculo de Empresarios, fue director de España Económica y subdirector de Cambio 16 y del programa El valor del dinero en RTVE, y ha publicado numerosos artículos en la prensa de España, Europa y América. Ha sido colaborador de ABC, Cadena SER, Telemadrid, La Cuatro y Antena 3 TV. En la actualidad es columnista de La Razón, Expansión (periódico), y Libertad Digital y colabora en los programas "Más de uno" y "La Brújula" en Onda Cero Radio; con anterioridad colaboró en "Herrera en la Onda".

Carlos Rodríguez Braun está casado, tiene dos hijos y siete nietos, y vive en Madrid.

Premios

En el desempeño de su trabajo, ha recibido distintos premios como el de Juan de Mariana (Instituto Juan de Mariana, Madrid, 2013), el de Economía (Elocuent, Madrid, 2013), Apei/Prtvi Modalidad radio (Caldes de Malavella, 2013), Labor Divulgativa Ejemplar (Red Know Square, Madrid, 2013), Libre Empresa (con Juan Ramón Rallo; Fundación Rafael del Pino, Madrid, 2010)  el 1812 (Club Liberal 1812, Cádiz, 2009), el Premio de Honor del Centro Diego de Covarrubias (2018), y el Escuela de Salamanca (Salamanca 2020)  .

Libros
 La cuestión colonial y la economía clásica. De Adam Smith y Jeremy Bentham a Karl Marx, Madrid, Alianza Editorial, 1989.
 Argentina, 1946-1983. The economy ministers speak (con Guido di Tella), Londres, Macmillan, 1990.
 Encuentro con Karl Popper  (con Pedro Schwartz y Fernando Méndez Ibisate), Madrid, Alianza Editorial, 1993.
 Grandes economistas, Madrid, Pirámide, 1997, 2.ª ed. 2006.
 La economía en sus textos (con Julio Segura), Madrid, Taurus, 1998.
 A pesar del Gobierno, Madrid, Unión Editorial, 1999.
 Estado contra mercado, Madrid, Taurus, 2000.
 25 años del Círculo de Empresarios, Madrid, Círculo de Empresarios, 2002.
 An Eponymous Dictionary of Economics (con Julio Segura), Aldershot, Edward Elgar, 2004.
 Diccionario políticamente incorrecto, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2004, 2.ª ed. 2005.
 Panfletos liberales, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2005.
 Tonterías Económicas, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2006, 2.ª ed. 2007, 3.ª ed. 2009.
 Diez ensayos liberales, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2008.
 Una crisis y cinco errores (con Juan Ramón Rallo), Madrid, LID Editorial Empresarial, 2009.
 Panfletos liberales II, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2010.
 Tonterías Económicas II, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2011.
 Economía de los no economistas, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2011.
 El liberalismo no es pecado. La economía en cinco lecciones (con Juan Ramón Rallo), Barcelona, Deusto, 2011.
 Economía para andar por casa (con O.Macías Valle, I. Rodríguez Burgos y P.P.González Vicente), Madrid, LID Editorial Empresarial, 2012.
 Clichés antiliberales (ebook), Expansión, 2013.
 Panfletos liberales III, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2013.
 Más economía para andar por casa (con O.Macías Valle, I. Rodríguez Burgos y P.P.González Vicente), Madrid, LID Editorial Empresarial, 2014.
 Tonterías Económicas III, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2015.
 Diez ensayos liberales II, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2017.
 Panfletos liberales IV, Madrid, LID Editorial Empresarial, 2018.
 Diccionario incorrecto de la nueva normalidad, Madrid, LID Editorial, 2020.
Hacienda somos todos, cariño. (con María Blanco y Luis Daniel Ávila), Barcelona, Ediciones Deusto, 2021.
Panfletos Liberales V, Madrid, LID Editorial, 2022.

Referencias

19. http/www.libremercado.com/2020-06-05/carlos-rodriguez-braun

Enlaces externos

 Blog oficial de Carlos Rodríguez Braun.
 Artículos en Libertad Digital de Carlos Rodríguez Braun.
 Twitter oficial de Carlos Rodríguez Braun.

Alumnado del Colegio Cardenal Newman
Familia Braun
Economistas de Argentina
Miembros de la Sociedad Mont Pelerin
Alumnado de la Pontificia Universidad Católica Argentina
Liberales de Argentina
Porteños


text:
Lieutenant Colonel Sabdharatnajyoti "Thambirajah" Saravanamuttu, MBE (1898 – 17 July 1957; also known as S. Sara) was a Ceylon Tamil lawyer, politician, military officer, cricketer and sports administrator.

Early life and family
Saravanamuttu was born in 1898 in Colombo, Ceylon. He was the son of Vetharniam Saravanamuttu, a physician from Colombo. His mother's family were from Vaddukoddai in northern Ceylon. His paternal grandfather Vetharniam is reputed to be the founder of Chunnakam, a small town in northern Ceylon. Saravanamuttu had five eminent brothers: Ratnasothy, Nanasothy, Tharmasothy, Paikiasothy and Manicasothy. He was educated at S. Thomas' College, Mount Lavinia where he was captain of the cricket team (1916–18) and scored the fastest century in Ceylon. He was also head prefect and boxing champion at S. Thomas. He then joined St Catharine's College, Cambridge to study engineering. He played cricket at Cambridge between 1921 and 1923 but failed to win a blue for Cambridge University Cricket Club.

Career
Saravanamuttu was a member of Colombo Municipal Council from May 1937 to December 1946. Saravanamuttu served in the Ceylon Defense Force during World War II, rising to the rank of lieutenant colonel. He was in command of one of the two Ceylon Light Infantry battalions deployed along the eastern coast of Ceylon to protect against Japanese invasion. After the war he qualified as a lawyer and practised law.

Saravanamuttu was captain of the Ceylon national cricket team twice and of Tamil Union Cricket and Athletic Club in 1934 and from 1936 to 1941. He played in the European-Ceylonese Test series and for Ceylon against Australia, New Zealand and Marylebone Cricket Club. He was president of the Board of Control for Cricket in Ceylon.

Saravanamuttu was made a Member of the Order of the British Empire in the 1953 Coronation Honours. He died on 17 July 1957 in Colombo aged 59.

References

1898 births
1957 deaths
All-Ceylon cricketers
Alumni of S. Thomas' College, Mount Lavinia
Alumni of St Catharine's College, Cambridge
Ceylonese Members of the Order of the British Empire
Ceylonese military personnel of World War II
Colombo municipal councillors
People from Colombo
People from British Ceylon
Sri Lankan Tamil lawyers
Sri Lankan Tamil military personnel
Sri Lankan Tamil politicians
Sri Lankan Tamil sportspeople
Cambridge University cricketers
Sri Lankan cricketers
Cambridgeshire cricketers
Ceylon Light Infantry officers
Ceylonese lieutenant colonels


text:
Manel Terraza Farré (nacido el  en Barcelona, Cataluña) es un jugador de hockey sobre hierba español. Disputó los Juegos Olímpicos de Londres 2012 y los de  Río de Janeiro 2016 con España, obteniendo un sexto y  quinto puesto, respectivamente.

Participaciones en Juegos Olímpicos
Londres 2012, puesto 6.
Río de Janeiro 2016, puesto 5.

Referencias

Enlaces externos

Jugadores de hockey sobre hierba de España
Jugadores de hockey sobre césped en los Juegos Olímpicos de Río de Janeiro de 2016
Nacidos en Barcelona


text:
Карроцца ( — «моцарелла в карете»)  —  тип обжаренного сырного сэндвича или горячих бутербродов в итальянской кухне. Его готовят, покрывая бутерброд с сыром моцарелла яйцом и мукой и обжаривая его. Это популярное блюдо в регионе Кампания на юге Италии и в Нью-Йорке. Моцарелла фритта — это разновидность блюда, состоящая из сыра в кляре без хлеба .

Приготовление
Карроцца готовится из сыра моцарелла, яйца и ломтиков хлеба. Его можно приготовить из различных видов хлеба, например, итальянского хлеба и булочек для сэндвичей. Иногда корку с хлеба удаляют перед обжариванием. Хлеб можно слегка поджарить перед обжариванием сэндвича. Приготовление включает в себя сборку бутерброда, обваливание его в яйце, обмакивание в муку, а затем обжаривание на сковороде или во фритюре. В некоторых рецептах хлеб перед обжариванием окунают в молоко .

Панировочные сухари иногда используются для обваливания бутерброда. Для жарки карроццы традиционно используется оливковое масло. Иногда используются дополнительные ингредиенты, такие как ветчина, анчоусы, баклажаны, зелёные помидоры и базилик. После приготовления бутерброд имеет хрустящую текстуру. Его можно подавать как антипасто .

По регионам
Карроцца — уличная еда и популярное блюдо в Кампании, где для приготовления обычно используется моцарелла из буйволиного молока.
Это также популярное блюдо в итало-американских ресторанах в районах Бруклин, Манхэттен, Статен-Айленд, Квинс и Бронкс в Нью-Йорке, где его иногда готовят во фритюре.

Вариации

Разновидностью карроццы является моцарелла фритта (итал. mozzarella fritta, «жареная моцарелла»), которая представляет собой просто обжаренный в кляре сыр без хлеба.

Примечания

Блюда из сыра
Закуски
Итальянская кухня
Культура Эмилии-Романьи


text:
Segling vid olympiska sommarspelen 1912 avgjordes lördag och söndag 20 och 21 juli i vattnen utanför Nynäshamn, söder om Stockholm. Av 24 anmälda båtar kom 20 till start: sju svenska, fem finska, tre ryska, tre norska, en dansk och en fransk båt. Det tävlades i fyra klasser: sex, åtta, tio och tolv meter. Varje nation kunde delta med högst två båtar i varje klass. Varje klass avgjordes genom två seglingar. En heatseger belönades med 7 poäng, en andraplats med 3 poäng medan trean erhöll 1 poäng. Vid lika poängtal efter två deltävlingar väntade omsegling för att skilja medaljkandidaterna åt. Måndagen 22 juli reserverades för detta. Sammanlagt deltog 109 besättningsmedlemmar, uteslutande män, av dem var 41 svenskar.

Tävlingsbanorna
Tio- och tolvmetersbåtarnas bana mätte 36,2 sjömil medan sexorna och åttorna seglade 21,3 sjömil. Banorna inleddes och avslutades vid Nynäs havsbad med en nord-sydlig sträcka på Gårdsfjärden mellan Bedarön och Nynäshamn. Däremellan gick banorna i en triangel som seglades motsols. Långa banan gick först i söderut, förbi Viksten, runt ett märke. Sedan böjde banan åt nordost, förbi Gunnarstenarna, fram till en flaggprick. Därefter bar av mot nordväst, tillbaka till Nynäshamn. En stormbana, nordost om Bedarö, fanns i reserv, men behövde aldrig användas.

Medaljtabell

Medaljfördelning

Sex meter
I sexmetersklassen segrade fransmannen Gaston Thubé med båten Mac Miche före den danska båten Nurdug II. Särsegling krävdes för att kora vinnaren.  Två svenska båtar deltog i klassen: Kerstin och Sass. Båtarna tvingades till en avgörande omsegling om bronset, vilken Kerstin vann med bröderna Harald och Eric Sandberg och Otto Aust i manskapet.

Åtta meter
Norska båten Taifun med Thoralf Glad vid rodret segrade före Bengt Heymans besättning i svenskbåten Sans Atout. Norrmännen vann bägge delseglingarna. Trea var finska båten Lucky Girl. Den svenska båten K.S.S.S. 1912 kom på femte plats. Ett missöde inträffade när en gast slogs överbord på ryska åttan Norman. Denne kunde bärgas, oskadd.

Tio meter
I tiometersklassen vanns guldet av Sverige genom rorsman Carl Hellström på svenska båten Kitty. Hellström vann båda deltävlingarna.Det krävdes omsegling för att fördela medaljerna mellan tvåan, den finska båten Nina och trean, ryska Gallina II.

Tolv meter
I 12 metersklassen segrade den norska båten Magda IX med Alfred Larsen vid rodret. I norska besättningen 1912 ingick Johan Anker. 1928 i Amsterdam skulle han ta sitt andra guld, då i sexmetersklassen, tillsammans med dåvarande kronprins Olav i besättningen. Svenska tolvan Erna Signe med rorsman Hugo Clason gick i mål som tvåa och belönades med silvermedaljer.

Seglingarna i nationskampen
Norge blev OS-seglingarnas bästa nation. Sverige gick genom fina insatser förbi USA i den sammanlagda nationskampen, om man räknade så kallade olympiska poäng. Varken USA eller Storbritannien deltog i regattorna. Sammantaget vann Förenta staterna flest guldmedaljer i spelen medan Sverige sammanlagt vann ett större antal medaljer.

Arrangemanget
Valet av Nynäshamn hade flera orsaker. Orten kunde nås från Stockholms central med Nynäsbanan, en resa som tog 65 minuter. Nynäshamn kunde även erbjuda goda alternativ vad gällde kost, logi och faciliteter för presskåren. Ett presscentrum inrättades i stationsbyggnaden, med elva telefonapparater och telegraflinjer till Stockholm. Fartyget Saga skjutsade journalister ut till tävlingsbanorna. Det var många tillresta: till mottagningsfesten den 19 juli inbjöds 600 gäster, däribland olympiaseglingarnas hederspresident, prins Wilhelm. Seglingsmedaljörerna mottog sina segertecken ur prinsessan Marias hand under en festmiddag på restaurang Hasselbacken den 27 juli.

Källor

Fotnoter

Vidare läsning

Sporter vid olympiska sommarspelen 1912
1912
Sport i Nynäshamn


text:
Der Kanton Ervy-le-Châtel war bis 2015 ein französischer Wahlkreis im Département Aube und in der Region Champagne-Ardenne. Er umfasste 16 Gemeinden im Arrondissement Troyes; sein Hauptort (frz.: chef-lieu) war Ervy-le-Châtel. Die landesweiten Änderungen in der Zusammensetzung der Kantone brachten im März 2015 seine Auflösung. Vertreter im Generalrat des Départements war zuletzt Franck Simard.

Der Kanton Ervy-le-Châtel war 230,47 km² groß und hatte im Jahr 5808 Einwohner (Stand 2012).

Gemeinden

Bevölkerungsentwicklung

Evrylechatel
Aufgelöst 2015


text:
Les troupes auxiliaires (du latin : auxilia) étaient des unités de l'armée romaine, à l'origine composée de soldats qui n'étaient pas des citoyens romains. Leur but principal était de soutenir les légions romaines dans la bataille, composées exclusivement, en principe - mais pas toujours-, de citoyens romains. Elles se sont battues principalement au cours du Principat de 30  jusqu'en 284. Leur nombre a fluctué au cours de la période impériale, en augmentant progressivement. En 70, les troupes auxiliaires contenaient le même nombre de soldats d'infanterie que ceux de la légion, et ils fournirent aussi à l'armée romaine de la cavalerie et des troupes spécialisées comme des archers ou de la cavalerie légère, ainsi que d'autres types d'infanterie légère. Au , les troupes auxiliaires représentaient environ les deux tiers de l'armée romaine.

Les troupes auxiliaires étaient généralement recrutées parmi les pérégrins, c'est-à-dire les habitants des provinces de l'Empire romain qui n'étaient pas des citoyens romains (la grande majorité de la population de l'Empire pendant les ). Les auxiliaires étaient également recrutés parmi les barbares, nom donné aux habitants des territoires hors de l'empire (on parle aussi de gentiles). Ils avaient alors souvent le statut de dediticii, et pouvaient constituer des régiments complets, jouant souvent le rôle de troupes irrégulières (archers de Palmyre, cavalerie numide...), et qui passaient sous l'influence de Rome à la suite de sortes de négociation avec des chefs barbares vaincus ou affaiblis.

Les auxiliaires se sont développés à partir des contingents variés de troupes non italiennes, spécialement dans la cavalerie qui apportait à l'époque républicaine l'appui aux légions, et avec une augmentation de leur nombre à partir de 200  Le gouvernement de la dynastie julio-claudienne marque la transformation de ces levées temporaires en armées permanentes avec une structure homogène, des équipements et des conditions stables de service, ce qui à la fin de la période amène peu de différences significatives entre les légionnaires et de la majorité des auxiliaires que ce soit au niveau de la formation, de l'équipement ou des capacités militaires.

La plupart des régiments d'auxiliaires étaient stationnés dans une province autre que celle d'où ils étaient originaires. Les noms des régiments de nombreuses unités continuèrent jusqu'à la fin du , mais à cette période, les unités furent modifiées en taille, en structure et en qualité.

Histoire

Les troupes auxiliaires à l'époque républicaine

Les alliés de Rome (en latin socii) commencèrent très tôt, à jouer un rôle important dans l'histoire de la République romaine lors des campagnes annuelles des guerres à grande échelle. Les alliés de Rome étaient obligés de fournir des contingents égaux à ceux des légionnaires (pour un total de deux légions de / fantassins chacune), et de trois fois supérieurs pour la cavalerie (par rapport à la cavalerie romaine), soit environ  cavaliers. Ces unités militaires sont appelées aile, parce qu'elles se situaient aux «ailes» lorsque l'armée romaine se déployait sur le champ de bataille.

Les grandes capacités tactiques d'Hannibal avaient mis en difficulté l'armée romaine. Ses manœuvres imprévisibles, soudaines, dont les fers de lance étaient principalement les ailes avec la cavalerie carthaginoise et la cavalerie numide, avaient permis de détruire plusieurs armées romaines, pourtant bien supérieures en nombre de soldats, comme ce fut le cas en particulier à la bataille de Cannes, où  Romains furent tués. Ceci conduit à un remaniement des tactiques des légions romaines, en particulier concernant le quota de la cavalerie, comme cela s'est produit avec Scipion l'Africain à la bataille de Zama en 202 , où l'armée romaine (avec l'aide de  cavaliers numides alliés, dirigés par Massinissa) réussit à battre les forces carthaginoises d'Hannibal. À ces contingents de cavalerie, d'autres types de combattants issus de différentes zones méditerranéennes furent incorporés, car elles avaient développé des méthodes d'attaque spécifiques comme c'était le cas pour les archers orientaux ou les frondeurs des Baléares. De plus, contre les unités agiles montées et contre les unités d'infanterie légère, les légionnaires étaient trop lents et trop lourds. La nécessité pour les Romains d'avoir des unités spécialisées dans d'autres modes de combat devint cruciale, en particulier après les guerres puniques.

Depuis l'année 400 , les alliés italiens (socii) fournissaient à l'armée romaine la plupart de sa cavalerie. Toutefois, lorsqu'en 91 , la Guerre sociale éclata, l'alliance militaire entre les peuples italiens se rompit, et la solution adoptée par les autorités romaines fut de convertir tous les socii en citoyens romains au sud du Rubicon, ce qui priva les armées romaines de la majeure partie de la cavalerie et de l'infanterie spécialisée.

Les généraux de la période de la fin de la République, comme Lucullus, Caius Marius, Sylla, Jules César et Pompée, durent recourir à l'aide et au recrutement dauxilia illégaux, notamment issus de peuples alliés de la République romaine dans les provinces, ou bien à des unités d'autres peuples, comme les Germains, les Gaulois ou les Ibères non vaincus.

Cette situation étant intenable sur le long terme, l'empereur Auguste décida alors d'instituer en corps les auxilia, en cherchant à créer une série d'unités qui fourniraient de l'infanterie spécialisée et de la cavalerie à l'armée romaine. Ces unités furent recrutées parmi les non-citoyens de l'Empire, et en outre, ces unités devaient être plus petites et leurs utilisations plus souples que les légions romaines.

Les forces latines furent organisées en aile (qui vient du latin ala, alae). Ce nom fut adopté car les généraux romains disposaient les auxiliaires latins sur les flancs dans la ligne de bataille romaine. Le nombre de soldats d'infanterie inclus dans une aile alliée, dirigée par trois praefecti sociorum bénéficiant de la citoyenneté romaine, était semblable ou légèrement supérieur (- hommes) à celui d'une légion. En outre, le nombre de cavaliers auxiliaires était le triple ( contrairement aux  de la légion romaine). Avant que la Guerre sociale n'éclate, les armées consulaires  étaient composées du même nombre d'''alae  et de légionnaires, et la cavalerie était fournie à 75 % par les alliés latins. Toutefois, le pourcentage total de la cavalerie était encore modeste : une armée consulaire normale, était constituée de deux légions et de deux alae, soit  fantassins et  cavaliers (donc environ 12 % de l'effectif total).

Alors que les Romains étaient confrontés aux autres cités-États de la péninsule italienne, leur maigre cavalerie était plus que suffisante, car les ennemis de Rome dans le domaine de la cavalerie étaient également faibles ou inexistants. Cependant, quand Rome fut confrontée à d'autres ennemis plus éloignés, et qui déployaient sur le champ de bataille de puissants contingents de cavalerie, la pénurie de cavalerie romaine entraîna inévitablement des défaites. L'importance de la cavalerie pour les Romains émergea lors de l'invasion de l'Italie par les Gaulois de Brennus et celle du grec Pyrrhus roi d'Épire (en 275 ), l'adoption d'une cavalerie importante dans l'armée romaine se fera de manière décisive dans le cadre de la Deuxième guerre punique (218 à 202 ). Les victoires d'Hannibal aux batailles de Cannes et de La Trébie sont créditées en grande partie à la supériorité de la cavalerie hispanique, gauloise et à celle de la cavalerie numide sur la cavalerie latine. La victoire des Romains à Zama (en 202 ) fut acquise en grande partie grâce à l'appui de la cavalerie qu'apporta le roi Massinissa à l'armée de Scipion. Les Romains avaient un si faible pourcentage des cavaliers latins que leurs homologues numides les surpassaient à proportion de deux contre un. Depuis ce temps, les armées romaines furent toujours accompagnées par un grand nombre de cavaliers non italiens : comme la cavalerie légère numide et plus tard la cavalerie lourde gauloise. Au cours de la Guerre des Gaules (58-51 ), le général Jules César utilisa souvent dans des unités de cavalerie gauloise et de cavalerie germaine.

 Statut des auxiliaires et citoyenneté

Les troupes auxiliaires combattent à l'origine avec leur armement traditionnel et sont moins bien considérées que les légions, qu'elles sont censées soutenir.
 Le temps de service dans les unités auxiliaires était de 24 ou 25 ans, contre 20 dans les légions.
 La solde est moindre que celle des légionnaires
 Dans les combats, les troupes auxiliaires sont généralement engagées en premier, pour économiser les effectifs des légions
 Des témoignages romains donnent un caractère très brutal aux troupes auxiliaires : soldats présentant des têtes coupées sur la colonne Trajane, auxiliaires massacrant des captifs dans la Guerre des Juifs de Flavius Josèphe... Tacite mentionne les « huit cohortes de Bataves, auxiliaires de la  légion », composées de barbares qui auraient joué un grand rôle lors de la guerre civile de 68-69, et qui provoquèrent de nombreux incidents lorsque Vitellius entra à Rome, avec ses soldats « couverts de peaux de bêtes et armés d'énormes piques ». Ou encore, dans les Annales (IV, 47) : « Ils furent soutenus par une cohorte de Sicambres, que le général avait placée à quelque distance; troupe intrépide, et non moins effrayante que les Thraces par ses chants guerriers et le fracas de ses armes ». Progressivement, des phénomènes d'assimilation culturelle amoindrirent ces effets d'altérité.

Malgré cela, le service comme auxiliaire restait attractif pour les peuples non romains de l'Empire, car il permettait d'acquérir en fin de service le prestigieux titre de citoyen romain. Ce processus n'était cependant pas automatique, et bénéficiait essentiellement aux élites (à l'instar de Lusius Quietus, d'origine maure et qui, après avoir dirigé une vexillatio exclusivement composée de Maures, devint gouverneur de Judée, ou encore de Caius Julius Arminius, le chef des Chérusques). Le recrutement était ainsi parfois contraint, comme le montrent les révoltes en Mauritanie. Sous l'Empire, la citoyenneté était accordée après 25 ans de service. À certaines périodes, elle était aussi donnée à l'épouse et aux enfants. Le diplôme militaire, composé de deux petites tablettes de bronze identiques et portant la constitution impériale attribuant la citoyenneté au soldat, lui permettait de prouver par la suite sa citoyenneté. Plusieurs centaines de ces diplômes ont été retrouvés, livrant d'importantes informations sur les auxiliaires. Cet avantage du service auxiliaire s'effaça progressivement, après l'Édit de Caracalla (212) généralisant la citoyenneté romaine. Bien avant 212 cependant, il existait quelques unités auxiliaires formées dès le départ uniquement avec des citoyens, les cohortes voluntariorum. De façon générale, après l'édit de Caracalla, les régiments auxiliaires sont presque intégralement formés de citoyens, seuls les troupes de la marine ou certaines unités spéciales, telles celles de la garde prétorienne, demeurent formées d'étrangers. Nombre des citoyens membres de l'armée sont toutefois fraîchement, bien qu'effectivement, romanisés : ils pratiquent ainsi des cultes locaux, écrivent un latin appris, etc. Le commandant de la garnison de Bu Njem, en 212, était ainsi nommé Marcus Portius Iasucthan, mais écrivit un dithyrambique en latin en éloge de la IIIe légion.

Lorsque les auxiliaires étaient formés de barbares, il était courant qu'elles proviennent de peuples étrangers dont les chefs s'étaient soumis à Rome, soit par la procédure de la deditio, soit par l'établissement d'alliances (fœdus). Cette première pratique, qui n'était pas inconnue sous César et sous les empereurs julio-claudiens (Bataves sus-cités, Thraces...), se généralisa ensuite. En 180, lors des guerres marcomanes, l'empereur Commode signe ainsi un traité de paix avec les Marcomans, selon lesquels ces derniers doivent régulièrement céréales, armes et recrues pour l'armée romaine. Finalement, Rome constitua un régiment de  Quades et « un nombre inférieur de Marcomans », relate Dion Cassius. Quelques années auparavant, en 175, sous le règne de Marc Aurèle, la révolte d'Avidius Cassius avait été réprimée par des régiments danubiens dirigés par Marcus Valerius Maximus, qui jouissait du titre de « préposé aux cavaliers des gentes des Marcomans, Naristae, Quades envoyés punir la sédition orientale ». De tels exemples tendent à rendre courante la pratique de constitution de régiments de barbares. Toujours sous Marc Aurèle, Dion Cassius rapporte qu'un traité engageant les Sarmates Iazyges (peuple iranien) à fournir  cavaliers fut imposé. Les Sarmates fournissaient les cavaliers eis symmachian (par alliance), selon l'historien romain.  d'entre eux auraient été envoyés en Grande-Bretagne. Un numerus equitum Sarmatarum fut ainsi formé en Grande-Bretagne: cette unité irrégulière, tant par son statut que ses méthodes de combat, fut intégré à la structure régulière des régiments auxiliaires, avec la création d'une ala Sarmatarum.

Ainsi, les tribus vaincues étaient parfois déportées en masse vers d'autres régions que leur pays d'origine, avec femmes et enfants, où elles pouvaient constituer un gisement de population sur lequel Rome prélevait les hommes en âge de combattre, afin de former des troupes spécialisées et ethniquement homogènes (cas d'une cohorte syrienne recrutée près d'Emèse et cantonnée en Pannonie, sur la frontière danubienne, ou cas d'un numerus de Maures, recrutés en Afrique du nord et cantonnés dans le camp de Micia, en Dacie ; des Berbères ont été enrôlés dans l'armée romaine dès l'époque de Tacfarinas, au ). Cette pratique fut généralisée à partir de Dioclétien et la Tétrarchie, à la fin du . La déportation de barbares vers l'Empire visait alors vraisemblablement « essentiellement au repeuplement des provinces désertées [sous la double pression de la peste et du début des invasions barbares] bien que le recrutement pour l'armée soit mentionné dans nos sources comme un objectif bien réel, mais secondaire ».

On parle alors aussi de « lètes ». On a, par ailleurs, de nombreux exemples de soldats stationnés loin de chez eux, tels ce Maris ibn-Qasith, issu d'un régiment de cavalerie arabe, et mort en Germanie.

La différence entre légions, en théorie constituée de citoyens, et auxiliaires, composées de barbares ou/et de pérégrins, s'estompa progressivement : « Grâce à l'onomastique, écrit l'historien Alessandro Barbero, on a même estimé que dès l'époque d'Hadrien, plus de la moitié des troupes composant les régiments auxiliaires étaient en fait des citoyens, pour atteindre la quasi-totalité à l'époque de Marc Aurèle (...) Nul hasard donc à ce qu'on puisse lire, vers le milieu du , sur les diplômes délivrés aux vétérans à la fin de leur service, la formule « Il accorda la citoyenneté romaine à ceux qui ne l'avaient pas encore », signe incontestable que l'enrôlement des citoyens parmi les auxiliaires était considéré comme une chose normale. » Barbero cite encore le cas de ce centurion de la  légion Cyrenaica, lequel dédia une inscription à Jupiter Amon, le dieu de la légion, et au dieu arabe Salm, signant lui-même Flavius Dionysus, remarquable exemple de syncrétisme romano-arabo-hellénique.

 Importance des auxiliaires
Les troupes auxiliaires constituèrent une partie importante de l'armée romaine, estimée à la moitié des effectifs sous Auguste soit  hommes , proportion stable au cours des premiers siècles de l'Empire . Certaines provinces n'avaient que des troupes auxiliaires dans leur garnison. Ces provinces étaient dirigées par des membres de l'ordre équestre. C'était le cas par exemple des deux provinces de Maurétanie, des provinces de Norique et Rhétie avant 165, de certaines provinces de la Dacie romaine.

L'historien Alessandro Barbero invite cependant à relativiser l'importance numérique des régiments ethniques étrangers. Citant, par exemple, le traité de Pseudo-Hygin, du , il montre que si ce dernier cite les nationes, à savoir « 500 Palmyréniens, 900 Gétules, 700 Daces, 500 Britanniques et 700 Cantabres », en fin de compte, les régiments ethniques ne représentent que  hommes sur un total de  soldats comptabilisés par le Pseudo-Hygins, une « présence pittoresque » qui « ne modifie pas de manière significative la nature de l'armée romaine ».

 Les différents types d'unités
Les unités auxiliaires pouvaient être de plusieurs types :
 la cohorte (cohors) est le type le plus répandu. Elle peut être composée uniquement de fantassins, mais également compter des cavaliers, auquel cas elle reçoit le nom de "cohorte cavalière" (cohors equitata). Suivant les effectifs, on distingue deux types de cohortes :
 la cohorte quingénaire, qui compte un effectif théorique de cinq cents hommes et est dirigée par un préfet.
 la cohorte milliaire, d'un effectif théorique de mille hommes à partir du , dirigée par un tribun militaire.
 l'aile (ala) unité de cavalerie. Son effectif est théoriquement de cinq cents hommes. Elle est dirigée par un préfet.
 Il existe quelques ailes milliaires - moins d'une dizaine -, situées dans des provinces très exposées militairement elles peuvent constituer des troupes d'élite, comme lala Ulpia contariorum en Pannonie. Elles sont dirigées par un préfet effectuant une quatrième milice équestre, assurance, le plus souvent, d'une future belle carrière de procurateur.

 les equites singulares («gardes du corps à cheval») garde privée de l'empereur, cette unité est composée de soldats issus d'une région particulière principalement des régions du nord. Ils apparaissent sous Vespasien. Ils sont d'abord 500, puis passent probablement à 1000 sous Septime Sévère. Ils sont stationnés dans les Castra Priora et les Castra Nova ou Severiana, deux casernes à Rome, situées toutes deux sur le Caelius. Les equites singulares disparaissent sous Gallien (254-268) peut être remplacés par les protectores.
 Les numeri n'ont pas de répartition fixe. Au départ le terme numeri peut désigner n'importe quelle unité de soldats, par la suite il a servi à désigner des corps auxiliaires qui n'étaient ni des ailes ni des cohortes. Ils sont généralement commandés par des préfets, mais certains sont commandés par de simples centurions. Il existe deux grands types de numeri :
 numeri d'''exploratores, c'est-à-dire de soldats spécialisés dans des missions de reconnaissance. Ils se développent à partir de la fin du deuxième siècle et leurs garnisons se trouvent en général sur les frontières mal stabilisées ou menacées (Germanie supérieure, Dacie, Maurétanie).
 numeri que l'on appelle « ethniques », qui sont composés au départ de soldats de même origine. Ces soldats conservent les manières de combattre particulières à leur peuple, ce qui permet à l'armée romaine d'acquérir des spécialisations. Les Numides sont ainsi réputés pour leur cavalerie, les Palmyréniens pour leur archers, les Sarmates pour leur cavalerie lourde (cataphracte). L'accès à la citoyenneté romaine était souvent plus difficile pour ces soldats que pour les autres auxiliaires.

Les commandants de ces unités, préfets et tribuns, appartiennent à l'ordre équestre, les officiers subalternes, centurions (unités d'infanterie) et décurions (unités de cavalerie), sont souvent des citoyens romains et le gros des troupes des pérégrins, c'est-à-dire des résidents de l'empire non citoyens. Après l'édit de Caracalla qui accorde à tous les hommes libres de l'empire la citoyenneté romaine, met fin à cette hiérarchie des statuts civiques dans les unités auxiliaires.
La succession du commandement de ces unités fut organisée durant le règne de Claude : ce sont les trois milices équestres. Les préfets commandaient d'abord une cohorte auxiliaire, avant de devenir tribuns dans une légion, puis de commander une aile auxiliaire. À la place du tribunat dans une légion (tribunat angusticlave), il était possible, dans sa deuxième milice, d'être tribun d'une cohorte milliaire. Les plus méritants d'entre eux pouvaient accéder au commandement d'une aile milliaire. En revanche les postes de tribun des unités de la garde prétorienne, ainsi que des autres unités de la ville de Rome, n'appartiennent pas à la carrière équestre et sont séparés du cursus des commandants d'unités auxiliaires.

Dénomination des unités
Le nom des unités auxiliaires obéit à des règles complexes et parfois changeantes. Le premier élément est le type d'unité : cohors ou ala, suivi souvent d'un numéro d'ordre (I, II, III, ...), ensuite on trouve parfois le nom de la gens de l'empereur qui a créé l'unité : Flavia ou Iulia, puis le nom d'un peuple ayant formé les effectifs de l'unité primitive : Hamiorum ou Hispanorum, puis un surnom qui met en valeur le caractère de l'unité sagittatorium ou equitata et enfin un surnom lié au règne de l'empereur en cours :Severianum ou Philippiana. Il est rare qu'une unité combine tous ces éléments. Pour les unités les plus anciennes, créées dans les premières décennies de l'empire, l'unité a parfois pris le nom de son premier commandant, ce fut le cas pour l'ala Indiana. Certaines unités peuvent aussi arborer dans leur titulature les mentions des distinctions qui leur ont été accordées : décoration (torquata), concession de la citoyenneté (Civium Romanorum, souvent abrégé C.R.). L'historien Alessandro Barbero souligne qu'on ne peut tirer du seul nom ethnique de certaines unités une preuve de leur composition barbare, dans la mesure où pour certaines, tels les Bataves ou les Mattiaci, on a affaire à des populations romanisées de longue date.

Quelques exemples :
 l'Ala I Flavia Numidica Severiana : Ala I Flavia Numidica est le nom permanent de cette unité, fondée par les empereurs de la dynastie flavienne avec des effectifs numides et qui reçut le nom de l'empereur Septime Sévère Severiana.
 'Ala I Iuthungorums, ainsi que la Cohors IX Iuthungorum, évoqués dans la Notitia Dignitatum, pourraient avoir été composés de soldats issus des Juthunges, à la suite du traité avec l'empereur Aurélien (270-275).
 l'Ala Firma Catafractaria, recrutée en Orient et envoyée en Germanie (constituée de citoyens romains, d'origine sémitique).
 Ala III Vandilorum, cantonnée en Égypte et provenant vraisemblablement aussi du règne d'Aurélien.
 la Cohors I Syrorum Sagittariorum cohorte d'archers syriens.
 le numerus equitum Sarmatarum, envoyé en Grande-Bretagne.

Lorsqu'on traduit le nom de ces unités en français, on précède le type d'unité par son numéro d'ordre : on parlera donc de "Première aile flavienne numidique" ou de "Première cohorte de Syriens archers".

Annexes

Articles connexes

Notes et références

Bibliographie

Sources contemporaines
 Alessandro Barbero (2006), Barbares. Immigrés, réfugiés et déportés dans l'Empire romain (éd. Tallandier, 2009 et 2011 pour la version française)

Lien externe
 .

Unité ou formation militaire de la Rome antique


text:
Masjed Soleyman, eller Masjed-e Soleyman, (persiska مَسجِد سُلِیمان), även Masjedsoleyman (مَسجِدسُلِیمان), är en stad i provinsen Khuzestan i västra Iran. Folkmängden uppgår till cirka 100 000 invånare. Majoriteten av stadens befolkning är bakhtiaris.

Staden är administrativt centrum för delprovinsen (shahrestan) Masjed Soleyman

Masjed Soleyman var en av de första städerna i Mellanöstern där britterna började söka efter olja. Den 26 maj 1908 hittade engelsmannen William Knox D'Arcy den första oljefyndigheten i Mellanöstern vid staden. Idag är Iran den näst största oljeproducenten i Mellanöstern efter Saudiarabien.

Personer från Masjed Soleyman
Mohsen Rezaee, iransk politiker, ekonom, och tidigare militärbefälhavare
Mehran Karimi Nasseri, iransk flykting som bodde i avgångshall 1 på Charles de Gaulle-flygplatsen i Paris, Frankrike mellan 8 augusti 1988 och juli 2006

Källor

Orter i Khuzestan


text:
La Línea 4 es una de las siete líneas que conforman actualmente la red del Metro de Santiago en la capital de Chile. Tiene 23 estaciones y 24,7kilómetros construidos en ocho comunas. Está conectada con las líneas 1 en Tobalaba, 3 en Plaza Egaña, 4A en Vicuña Mackenna y 5 en Vicente Valdés. Además, desde 2030 hará combinación con la nueva Línea 8 en Macul. El color distintivo es el azul.

En 2021, la línea 4 concentró el 14,9 % del total de viajes realizados en el Metro de Santiago, convirtiéndose en la cuarta línea más utilizada del sistema.

Historia

Antecedentes y construcción
Días después de la segunda cuenta pública al país del gobierno de Ricardo Lagos, el 23 de mayo de 2001 fue anunciado el principal proyecto respecto al Metro: la construcción de la Línea 4. El plan, anunciado como una consolidación del Metro como eje estructurante del transporte santiaguino, consistía de una línea desde la estación Tobalaba a lo largo de la avenida homónima, siguiendo luego la Avenida Circunvalación Américo Vespucio hasta la intersección con la estación terminal de la Línea 5, Bellavista de La Florida. Desde allí, la nueva línea tendría dos ramales: uno al sur por avenida Vicuña Mackenna hasta llegar al centro de Puente Alto y otra hacia el poniente llegando a la Línea 2 en la estación La Cisterna que se encontraba en construcción como parte de los proyectos de extensiones. Inicialmente se habían barajado otras opciones, como por ejemplo una extensión de la Línea 5 a Puente Alto, un trazado exclusivamente por Américo Vespucio desde Tobalaba a La Cisterna, y la creación de una línea independiente desde Bellavista de La Florida hacia Puente Alto, entre otras.

Las obras de la Línea 4 se iniciaron en Puente Alto el 2 de julio de 2002. Dicha línea reforzaría la red en el sector oriente de la ciudad, cubriendo un total de 11 comunas y una demanda anual estimada en el momento de 350 millones de pasajeros al año. La línea sería construida en subterráneo en su tramo entre las estaciones Tobalaba y Grecia, en trinchera a lo largo de la Autopista Vespucio Sur y en viaducto elevado sobre avenida Vicuña Mackenna hasta Puente Alto. Se estimó que el costo sería de 1007 millones de dólares. En su proyecto inicial, presentado en 2003, la Línea 4 contemplaba una potencial estación futura en la Plaza Arturo Prat, al sur de la estación Plaza de Puente Alto, en la intersección de las avenidas Concha y Toro y Sargento Menadier.

La Línea 4 introduciría los trenes con ruedas de acero y para la licitación se presentaron diversos conglomerados. La francesa Alstom mantuvo el contrato con el Metro de Santiago para el proyecto, derrotando a las propuestas de Siemens AG, Bombardier y CAF. Hyundai, que había manifestado interés, no pudo participar en la licitación al llegar con un retraso de dos horas al cierre de las postulaciones.

Apertura y extensiones
Los primeros dos tramos inaugurados —el 30 de noviembre de 2005, por el presidente Ricardo Lagos— fueron entre las estaciones Tobalaba y Grecia, y entre Vicente Valdés y Plaza de Puente Alto, usando el recorrido sur del Ferrocarril del Llano de Maipo, activo entre 1893 y 1962. Fue dejado pendiente el tramo entre las estaciones Grecia y Vicente Valdés, el cual fue suplido por buses del Transantiago.

Las estaciones Los Presidentes, Quilín, Las Torres, Macul y Vicuña Mackenna fueron inauguradas el 2 de marzo de 2006. El 9 de diciembre del año siguiente comenzó a funcionar el servicio expreso.

La estación San José de la Estrella se inauguró al público el 5 de noviembre de 2009. Descartada del plan original de construcción de esta línea, fue construida posteriormente a petición de los vecinos de La Florida, abandonando así el grupo de estaciones fantasma en donde figuran Echeverría en la Línea 4A y Libertad en la 5.

El 13 de agosto de 2014, se detectó a las 4 de la mañana, una fisura en el aparato de cambio (parte del riel que se utiliza para el cambio de vías) entre las estaciones Quilín y Las Torres, lo que interrumpió el servicio entre Los Presidentes y Vicuña Mackenna hasta el día jueves 14 de agosto. Esto creó serios inconvenientes a los usuarios, que tuvieron que esperar más de una hora los buses suministrados por operadores del Transantiago; el incidente resultó también en una sobrecarga de la Línea 5.

En 2018 representó el 16,5% del total de viajes realizados en el Metro de Santiago, con un total de 118900000 viajes.

El 1 de junio de 2018, en la cuenta pública del segundo gobierno de Sebastián Piñera, se anunció la extensión de la Línea 4 hasta el sector de Bajos de Mena en Puente Alto. Dicha extensión se iniciará en la estación Plaza de Puente Alto, siguiendo hacia el sur por Concha y Toro hasta Sargento Menadier, en donde virará hacia el oeste y seguirá por dicha calle hasta llegar a avenida Juanita en Bajos de Mena.

Crisis social

En octubre de 2019, producto de las protestas originadas por el alza de la tarifa del metro, la red sufrió distintos disturbios en sus estaciones; producto de ello, las estaciones Los Quillayes, San José de la Estrella, Macul, Protectora de la Infancia, Trinidad y Elisa Correa fueron incendiadas completamente, quedando las 2 últimas con daños mayores debido a la afectación de las líneas de circulación, lo que impediría su funcionamiento normal hasta dentro de 10 a 12 meses. La Línea 4 reabrió parcialmente entre las estaciones Tobalaba y Quilín el 28 de octubre.

El 6 de noviembre se restableció la electrificación de las vías en el tramo entre las estaciones Las Torres y Plaza de Puente Alto, que sufrió considerables daños, mientras se evalúan las reparaciones a la línea. El 15 de noviembre de 2019 se anunció que restablecerá el servicio y tendrá detenciones en Vicuña Mackenna, Vicente Valdés, Hospital Sótero del Río, Las Mercedes y Plaza de Puente Alto a contar del 18 de noviembre. El 2 de diciembre fue reabierta la estación Las Torres, mientras que el 9 del mismo mes fue reabierta la estación Rojas Magallanes. El 12 de agosto de 2020 fue reabierta la estación Macul, mientras que el 14 de septiembre fueron rehabilitadas las estaciones San José de la Estrella, Los Quillayes y Elisa Correa. Finalmente, el 25 de septiembre de 2020 fue el turno de las estaciones Trinidad y Protectora de la Infancia, tras lo cual la Línea 4, así como la totalidad de la Red de Metro, quedaron operativas en su totalidad.

Propuestas de extensión
Hay planes de extender la línea hacia el sector sur de Puente Alto; paralelamente se desea realizar un pequeño ramal hacia la comuna de Las Condes, utilizando el eje de Américo Vespucio Oriente.

Estaciones
Las estaciones, en el sentido de norte a sur, son las siguientes:

Operación expresa

Consiste en la detención alternada de los trenes en las estaciones. Se identifican por los colores rojo y verde, poseyendo estaciones de detención común. Opera de lunes a viernes, excepto festivos, desde las 6:00 a 9:00, 12:00 a 15:00 —horario que se utilizó desde el 30 de noviembre de 2015 hasta el 17 de octubre de 2019— y de 18:00 a 21:00 horas en ambas direcciones de la red.

Ficha técnica
 Nombre: Línea 4: Tobalaba-Plaza de Puente Alto
 Trazado:
 Avenida Tobalaba: 3 estaciones
 Avenida Ossa: 3 estaciones
 Américo Vespucio: 7 estaciones
 Avenida Vicuña Mackenna: 5 estaciones.
 Avenida Concha y Toro: 5 estaciones.

 Método constructivo:
 Tobalaba-Grecia: Túnel
 Los Presidentes-Macul: Trinchera
 Vicuña Mackenna-Vicente Valdés: Túnel.
 Rojas Magallanes-Protectora de la Infancia: Viaducto.
 Las Mercedes-Plaza Puente Alto: Túnel.

 Fechas de entrega:
 Tobalaba-Grecia: 30 de noviembre de 2005
 Vicente Valdés-Plaza de Puente Alto: 30 de noviembre de 2005
 Los Presidentes-Vicuña Mackenna: 2 de marzo de 2006
 San José de la Estrella: 5 de noviembre de 2009
 Plaza de Puente Alto-Bajos de Mena: 2028 (estimada)

Material rodante

El material rodante utilizado por Metro de Santiago en esta línea consiste en trenes de rodadura férrea. Estos pertenecen al modelo AS-2002, los cuales están compuestos por 3 coches. Estos trenes son del tipo modular, en horarios de baja demanda se utiliza 1 módulo (3 coches); mientras que en las horas de mayor demanda, se acoplan 2 módulos para formar trenes de 6 coches y así aumentar la capacidad de transporte.

Galería

Véase también
 Metro de Santiago
 Anexo:Líneas del Metro de Santiago

Referencias

Enlaces externos

 Metro de Santiago.

4


text:
Klagenfurt am Wörthersee, 2008-ig Klagenfurt, (szlovénül Celovec) osztrák város, Karintia szövetségi tartomány fővárosa. 101 303 lakosával (2020. január 1. szerint) a tartomány legnagyobb és Ausztria hatodik legnagyobb települése. Mintegy 120 km²-nyi területe a Klagenfurti-medencében, a Wörthi-tó mellett helyezkedik el.

Klagenfurtot 1192-99 között említik először és sokáig jelentéktelen mezővároska volt, míg I. Miksa császár 1518-ban át nem adta a karintiai rendeknek. Ezután gyors fejlődésnek indult és megépültek meghatározó épületei, mint a székesegyház vagy a megyeháza.

Ma az önálló tartományi városi ranggal rendelkező Klagenfurtban működik a karintiai tartományi kormányzat, itt található a Klagenfurtvidéki járás és a Gurki egyházmegye központja, az Alpok-Adria Egyetem, egy nemzetközi repülőtér és számos más szervezet és intézmény. Történelmi óvárosával és kulturális intézményeivel kedvelt turistacélpont.

Fekvése

Klagenfurt Karintia középső-délkeleti részén fekszik, a Klagenfurti-medence közepén. Területe mind észak-dél, mind kelet-nyugat irányban kb. 15 km-re terjed ki. A városhoz tartozik a Wörthi-tó keleti partja. Déli része eléri a kelet-nyugat irányú Sattnitz-gerinc előhegyeit.

A városközpont 450 méterrel fekszik a tengerszint fölött. Területének legmagasabb pontja az 1022 méteres Ulrichsberg, a legalacsonyabb pedig a 420 méteren található Gurkerbrücke a város keleti határánál. Az önkormányzat 120 km²-nyi területének 33,4%-a mezőgazdasági hasznosítású, 32,9%-a erdő, 19,3% beépített terület, 2,2% víz, 1,3% kert. A maradék 10,9%-ra utak, bányaterületek, parlagok esnek.

Klagenfurt északi részén északnyugat-délkelet irányban folyik át a Glan, amely nem sokkal a várostól keletre a Gurkba (a Dráva mellékfolyójába) torkollik. A Gurk szintén érinti Klagenfurt keleti határát. A városközpontban két, 16. században ásott mesterséges csatorna található: a Wörthi-tóba vezető Lend és a csatornarendszerben mára szinte teljesen eltűnt Feuerbach. A város déli részén halad át a Wörthi-tó vízfölöslegét a Glanba levezető Glanfurt csatorna. Az egyéb, kisebb patakok a Kerbach, Raba, Strugabach, Wölfnitzbach és Viktringerbach.

Éghajlat
A város éghajlata mérsékelt kontinentális, viszonylag nagy évszakok közti hőmérséklet különbségekkel. A medencében elforduló légköri inverzió miatt (amikor a magasabb légrétegek melegebbek) gyakori a párás-ködös levegő. Az osztrák átlagnál hidegebb telet a délre fekvő Karavankák hegyeiről érkező főn enyhítheti.

Közigazgatási beosztása
Klagenfurt 15 kerületre oszlik. 1848-ig a város csak a mai Belvárosból állt, a vele közvetlenül szomszédos négy kerület (St. Veit-i, Völkermarkti, Viktringi és Villachi külvárosok) 1850-ben csatlakoztak az önkormányzatához. Egy 1893-as kisebb módosítástól eltekintve a város a 20. században érte el mai, jóval nagyobb kiterjedését, mikor a környező községi önkormányzatokat kerületbe szervezve hozzácsatolták. Az első ilyen esemény 1938-ban (IX-XII kerületek), a második 1973-ban (XIII-XV) történt.

A kerületeken belül 25 alacsonyabbrendű közigazgatási egység, katasztrális község található (zárójelben nem hivatalos szlovén nevük): Klagenfurt, Blasendorf (Blažnja vas), Ehrenthal, Goritschitzen (Goričica), Großbuch, Großponfeld, Gurlitsch I, Hallegg (Helek), Hörtendorf (Trdnja vas), Kleinbuch, Lendorf (Dhovše), Marolla, Nagra, Neudorf (Nova vas), St. Martin bei Klagenfurt, St. Peter am Karlsberg, St. Peter bei Ebenthal, St. Peter bei Tentschach, St. Ruprecht bei Klagenfurt, Stein (Zakamen), Tentschach, Viktring (Vetrinj), Waidmannsdorf (Otoče), Waltendorf (Vapoča vas), Welzenegg.

Története

A leginkább elfogadott elmélet szerint Klagenfurt neve római eredetű és szlovén közvetítéssel jutott a németbe. Az eredeti l'aquiliu ("vizes hely") elnevezést a betelepülő szlávok cvilj alakban vették át, amit saját nyelvük szabályai szerint kiegészítettek Cviljovecre. Mivel a cvilja panaszkodást, sirámot jelent, a németek ennek megfelelően fordították le a saját nyelvükre (Klagenfurt = "panaszok gázlója"). Korábban népszerűek voltak más etimológiai magyarázatok, mint hogy a "sirámok helye" a szláv mitológia jajgató víziboszorkányairól, vagy hogy Claudiforum római városról kapta a város a nevét. Noricum római provincia fővárosa, Virunum másik neve valóban Forum Claudii volt és viszonylag közel feküdt, de a mai Klagenfurt helyén nem volt római város.

A legenda szerint a város helyén valamikor mocsár volt, ahol egy hatalmas lindwurm (sárkány) lakott, amely a környező falvak lakosait falta fel, míg néhány bátor ember nem épített egy tornyot, amelynek tetejére egy erős lánchoz és kampóhoz erősített ökröt helyeztek. Amikor a sárkány megette az ökröt, fennakadt a kampón, és így már meg tudták ölni. A történet alapján került a sárkány és torony a város címerébe és ezt ábrázolja a városközpontban a reneszánsz szökőkút (Lindwurmbrunnen) is.

A Lendorfban, Waidmannsdorfban és Viktringben talált leletek alapján i. e. 4000 és 2000 között kezdtek az emberek megtelepedni és kiirtani az erdőt a város mai területén. A régészek a Sattnitz-hegység lábánál fekvő mocsárban bronzkori fatörzsből vájt csónakot, Wölfnitzben és Waidmannsdorfban pedig az urnamezős és a hallstatti kultúra nyomait találták meg.

Noricum kelta királyság, majd római provincia fővárosa, Virunum közel volt a mai Klagenfurthoz, ennek ellenére korabeli település – egy római villa és néhány sír kivételével – nem ismert a helyszínen. Nincsenek tárgyi nyomai a népvándorlás-korabeli szláv betelepülésnek sem. Miután a Frank Birodalom meghódította a szláv Karantánia államot, a leendő Klagenfurt területe a feltételezések szerint a közeli Karnburg 828 körül épített várának birtokába került.

Középkor
A 12. században a befolyásos Spanheim-család (1122–1279 között Karintia hercegeit adta) szerezte meg a terület birtokjogát. Bernhard von Trixen 1142-ben megalapította a viktringi ciszterci apátságot, mellette pedig létrejött egy kiszolgáló település. Klagenfurt tényleges alapítóiként Hermann (†1181) és Bernhard von Spanheim (†1256) hercegeket tartják: az előbbi vásárteret létesített, az utóbbi pedig a Glan folyó rendszeres áradásai miatt 1246-ban áttelepítette a falut egy árvízbiztos helyre, a mai Alten Platzra. A település első írásos említése 1192-1199 közül származik, amikor a "Chlagenuurt" útvámját a Sankt Paul-i kolostor kapta meg.

A település védelmére várat (első említése 1268-ból) és hat méter magas falat emeltek, elé pedig tíz méter széles árkot ástak. A vár feltehetően a mai megyeháza helyén állt és a herceg csatlósa (ministerialis) irányította. Az első névről ismert klagenfurti papot (Dominus Friedericus, 1255) Maria Saalból küldték a településre. Az első templom valószínűleg a mai Szt. Egyed-plébániatemplom volt, amely a 14. században választotta védőszentjéül Szent Egyedet. A falakon kívül megépült a Szentlélek-templom, amely mellett 1355-ben temető, 1381-ben kórház létesült. Karintia többi városához képest Klagenfurtnak ekkor még igen kis lakossága volt és eltörpült a hercegi székhely Sankt Veit vagy a kereskedelmi központ Villach mellett.

1500-ban a gazdag Görz-család kihalásakor I. Miksa német-római király (később császár) örökölte birtokaikat, köztük Klagenfurtot. A karintiai rendek helyzetét erősítette a távol élő hűbérúr, másrészt viszont el kellett bánniuk az 1515-ben fellángoló parasztfelkeléssel, amely magát a fővárost, Sankt Veitet is veszélyeztette. Klagenfurtot 1514-ben majdnem teljesen elpusztította egy tűzvész. Miksa császár, aki nem tudta biztosítani az újjáépítést, a rendek kérésére egy 1518-as rendelettel átadta nekik a várost.

Megindult a város újjáépítése, amely során a védművek megtervezésével a híres olasz Domenico dell'Alliót bízták meg. Az építkezés finanszírozását elősegítette, hogy I. Ferdinánd 1529-ben haszonbérbe adta a pénzverési jogot és a pénzverde átkerült Sankt Veit-ből Klagenfurtba. Megépült a Wörthi-tavat a várossal összekötő Lend-csatorna, aminek vizén árut szállítottak, bevezették a várárokba és szükség esetén tűzoltásra is használhatták. A jóval kisebb Feuerbach a Glan vizét vezette a be a településre. Az új városközpont modern tervek szerint, sakktáblaszerűen épült ki. 1574-ben elkészült a megyeháza (Landhaus), 1581-ben pedig a mai székesegyház (akkor még protestáns templom). A 16. század végére elkészültek a védművek is, amelyek az egész régió legmodernebb és legerősebb erődjévé tették a várost. 1587-ben a rendek a városi tanács és a bírák kérésére polgármestert (Christoph Windisch, †1597) állítottak Klagenfurt élére, ő volt a város első polgármestere.

A 16. század második felére Karintia lakosságának nagy része áttért a protestantizmusra, az 1570-es évekre Klagenfurt lakóinak többsége is ezt a vallást követte. A Szt. Egyed- és Szentlélek-templomokban is az új tanokat hirdették, akár csak az újonnan épült Szentháromság-templomban (később katolikus katedrális). A Habsburgok azonban 1595-ben elindították az ellenreformációt és a polgároknak választaniuk kellett a katolikus egyházba való visszatérés vagy a száműzetés között. A protestáns templomokat bezárták, könyveiket elégették.

Az 1600-ban bezárt Szentháromság-templomot átadták a jezsuitáknak és 1604-ben Szent Péter és Pálnak szentelve újra megnyitotta kapuit. A jezsuiták a későbbiekben egészen a rend 1773-as betiltásáig oroszlánrészt vállaltak Klagenfurt vallási és kulturális fejlődésében, többek között támogatták 1617-ben a ferences kolostor és Mária-templomának felépítését, 1646-ban a kapucinus kolostor alapítását és a régebbi templomok újjáépítését. 1787-ben Klagenfurtba került a gurki püspökség központja.

Újkor
Mire Mária Terézia meghozta közigazgatási reformjait, a rendek már elvesztették korábbi befolyásukat. Klagenfurt tartományi főváros volt 1782-ig, amikor II. József átszervezései nyomán egész Karintia a Grazi kormányzósághoz került.

A napóleoni háborúk idején a francia csapatok 1797-ben rövid időre elfoglalták a várost, majd 1805-1809 között megszállva tartották. Távozásuk előtt felrobbantották a város védőfalait. A Völkermarkti kapu megmaradt, azt egy 1867-es útépítés során bontották el. A városfal helyén ma a belvárost körbevevő körút található.

A magyar szabadságharc után Görgey Artúrt Klagenfurtba internálták. 1858 után a szomszédos Viktringben élt a kiegyezésig.

Az 1848-as polgári forradalom után Karintia visszakapta önálló koronatartományi státuszát és a tartományi kormányzat Klagenfurtban jött létre. 1850-ben megalakult a városi önkormányzat. 1863-ban a Déli vasút elérte a várost. A következő évben megalakult az első karintiai önkéntes tűzoltócsapat, amelynek működése modellül szolgált a Monarchia hasonló szervezetei számára. A város gyors ütemben terjeszkedett, bekebelezve a szomszédos falvakat és elővárosokat. Megépült az evangélikus János-templom (1863–1866), a Karintiai Tartományi Múzeum (1884), a tartományi kórház (1895) és a városi színház (1910). 1885-ben megnyitotta kapuit az első karintiai kiállítás (a mai Klagenfurti vásár elődje). Emellett viszont a városi tanács 1896-ban elvetette az elektromosság bevezetését és a vasúti igazgatóság befogadását (utóbbi Villachba költözött). Néhány évvel később, 1903-ra mégis kiépült az elektromos közvilágítás, az 1891-től üzemelő lóvasút helyett pedig 1911-től pedig villamosok szállították a nagyközönséget.

A 20. század
Az első világháború nem érintette közvetlenül a várost (bár 2214 polgára elesett a frontokon), csak a fegyverszünet után kellett elszállásolnia a frontról visszatérő katonákat. A megalakuló Jugoszláv Királyság magának követelte a szlovénlakta Dél-Karintiát, csapatai átlépték az ideiglenes határvonalat és 1919. június 6-án megszállták Klagenfurtot. A tartományi kormányzat előbb Spittalba, majd Sankt Veit-be költözött. Július végére a párizsi békekonferencia nyomására kivonták a katonákat, a vitatott területek hovatartozásáról pedig népszavazás döntött 1920 októberében.

Miután a náci Németország 1938-ban az Anschlusszal annektálta Ausztriát, Klagenfurt Karintia gau (1939 márciusa után Reichsgau) központjává vált. A tartományhoz ekkor hozzátartozott Kelet-Tirol, Jugoszlávia megszállása után pedig Szlovénia egy része is. Friedrich von Franz nemzetiszocialista polgármester betiltotta az újságokat, csak a náci Kärntner Grenzruf ("Karintiai Határhírek) maradhatott, a Neue Platz-ot pedig átkeresztelték Adolf Hitler térre.

A kis klagenfurti zsidó közösség (1934-ben 269 fő) szinte teljesen szétszóródott. Az 1939. november 9-i "kristályéjszaka" során megrongálták az imaházukat (később egy bombázás során teljesen megsemmisült), házaikat és temetőjüket. A karintiai zsidók bankszámláit zárolták és a pénz egy részét "önkéntes" emigrációjuk költségeire fordították. A Klagenfurtban maradt zsidókat később letartóztatták és koncentrációs táborokba szállították. Csak kevesen élték túl a második világháborút. 1951-ben mindössze 9 magát izraelita vallásúnak valló lakos élt a városban.

1938. október 15-én Sankt Ruprecht, Sankt Peter, Annabichl és Sankt Martin városokat, valamint Krumpendorf, Lendorf, Hörtendorf, Viktring és Maria Wörth községek egy részét Klagenfurthoz csatolták, így annak népessége 30 ezerről 50 ezerre, területe 618 hektárról 5613 hektárra (kb. kilencszeresére) nőtt.

A háború alatt Lendorf városrészben működött a mauthauseni koncentrációs tábor klagenfurt-lendorfi altábora. A foglyok egy laktanya és egy Waffen-SS kiképzőiskola építésében vettek részt.

1943-ban kisebb bombatámadás érte Klagenfurtot, de komoly bombázása először 1944. január 16-án történt. A három hullámban támadó 90 angolszász repülőgép 1200 bombát szórt a városra, főleg a vasútállomás és a korábbi dohánygyár (ahol egy Bécsújhelyről átköltöztetett repülőgépgyár működött) környékére. A támadásban 234-en meghaltak, 73-an súlyosan megsebesültek. Közvetlenül a háború vége előtt, 1945. április 26-án újabb 2000 tonnányi bombát dobtak Klagenfurtra, így összesen 3412 ház (a lakások 60%-a) pusztult el és 510-en haltak meg a bombázásokban. A frontokon 1665 klagenfurti esett el.

1945. május 8-án a britek bevonultak Klagenfurtba, mindössze néhány órával azelőtt, hogy a jugoszláv csapatok elérték volna a várost. Tito (Sztálin támogatásával) benyújtotta igényét Klagenfurtra és Dél-Karintiára, de a britek nem teljesítették a követelést. Azt azonban nem tudták megakadályozni, hogy a jugoszláv partizánok elhurcolják a menekülteket, sőt a karintiai lakosokat. Klagenfurt egészen 1955-ig a brit megszállási zónához tartozott.

1947-ben a városban megépült Ausztria első, távfűtést is szolgáltató erőműve. 1955-ben elkészült az első magasépület, 1961-ben pedig a Wiener Gassén és a Kramergassén kijelölték az ország első gyalogoszónáját (röviddel később kibővítették az Alte Platz-cal). A háború utáni fejlesztések egyik fókuszpontja a közoktatás rendszerének fejlesztése volt. 1957-ben megnyílt a szlovén gimnázium, majd zenei középiskola, 1970-ben pedig tanárképző főiskola létesült. A főiskola 1975-ben egyetemi státuszt kapott, 1993-ban felvette a Klagenfurti Egyetem, 2004-ben pedig a Klagenfurti Alpok-Adria Egyetem nevet.

1963. április 13-án megszűnt a villamos- és egyidejűleg a trolibuszhálózat is. A korábbi két villamosvonal helyreállítására 2005-ben tanulmány készült, de a jelentős költségek és a várható csekély 12 500 fős utasszám miatt az ötletet elvetették.

Az 1973-as közigazgatási reform során négy nagy szomszédos települést (Viktring, Hörtendorf, Wölfnitz és St. Peter am Bichl) teljes egészében, valamint Ebenthal, Maria Wörth, Poggersdorf, Liebenfels községek részeit a tartományi fővároshoz csatolták, amelynek következtében annak területe kétszeresére – 12 030 hektárosra – duzzadt.

A városi tanács 2007. júliusi döntése értelmében 2008 februárjától a város neve Klagenfurt am Wörthersee-re módosult. Az intézkedés célja a turizmus fellendítése volt.

Lakossága
Klagenfurt lakossága 2017. január 1-én 99 790 fő volt.

A becslések szerint 1400-ban kb. 3 ezren; a 16-17. századi fejlődés után, 1750-ben 7500-an élhettek a városban és a 10 ezres határt 1820 körül léphette át. Az 1869-es népszámláláskor az akkori városi tanács alá tartozó területek összlakossága meghaladta a 15 ezer főt. 1910-ben a szlovének aránya 6,1% volt; ez 1981-re 1,1%-ra csökkent. A város lakossága 2018-ban lépte át a 100 000 főt.

2016-ban 14 658 (14,8%) klagenfurtinak volt idegen állampolgársága; az ő 51,5%-uk az Európai Unióból (13,1%, 1924 fő Németországból) érkezett. A legnagyobb külföldi csoport a boszniai (2454 fő) volt. 18 577-en (18,7%) születtek külföldön (4233-an Boszniában, 2765-en Németországban).

2001-ben a lakosok 89,4%-ának volt a német az anyanyelve, 3,3%-nak a horvát, 1,9%-nak a szlovén, 0,2%-nak (208 fő) pedig a magyar.

A klagenfurtiak több mint kétharmada (68,8% 2001-ben) római katolikusnak vallja magát. A város 18 katolikus egyházközségre oszlik. Az evangélikus vallást 7,5%, az iszlámot 3,0%, az ortodox kereszténységet 1,5% követi. A felekezet nélküliek aránya 16,1%.

Látnivalók

a klagenfurti dóm, a gurki egyházmegye székesegyháza 1581-ben épült
Szt. Egyed-plébániatemplom
Szentlélek-templom
az 1142-ben alapított viktringi apátság épületében ma középiskola működik, temploma plébániatemplom
Lendorf és St. Peter am Bichl régi falusi templomai román stílusú freskóikkal
az evangélikus János-templom (Johanneskirche)
a megyeháza (Landhaus) a 16. század végén épült. Ma a tartományi kormányzat működik benne.
a régi és az új városháza az Alten és a Neuen Platz-on (mindkettő 17. századi).
a püspöki palota 1769–1776 között épült Mária Anna főhercegnő, Mária Terézia lánya számára.
a városban mintegy húsz kastély van, többségük magántulajdonban. A nagyközönség által látogathatók közül legismertebb a Wörthi-tó partján fekvő Maria-Loretto kastély.
a 16. századi, sárkányt ábrázoló Lindwurm-kút a Neuen Platz-on Klagenfurt egyik legismertebb jelképe
a város alapítójának, Bernhard von Spanheimnek a szobra az Arthur Lemisch téren.
a pestisjárvány emlékére emelt Szentháromság-oszlop az Alter Pltaz-on. A félhold és a kereszt az 1683-as török elleni győzelem után került rá.
a Minimundus miniatűrpark
a Happ-hüllőállatkert
a botanikuskert

Múzeumok

a Karintiai Tartományi Múzeum (Kärntner Landesmuseum) vagy Rudolfinum a tartomány legnagyobb múzeuma; emellett a hozzá tartozó tartományi könyvtárral, saját kiadójával, képzett személyzetével jelentős tudományos intézmény. Kiállításai régészeti, művészeti, néprajzi, természetrajzi témájúak és van egy hangszerkiállítása is.
az 1996-ban nyílt Klagenfurti Városi Galéria (Stadtgalerie Klagenfurt) a kortárs művészet mellett Klimt, Schiele, Kokoschka, Morandi, Feininger, Man Ray, Jean-Michel Basquiat, Paul Klee, Daniel Spoerri, Jean Tinguely, Meret Oppenheim, Max Ernst műveit is kiállítja.
a Karintiai Modern Művészeti Múzeum állandó kiállítása elsősorban a tartomány országos vagy nemzetközi hírű művészeire koncentrál. Megtalálhatóak benne Hans Bischoffshausen, Kiki Kogelnik, Maria Lassnig, Hermann Nitsch vagy Hans Staudacher művei.
az 1973-ban megnyílt Bányamúzeum a karintiai bányászat történetét mutatja be a Kreuzberglbe vájt 500 hosszú alagútban, amelyet a második világháborúban ástak ki.
Koschat-múzeum. A viktringi születésű Thomas Koschat (1845-1914) zeneszerző és kasmester volt, ő alapította a bécsi udvari opera első kvintettjét.
Robert Musil (1880-1942) író, színikritikus szülőházában irodalmi múzeum található.
a Wörthi-tó partján fekvő Gustav Mahler-házban töltötte a zeneszerző a nyarait és több művét itt komponálta.
az ehrentali mezőgazdasági múzeum.
az 1987-ben alapított villanyzongoramúzeumban több mint 800 elektromos billentyűs hangszer látható.
virtuális iskolamúzeum
a Lendcanaltramway nosztalgiavillamos
planetárium
wissens.wert.welt hands-on múzeum gyerekeknek és felnőtteknek

Sport

Klagenfurtban évente három sporteseményt rendeznek meg rendszeresen: a Karintiai Ironman Európa egyik legnagyobb triatlonversenyét 3000 résztvevővel; a karintiai félmaratont (2002 óta) és a strandröplabda Grand Slam sorozat egyik versenyét.

A város futballcsapata az SK Austria Klagenfurt a regionális (harmadosztályú) ligában játszik. A csapat 2007-ben alakult, miután a korábbi városi csapatok (SK Austria Kärnten, FC Kärnten) jogi viták miatt csődbe jutottak. Otthona a Wörthersee Stadion.

A klagenfurti EC Klagenfurter Athletiksport Club jégkorongcsapat az ország legsikeresebb csapata, 31-szer nyertek osztrák bajnokságot, legutóbb 2019-ben.

PBC Eintracht Klagenfurt biliárdcsapat ötszörös országos bajnok; két tagjuk, Jasmin Ouschan és Albin Ouschan világbajnokságot is nyert.

A kézilabdacsapat HC Kärnten az osztrák másodosztályban játszik.

Gazdaság

Klagenfurt gazdasági szempontból is Karintia fővárosa, a tartomány kereskedelmi cégeinek 22%-a és ipari vállalkozásainak 20%-a itt található.

A 2001-es adatok szerint 6134 vállalkozás 63 618 főt foglalkoztatott, közülük 33-nak volt 200-nál több dolgozója. 2011-re ezek az adatok 8832 cégre és 71 140 dolgozóra nőtt. 10 495-en ingáztak a városból kifelé, 35 654-en pedig befelé.

A gazdaság legjelentősebb ágai a könnyűipar, kis- és nagykereskedelem és a turizmus. Egyes nemzetközi cégek, mint a Siemens vagy a Philips megtelepedtek Klagenfurtban. A helyi vállalatok közül az egyik legfontosabb a Kärntner Elektrizitätsgesellschaft AG elektromos szolgáltató. A városban működik a Pago gyümölcslé- és a Stroh Austria rumgyártó üzem.

A város reptere az 1925 óta működő Alpok-Adria repülőtér. 2008-ban 430 ezer utas volt a forgalma, amivel a legkisebb a hat osztrák nemzetközi repülőtér között.

Híres klagenfurtiak
Ingeborg Bachmann (1926–1973) író, költő
Willy Böckl (1893–1975) olimpiai ezüstérmes korcsolyázó
Herbert Boeckl (1894–1966) festő
Maximilian Daublebsky von Sterneck (1829–1897) admirális, a Császári Haditengerészet parancsnoka
Günther Domenig (1934–2012) építész
Karl Kajetan von Gaisruck (1769–1846) milánói érsek
Stephanie Graf (1973-) olimpiai ezüstérmes középtávfutó
Udo Jürgens (1934–2014) énekes, zeneszerző
Stefan Koubek (1977-) teniszező
Robert Musil (1880–1942) író, színikritikus
Danny Nucci (1968-) színész
Ursula Plassnik (1956-) politikus, külügyminiszter
Markus Ragger (1988-) sakkozó
Hanns Albin Rauter (1895–1949) náci politikus, a megszállt Hollandia rendőrfőnöke
Horst Skoff (1968–2008) teniszező
Josef Stefan (1835–1893) matematikus

Testvérvárosai
  Wiesbaden, Németország (1930 óta)
  Venlo, Hollandia (1961 óta)
  Gorizia, Olaszország (1965 óta)
  Nova Gorica, Szlovénia (1965 óta)
  Gladsaxe, Dánia (1969 óta)
  Dessau, Németország (1970 óta)
  Dusanbe, Tádzsikisztán (1973 óta)
  Dachau, Németország (1974 óta)
  Rzeszów, Lengyelország (1975 óta)
  Nagyszeben, Románia (1990 óta)
  Zalaegerszeg, Magyarország (1990 óta)
  Názáret, Izrael (1992 óta)
  Csernyivci, Ukrajna (1992 óta)
  Tarragona, Spanyolország (1994 óta)
  Nanning, Kína (2001 óta)
  Laval, Kanada (2005 óta)

Jegyzetek

Irodalom

 Wilhelm Baum: Klagenfurt. Geschichte einer Stadt am Schnittpunkt dreier Kulturen. Kitab Verlag, Klagenfurt 2002,
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. 3. Auflage. Anton Schroll, Wien 2001, , 345–404. o.
 Tatjana Feinig: Klagenfurt/Celovec. In: Katja Sturm-Schnabl, Bojan-Ilija Schnabl (szerk.): Enzyklopädie der slowenischen Kulturgeschichte in Kärnten/Koroška, Von den Anfängen bis 1942. Wien-Köln-Weimar, Böhlau Verlag 2016, Bd. 2, 628–630. o.
 Siegfried Hartwagner: Klagenfurt, Stadt. Ihre Kunstwerke, historische Lebens- und Siedlungsformen. Verlag Sankt Peter, Salzburg, 1980,
 Dieter Jandl: Klagenfurt. Von der Siedlung an der Furt zur Wissensstadt. Historischer Überblick. 5. Auflage. Verlag Johannes Heyn, Klagenfurt, 2009, . (3. Auflage. Klagenfurt 2002,  als PDF verfügbar)
 Larissa Krainer: Klagenfurt. 3. Auflage. Heyn Verlag, Klagenfurt, 2005,
 Gotbert Moro (Hrsg.): Die Landeshauptstadt Klagenfurt. Aus ihrer Vergangenheit und Gegenwart. Selbstverlag der Landeshauptstadt, Klagenfurt, 1970
 Hermann Th. Schneider: Die Straßen und Plätze von Klagenfurt. 4., erw. und verb. Auflage. Selbstverlag der Landeshauptstadt Klagenfurt, Klagenfurt, 1999
 Hubert Steiner: Klagenfurt im Ersten Weltkrieg. Graz, 1983

Fordítás

Klagenfurt
Karintia települései


text:
Sugar Baby Rojas (eigentlich Bebis José Rojas; * 2. Januar 1961 in Barranquilla) ist ein ehemaliger kolumbianischer Boxer im Superfliegengewicht.

Profikarriere
1981 begann Rojas erfolgreich seine Profikarriere. Am 8. August 1987 boxte er gegen Santos Benigno Laciar um den Weltmeistertitel des Verbandes WBC und siegte durch einstimmige Punktrichterentscheidung. Diesen Titel verteidigte noch im selben Jahr gegen Gustavo Ballas und verlor ihn im darauffolgenden Jahr an Gilberto Román nach Punkten.

Im Jahre 1993 beendete Rojas nach 37 Siegen bei 9 Niederlagen seine Karriere.

Weblinks

Boxer (Kolumbien)
Weltmeister (Boxen)
Kolumbianer
Geboren 1961
Mann


text:
Ponte - obra de engenharia construídas a fim de estabelecer comunicação entre dois pontos separados por algum acidente geográfico

Esportes
 Associação Atlética Ponte Preta, clube brasileiro

Biologia e saúde
 Ponte (sistema nervoso) - uma estrutura do tronco encefálico
 Ponte de safena - procedimento cirúrgico realizado no sistema cardíaco
 Prótese dentária ou prótese dentária - em odontologia, uma prótese destinada a substituir a falta de um ou mais dentes

Geografia
 Ponte (Guimarães) - freguesia do concelho de Guimarães, Portugal
 Ponte (Vila Verde) - freguesia do concelho de Vila Verde, Portugal
 Ponte (Rego) - localidade na freguesia de Rego, Portugal
 Ponte (Itália) - comuna italiana da província de Benevento

Música
 Ponte (música) - seção ou interlúdio que liga duas partes de uma canção
 Ponte (instrumento musical) - parte dos instrumentos musicais que transmite as vibrações das cordas para uma caixa de ressonância

Náutica
 Ponte de comando ou simplesmente ponte - compartimento de um navio a partir do qual o mesmo é comandado

Química
 Ponte de hidrogénio ou simplesmente ponte - ligação química na qual um átomo de hidrogênio liga dois outros átomos fazendo uma ponte entre eles

Mídia
 Ponte (site de jornalismo)

Ver também

Ponte
Desambiguações de topônimos


text:
Messier 40 (také M40 či Winnecke 4) je málo jasná optická dvojhvězda v souhvězdí Velké medvědice s magnitudou 8,4.

Objevil ji Charles Messier 24. října 1764
když hledal mlhovinu, která se v této oblasti měla nacházet, jak tvrdil Johannes Hevelius (autor díla Prodromus Astronomiae). Místo mlhoviny v této oblasti Messier našel dvojhvězdu, kterou zapsal do svého katalogu mlhovin a hvězdokup s tímto popisem: "Nad ocasem Velké medvědice jsem hledal mlhovinu, která je vyznačená ve druhém vydání knihy Figure of the Stars (Obrazce hvězd) … V této oblasti jsem našel dvě stejně jasné navzájem velmi blízké hvězdy kolem 9. magnitudy, které leží na začátku ocasu Velké medvědice … Dá se předpokládat, že Hevelius tyto dvě hvězdy omylem považoval za mlhovinu."

V roce 1863 ji znovu pozoroval August Winnecke. V roce 1991 byla úhlová vzdálenost mezi složkami této dvojhvězdy 52,8" a jejich rozestup se postupně zvětšuje. Astrometrická data ze sondy Gaia v roce 2016 podpořila všeobecnou shodu, že jde o optickou dvojhvězdu, nikoli o fyzicky vázanou dvojhvězdu.
Sloučením dat ze sond Hipparcos a Gaia byly na základě paralaxy určeny vzdálenosti obou hvězd od Země: jasnější hvězda (HD 238107) je vzdálena 1 140 ±100 ly a slabší hvězda (HD 238108) 455 ±20 ly.

Pozorování
Při hledání objektu na obloze je možné vyjít od hvězdy 3. magnitudy δ UMa, pokračovat 1° na severovýchod ke hvězdě s magnitudou 5,7 70 UMa a dalších 16' severovýchodně leží M40. Pozorovatelé s dalekohledy o průměru 100 mm a větším se mohou pokusit o nalezení spirální galaxie 12. magnitudy NGC 4290 12' západně od M40.

Reference

Externí odkazy

M040
Hvězdy v souhvězdí Velké medvědice
Dvojhvězdy
Rameno Orionu


text:
Pepe Carvalho és un personatge fictici, protagonista de la sèrie de novel·les policíaques en castellà Carvalho, de l'escriptor català Manuel Vázquez Montalbán. Es tracta d'un investigador privat d'origen gallec que viu a Barcelona.

El personatge
La primera aparició del personatge es produí a la novel·la Yo maté a Kennedy, però el Pepe Carvalho més conegut se'ns revela, de fet, a partir de la segona entrega de la sèrie, Tatuaje, que més tard seria portada al cinema pel director Bigas Luna.

Carvalho és un atípic investigador privat de personalitat rica, complexa i contradictòria, les aventures del qual serviren a l'autor per retratar, i sovint criticar, la situació política i cultural de la canviant societat espanyola de la segona meitat del . Per exemple, el procés autodestructiu del Partit Comunista en els primers temps de la transició es descriu a Asesinato en el Comité Central, la caiguda del "felipismo" en els anys noranta és l'ambientació de la novel·la El premio, o el discutit procés de transformació de Barcelona amb motiu dels Jocs Olímpics de 1992 està present a Sabotaje Olímpico.

Carvalho és, de jove, els anys cinquanta, militant del Partit Comunista d'Espanya i, de fet, el seu activisme contra el règim franquista el du a la presó. Després, desenganyat sentimentalment i ideològica, cada cop més desencantat i sempre contradictori, acaba exercint durant quatre anys d'agent de la CIA.

Home de cultura ben àmplia, un altre tret de la seva personalitat que resulta xocant és la cínica afecció que té a condemnar a la foguera els llibres de la seva ben nodrida biblioteca (això des dels primers anys setanta).

D'origen gallec, Barcelona és la seva ciutat i, tot i que és un gran viatger i que molts dels seus casos tenen lloc en altres ciutats o països, la notorietat del personatge ha donat a la capital catalana aquell aire de ciutat literària mítica que tant aprecia ell mateix en altres, como el Singapur de William Somerset Maugham, per exemple.

La passió gastronòmica de Carvalho i del seu ajudant "Biscuter" és la del seu creador, Vázquez Montalbán, motiu pel qual en les novel·les de Carvalho sempre s'hi troben apassionades descripcions culinàries dels plats més diversos. De fet, Carvalho protagonitza fins i tot diversos llibres de receptes de cuina.

Altres personatges fixos de la sèrie Carvalho, a part d'en "Biscuter" (Josep Plegamans Betriu), són el confident "Bromuro" (Francisco Melgar), el gestor i company de tertúlies Enric Fuster, i la prostituta Charo (Rosario García López), que és l'amiga i amant del detectiu.

Pel fet que Vázquez Montalbán no va afluixar mai la seva activitat creativa, la saga té el seu punt final amb la publicació pòstuma de Milenio Carvalho, on el protagonista, acompanyat del seu inseparable "Biscuter", s'autoimposa una última aventura en forma de volta al món que acaba convertint-se en una mirada amarga i melancòlica sobre la situació sociopolítica mundial i el pas del temps.

La sèrie Carvalho

 Yo Maté a Kennedy (1972)
 Tatuaje (1974)
 La soledad del manager (1977)
 Los mares del sur (1979)
 Asesinato en el Comité Central (1981)
 Los pájaros de Bangkok (1983)
 La Rosa de Alejandría (1984)
 Historias de fantasmas (1986)

 Historias de padres e hijos (1986)
 Tres historias de amor (1987)
 Historias de política y ficción (1987)
 Asesinato en Prado del Rey y otras historias sórdidas(1987)
 El balneario (1986)
 El delantero centro fué asesinado al atardecer (1988)
 Las recetas de Carvalho (1989)
 El laberinto griego (1990)

 Sabotaje olímpico (1992)
 El hermano pequeño (1994)
 Roldán, ni vivo ni muerto (1994)
 El premio (1996)
 Quinteto de Buenos Aires (1997)
 El hombre de mi vida (2000)
 Milenio Carvalho. I Rumbo a Kabul (2004)
 Milenio Carvalho. II En las antípodas (2004)

Les novel·les portades al cinema i la televisió
Diverses novel·les i relats protagonitzats per Carvalho ha estat adaptats per a la televisió, sense massa èxit de crítica ni de públic. Primer hi hagué una sèrie de TVE protagonitzada per Eusebio Poncela els anys vuitanta, després una altra, de producció hispano-argentina amb Juan Diego en el paper de Carvalho, que es cancel·là després del primer episodi, i, finalment, dues sèries més, ambdues protagonitzades per Juanjo Puigcorbé i amb guió de Pedro Molina Temboury, una italo-espanyola de sis episodis i l'altra de només quatre coproduïda per les televisions catalana, gallega i francesa.

Pel que fa al cinema, s'han fet quatre pel·lícules basades en la sèrie Carvalho:
 Tatuaje (1976), de Bigas Luna, protagonitzada per Carlos Ballesteros. Estrenada el 1979.
 Asesinato en el Comité Central (1983), de Vicente Aranda, amb Patxi Andión en el paper de Carvalho.
 El laberinto griego (1990), de Rafael Alcázar, protagonitzada per Omero Antonutti, que interpreta un personatge que és sense cap dubte Pepe Carvalho, però que queda ocult curiosament darrere el nom de Bardón.
 Los mares del Sur (1991), de Manuel Esteban, amb Juan Luis Galiardo en el paper de Carvalho.

A més, el 1985 es realitzà la pel·lícula Olímpicament mort per al mercat televisiu, on Constantino Romero interpreta l'investigador i el mateix Manuel Vázquez Montalbán hi fa de narrador. La pel·lícula fou dirigida per Manuel Esteban i interpretada pel cineasta Pere Portabella i per l'escriptor de novel·la negra Andreu Martín. Es va emetre a TV3 el 15 d'octubre de 1986.

Referències

Enllaços externs
 Quim Aranda, La vuelta al mundo con Pepe Carvalho
 Diversos autors, Pepe Carvalho i els llibres
 Michel Balmont, Tentative de bio-bibliographie de Pepe Carvalho
 Pepe Carvalho a Internet Movie Database
 Carlo Andreoli, Manuel Vázquez Montalbán

Personatges d'obres literàries
Carvalho


text:
Alpinacris tumidicauda is a species of grasshopper only known from Otago and Southland, New Zealand. The genus Alpinacris is endemic to the South Island of New Zealand. A. tumidicauda was described in 1967 by Robert Sidney Bigelow, with a type locality of Obelisk () in the Old Man Range  A male holotype and paratype are deposited in the Canterbury Museum, Christchurch. Like all of New Zealand sub-alpine and alpine grasshoppers, A. tumidicauda has a 2- or 3-year life cycle. The eggs must "overwinter" before they will hatch. Hoppers are found throughout the year, and adult grasshoppers can be found throughout the New Zealand summer between December and April. The adult A. tumidicauda do not overwinter.

Distribution and habitat

Alpinacris tumidicauda is known only from the Otago and Southland regions of New Zealand. It can be found as far south as Cleughearn Peak  and as far north as Mount Aurum  Alpinacris tumidicauda prefers alpine tussock grasslands between ; it can, however, be found as low as  near the Nevis River  It is one of three known species of alpine grasshoppers that are found in Fiordland, the other two being Sigaus homerensis and Sigaus takahe.

Alpinacris tumidicauda has a "sister species", Alpinacris crassicauda. There would have originally been only one species of Alpinacris in the South Island; however, the Alpine Fault has separated this species over time, so at the present there are two species—A. tumidicauda in southeast of the South Island and A. crassicauda in the northwest of the island.

Species description
A. tumidicauda is micropterous (small-winged), with wings measuring between , making this species flightless like most New Zealand grasshoppers. Male body length is ; female body length is .

Type information
Bigelow, R. S. (1967). The Grasshoppers of New Zealand, Their Taxonomy and Distribution. Christchurch: University of Canterbury
Type locality: Obelisk, Old Man Range, Otago,
Type specimen: Male; 3 December 1963; R. S. Bigelow. Holotype and paratype are deposited in the Canterbury Museum, Christchurch.

Polymorphism
Four colour morphs are known for adult A. tumidicauda: green, olive, dark olive and yellow-brown. The most common colour morph is green, followed by the yellow-brown colour morph.

References

Acrididae of New Zealand
Endemic fauna of New Zealand
Insects described in 1967
Acrididae
Endemic insects of New Zealand


text:
Danie Joubert (8 February 1909 – 2 March 1997) was a South African sprinter. He competed in the men's 100 metres at the 1932 Summer Olympics.

References

1909 births
1997 deaths
People from Endumeni Local Municipality
Colony of Natal people
Athletes (track and field) at the 1932 Summer Olympics
South African male sprinters
Olympic athletes of South Africa