text:
Германофобија (или антинемачко осећање) је назив за страх или мржњу према свему што је немачко. Германофобија је честа појава међу европским народима чији је један од узрока чињеница да је Немачка започела оба светска рата.

19. век
1860-их Русија је искусила излив германофобије, углавном ограниченог у круговима петроградских писаца који су се окупили око десничарских новина. Почело је 1864. са објављивањем чланка писца под псеудонимом "Шедофероти", који је предложио да би Пољска требало да добије аутономију и да би требало сачувати привилегије немачким баронима у Балтику и Финској. Михаил Катков је објавио оштру критику овог чланка у Московким новостима што је проузроковало бујицу оштрих напада на Европљане у новинским чланцима, где су руски писци исказали како их иритирају. У дотичним чланцима је и било директиних напада не Немце.

Следеће, 1865. године, стогодишњица од смрти Михаила Ломоносова се обележавала широм Руске Империје. Кренуло је са објављивањем чланака о Ломоносовим потешкоћама, које су му стварали страни чланови Руске академиије наука, од којих су већину чинилу Немци или људи немачког порекла. Аутори су критиковали тадашње немачке (у Русији) научнике због њиховог занемаривања руског језика и зато што су штампали чланке на страним језицима, а исторемено примали новац од руског народа. Неки писци су предлагали да руске грађане немачког порекла, који нису говорили руски језик и нису били верници православне цркве, треба сматрати странцима. Такође је предложено да Немцима треба забранити да се баве дипломатијом јер, како је речено, није сигурно да имају "солидарност и поштовање према Русији".

Упркос новинској кампањи против Немаца, германофобски осећаји нису ухватили корена у Русији у некој широј размери и убрзо су нестали. Један од разлога је и то што је царска породица имала немачке крви и јер је пуно руских јавних личности било немачког порекла.

Први светски рат

Године 1914, када је немачка војска напала неутралну Белгију и север Француске, хиљаде недужних белгијских и француских цивила су стрељани под оптужбом да су француски герилци. Ова недела, која су додуше у савезничкој штампи преувеличавана, коришћена су да би се поспешило стварање антинемачког осећаја. Пропаганда Савезника је упоређивала Немце са Хунима и описивала их као људе способне да ураде дивљачки окрутне и насилне злочине.

Уједињено Краљевство

У УК, антинемачко осећање довело је до ретких нереда, напада на оне за које се сумњало да су Немци, пљачкања продавница чији су власници били људи са презименом које је звучало немачки итд. Понекад би овај антинемачки осећај добио и елементе антисемитизма.

Ова све већа појава у британском друштву је достигла те размере да је бацила сумњу и на енглеског краља Џорџа V. Он је приморан да промени своје немачко презиме Сакс-Кобург и Гота у Винздор и да се ослободи свих немачких титула у корист својих рођака који су били британски поданици.

Немачком овчару је дато "улепшано" име "-{Alsatian}-" (), пореклом из Алзаса). Енглески Кенел Клуб је поново озваничио израз "немачки овчар" тек 1977. У Канади, град Берлин у Онтарију је променио име у Киченер, назван по лорду Кичинеру, који се налазио на славном ратном постеру "Ја (Лорд Кинчер) хоћу ТЕБЕ!" (), који је позивао на регрутацију.

Ипак, нису сви британски војници имали негативан став према немачким трупама на Западном фронту. Британски писац Николас Шекспир цитирао је изјаву из писма свога деде који је био учесник у Првом светском рату:

Такође, Шекспиров деда се и диви Немцима на њиховој храбрости и дисциплини:

Аустралија

У Аустралији, званична прокламација, донета 10. августа 1914, захтевала је од свих немачких држављана да пријаве своје стално место боравка у најближој полицијској станици и да јаве властима сваку промену адресе. 27. маја 1915. је донето "Наређење о ограничавањима странцима" (), по коме су странци из непријатељских земаља, који нису стажирали, требало да се јављају у полицијску станицу сваке недеље и смели су да мењају место боравка само са службеним одобрењем. Амандман овом документу, који је донет у јулу 1915. забранио је "непријатељским странцима" и натурализованим (онима који су пореклом из непријатељске земље) грађанима да мењају своја имена или имена радњи и фирми које воде. Године 1914. је такође донесен један акт који је забранио објављивање материјала на немачком језику и школе које су биле у саставу Лутеранске цркве су приморане да предавања држе на неком другом језику, јер је немачки у школама био забрањен, а оне школе које то нису прихватиле су затваране. Сви немачки клубови и удружења су затворени.

Мењани су и оригинални називи места уколико су имали немачки корен. У Јужној Аустралији Грунтал () је постао Вердун (), а Крихауф () је постао Бити (). У Новом Јужном Велсу град Германтаун () је постао Холбрук (). Норман Даглас Холбрук је био подморнички командант, и по њему је и названо ово место.

Најзаслужнија за овакво антинемачко расположење у народу била је штампа, која је покушавала да створи слику да сви Аустралијанци немачког порекла подржавају Немачку и њену политику. 1915. године Аустралијом је кружила брошура која је тврдила да се у њој налази преко 3.000 немачих шпијуна. Ову пропаганду су подржавале локалне, али и британске компаније, које су желеле да елиминишу немачку робу са аустралијског тржишта. Немци у Аустралији су приказивани као "зли по природи".

САД
Када су САД ушле у рат 1917, неки немачки емигранти, а понекад и припадници нација које нису немачке, али јесу германске (Холанђани, Скандинавци, Швајцарци...), гледани су са сумњом и нападани без обзира на њихову лојалност. Неки немачки емигранти у САД су осуђени и затворени, оптужени за позивање на побуну, само због тога што су одбијали да положе заклетву "Америчком ратном напору".

У Њу Орлеансу, Берлинска улица је променила назив у Генерала Першинга (амерички и савезнички генерал, по пореклу Немац), -{sauerkraut}- (,-{kraut}- је жаргонски назив на енглеском за Немца, као што је на пример у српском језику Шваба, на немачком -{kraut}- значи купус) су неки прозвали "-{Liberty Cabbage}-"(слободарски купус), "Немачке богиње"(Рубела) постају "-{liberty measles}-"("слободарске богиње"), -{Hamburger}- постаје "-{liberty steak}-"("слободарска шницла") а -{Dachshund}- () постаје "-{liberty pup}-"("слободарско куче", "куче слободе").

Између 1917. и 1918. године, немачко-америчке школе и новине су затваране. У градовима широм земље, библиотеке су јавно палиле књиге на немачком. Градови који су имали немачке називе, које су им дали њихови немачки оснивачи, насилно су мењали имена како би добила англо-саксонски назив. Такође је уништаван сваки траг о немачком наследству таквих места. У градовима широм Америке, називи улица са немачким призвуком су забрањени. Чак су и многе породице мењала своја презимена, како би избегла дискриминацију због свог немачког порекла. Ипак, доста Немаца је било лојално САД, и неки су и ратовали против земље свог порекла.

Како се атмосфера све више загрејавала, спаљивања "пронемачких књига", шпијунирања у комшилуку и тражење шпијуна, па и напади на емигранте, постали су неретка појава. Тензије су кулминирале 4. априла 1918, када је брутално линчован немачки емигрант Роберт Прагер, рудар угља у Колинсвилу, у Илиноису, јер је наводно био "нелојалан".

Овом расположењу међу Американцима је допринело и бомбардовање америчког острва Блек Том 1916, које су финансирали немачки обавештајци, маскирани као дипломате.

Други светски рат

Током Другог светског рата антинемачко расположење је било веома јако, нарочито у оним земљама које су непосредно осетиле зло које је наносио Трећи рајх, као што су Енглеска, Совјетски Савез Пољска, Југославија, Француска и друге.

Мржња према Немцима је у Црвеној армији била толика да су немачки војници убијани скоро увек при предаји. Совјетска војска је починила и многа злодела над цивилним становништвом, немачка села су спаљивана, градови рушени, жене силоване, а цивили неретко убијани. Ипак ови злочини нису били неиспровоцирани. Немачка војска је разорила многе совјетске градове (Стаљинград, Харков...), убијала сваког за кога би посумњала да ради против немачких окупационих снага и вршила геноцид над јеврејским становништвом. Најокрутнији су били припадници јединица СС-а.

Уједињено Краљевство
1940. Министарство информација Уједињеног Краљевства је лансирало "кампању беса"  како би усадили "љутњу сваком појединцу према Немцима и Немачкој", јер је просечан Британац "гајио мало правог осећаја мржње према просечном Немцу".
Сер Роберт Ванситарт, дипломатски саветник при канцеларији иностраних послова до 1941, направио је серију радио програма у којима каже да је немачка нација заснована на "зависти, самосажаљењу и окрутности" и да је историјско развијање ове нације, са оваквим особинама, "створило тле за стварање нацизма", те да је баш нацизам "израз праве таме немачке душе".

Британски институт за јавно мишљење (-{BIPO}-) је пратио развијање антинемачког и антинацистичког расположења у Уједињеном Краљевству, питајући јавност путем неколико упитника направљених у периоду од 1939. до 1943. да ли је "главни непријатељ Британије немачки народ, или нацистичка власт". 1939. године само 6% испитаника је одговорило да је немачки народ главни кривац; међутим, након Блица и "Кампање беса" 1940. године, број са оваквим одговором се повећао на 50%. Овај проценат се 1943. спустио на 41%. Обавештајна служба је пријавила да је у 1942. години било критике према званичном ставу британске владе; говорило се да би "Енглеска требало да буде цивилизацијски узор" и да би мржња само сметала смиривању ствари после рата.

Исте године "Мес обзервејшн" () је затражила од својих аналитичара да спроведу испитивање у којем ће питати Британце за мишљење о немачком народу. 54% испитаника је било мишљења да Немци "нису криви за рат већ нацистичка влада". Како је рат напредовао, тако је и ова "симпатија" према немачком народу расла. "Мес обзервејшн" је 1943. установио да је 60% испитаних нагласило јасну разлику између Немаца и њихове владе, док је само 20% изјавило да мрзи Немце и подржава реваншизам. Британски пропагандни филмови у то време су поспешили овакво мишљење већине Британаца, јер је у својим филмовима јасно стављала црту изеђу нациста и осталих Немаца.

САД
Када је немачки џепни бојни брод "Дојчланд" () запленио амерички теретни брод "-{SS City of Flint}-", у октобру 1939. године, то је узроковало велико антинемачко расположење у Америци.

Приликом уласка у рат, влада САД је затворила (између осталих) најмање 10.000 Американаца са немачким пореклом. Последњи Американац немачког порекла је остао затворен све до 1948. на острву Елис, чак три и по године након завршетка рата.

Године 1944, Хенри Моргентау млађи, секретар државне касе САД, на Другој квебешкој конференцији је изнео предлог како да се Немачка казни. Овај план је постао познат као "Моргентауов план", а идеја је била да се уништи немачка тешка индустрија, чиме би Немачка постала искључиво пољопривредна земља.

Бразил
После објаве рата 1942, антинемачки нереди су отпочели у скоро сваком бразилском граду у коме Немци нису били већински народ. Демонстранти су уништавали немачке фабрике, укључујући и фабрику за прераду дувана "Суердик" (-{Suerdick}-) у Баији, продавнице и хотеле. Највеће демонстрације су се збиле у Порто Алегру и Рио Гранде до Сулу. Бразилска полиција је кривично гонила и затворила поданике Сила Осовине у затвореничким камповима сличним оним у САД који су се користили за Јапанце. Неколико Немаца и Бразилаца немачког порекла је убијено. Након завршетка рата, немачке школе нису поново отваране, новине на немачком језику су нестале, а употреба немачког језика је забрањена.

Види још
 Германофилија
 Аустрофобија
 Фобија

Референце

Литература

Спољашње везе

Фобије
Дискриминација
Немачка

de:Deutsche#Deutschenfeindlichkeit


text:
O Delray Beach Open ou ATP de Delray Beach é uma competição de tênis profissional, que faz parte do programa ATP 250, realizado em piso rápido, no complexo Delray Beach Tennis Center, em Delray Beach, Florida, Estados Unidos. Foi sucessora do ATP de Coral Springs.

Finais

Simples

Duplas

Ligações externas
 Página do torneio na ATP

Delray Beach
Delray Beach

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Valdomiro Duarte de Macedo, mais conhecido como Valdomiro, (Salvador, 6 de fevereiro de 1979), é um ex-futebolista brasileiro que atuava como zagueiro.

Carreira
Valdomiro atuou por muitos anos no . Durante duas épocas ao serviço do Clube Desportivo Trofense, tendo no final da época 2008/2009 se transferido para o Al Wasl, dos Emirados Árabes Unidos.

Atualmente está no JMalucelli.

Títulos
 Bahia
Copa do Nordeste: 2001, 2002
Campeonato Baiano: 1998, 1999, 2001
Taça Estado da Bahia: 2000, 2002

 Trofense
Campeonato Português - II Divisão: 2007-2008

 Portuguesa
Campeonato Paulista - Série A2: 2013

Naturais de Salvador
Futebolistas da Bahia
Futebolistas do Esporte Clube Bahia
Futebolistas do Clube de Regatas do Flamengo
Futebolistas do Esporte Clube Santo André
Futebolistas da Sociedade Esportiva Palmeiras
Futebolistas do Samsunspor
Futebolistas da Associação Portuguesa de Desportos
Futebolistas do J.Malucelli Futebol S/A
Futebolistas do Anápolis Futebol Clube


text:
Ричард де Бошан (; 28 (или 25) января 1382 — 30 апреля 1439) — 13-й граф Уорик с 1401, английский военачальник во время Столетней войны, сын Томаса де Бошана, 12-го графа Уорика, и Маргарет, дочери барона Уильяма Феррерса из Гроуби.

Биография
Ричард был посвящён в рыцари на коронации Генриха IV в 1399 году, а в 1401 году унаследовал титул графа Уорика. Вскоре после этого он принял участие в боевых действиях в Уэльсе, отражая атаки Оуайна Глиндура. 22 июля 1403, на следующий день после битвы при Шрусбери он был посвящён в кавалеры Ордена Подвязки. Летом 1404 он продолжил борьбу с валлийцами на территории нынешнего Монмутшира.

В 1408 году Уорик совершил паломничество в Святую землю, где принял участие в многочисленных рыцарских турнирах. На обратном пути он посетил Восточную Европу и вернулся в Англию только в 1410 году. В том же году он был включён в королевский совет, а в 1413 году исполнял обязанности лорда-распорядителя на коронации Генриха V. В следующем году он участвовал в подавлении восстания лоллардов, после чего отправился в Нормандию в качестве  Кале. также он представлял Англию на Констанцском соборе. В следующее десятилетие он длительное время сражался с французами в ходе Столетней войны, возглавлял осаду Монтаржи.

В 1419 году ему был пожалован титул графа Омальского. Примерно в это же время он был назначен . Генрих V назначил Уорика ответственным за образование своего сына. Эти обязанности Ричард исполнял пока в 1437 году королевский совет не счёл их исполненными. Последние два года своей жизни Уорик прослужил в качестве лейтенанта Франции и Нормандии.

Своё завещание Ричард де Бошан составил в 1437 году, находясь в  в Оксфордшире. Несмотря на то, что большей частью своей собственности он не мог распоряжаться, остаток средств после выплаты долгов составил значительную сумму. Часть из неё было завещано Тьюксберийскому аббатству,  в Уорике на постройку новой часовни, а также на постройку  в  и . После завершения строительства часовни в Уорике в 1475, тело Ричарда было перенесено туда, помещено в саркофаг и украшено бронзовым с позолотой надгробием.

Между 1485 и 1490 годами уорикским священником и хронистом Джоном Роузом составлена была иллюстрированная биография графа, оказывавшего ему покровительство — «Представление рождения, жизни и смерти Ричарда Бошана, графа Уорика» ().

Семья
Первым браком, заключённым до 5 октября 1397 года, Ричард де Бошан был женат на Элизабет де Беркли, дочери Томаса де Беркли, 5-го барона Беркли, и Маргарет де Лайл. В этом браке родилось три дочери:
  (1404—1468), вышедшая замуж за 1-го графа Шрусбери; её праправнук Джон Дадли стал 1-м графом Уориком во второй креации.
 Элеонора (родилась в 1407), вышедшая замуж за Томаса де Роса, 9-го барона де Роса, а вторым браком за 2-го герцога Сомерсета.
 Элизабет (родилась в 1417), замужем за Джорджем Невиллом, 1-м бароном Латимером.

Вторично Ричард де Бошан женился на Изабелле ле Диспенсер, дочери Томаса ле Диспенсера, графа Глостера, и Констанции Йоркской. В этом браке родилось двое детей:
 Генри де Бошан (1425—1446), наследовавший своему отцу.
 Анна (1426—1492), замужем за Ричардом Невиллом, 16-м графом Уориком.

Предки

См. также
 Уориковский доспех

Примечания

Ссылки
 Ричард де Бошан, 13-й граф Уорик

Графы Уорик
Графы Омальские
Бошаны
Деятели Столетней войны
Правители Европы XIV века
Кавалеры ордена Подвязки


text:
Kasha bezeichnet:

 Kasha (Mythologie), einen japanischen Katzendämon
 Kasha-Katuwe Tent Rocks National Monument, ein Naturschutzgebiet im US-Bundesstaat New Mexico
 den Originaltitel des Buches Feuerwagen der Autorin Miyuki Miyabe
 den Titel des Buches Drei Leben für Lukas Kasha des Autors Lloyd Alexander
 die Stadt Košice (romani Kasha) in der Slowakei

Kasha ist der Name von:

 Al Kasha (1937–2020), US-amerikanischer Komponist und Songschreiber
 Kasha Jacqueline Nabagesera (* 1980), ugandische Menschenrechtsaktivistin

Siehe auch:

 Kascha (Begriffsklärung)
 Kashi
 Kesha


text:
Gareth Low Jun Kit (born 28 February 1997) is a Singaporean who plays as a midfielder for Albirex Niigata Singapore in the S League.

International career

Under-19
Low was called up and captained the Singapore U19 for the friendlies against Bahrain U19 on  31 August and 3 September 2016.

International Statistics

U19 International caps

Honours

Club
Albirex Niigata (S)

 Singapore Premier League: 2020

References
1.http://www.fas.org.sg/news/bahrain-age-group-teams-play-against-singapore-teams. Squad for matches against Bahrain U19

2.https://int.soccerway.com/players/gareth-low/434676/

1997 births
Living people
Victoria School, Singapore alumni
Singaporean footballers
Young Lions FC players
Singapore Premier League players
Singaporean sportspeople of Chinese descent
Association football midfielders


text:
Anne of Brittany was the object of representations very early on. The royal propaganda of Charles VIII and, later on, of Louis XII idealized her as a symbol of the perfect queen, on the union between the kingdom and the duchy, and of the return to peace. Maximilian's Austria having been evicted from the marriage, had a different perspective on the events. Throughout the centuries, historians and popular imagery forged a very different Anne of Brittany, attributing her physical or psychological characteristics or actions that are not necessarily verifiable through historical data.

Sources

Anne of Brittany's physique

We have a few descriptions of Anne of Brittany's physique provided by chroniclers, a good number of portraits on wood or on illuminated manuscripts, her profile on medals, the statues on her funeral monument in Basilica of Saint Denis and maybe her face sculpted by Michel Colombe as the allegory of Prudence, at a corner of the tomb of Francis II in Nantes. At the time, physical beauty was not as praised and was to be only the reflection of moral beauty. The portraits and sculptures present a woman with a regular and pleasant face, meeting the universal canons and 15th and 16th century Europe. These are all ordered works and present few distinctive features:
under Charles VIII, her representations are without personality: she is only a queen, next to her husband;
under Louis XII, she personifies peace, the union between Brittany and France: she is given the traits of the Virgin Mary.

Anne of Brittany was, however, generally represented as a blonde. The contemporary descriptions feature clothing appropriate to her rank: brocade dresses enhanced with fur, necklaces, jewellery, and hennin. Zaccaria Contarini, ambassador of Venice, describes her in the following manner in 1492:

Symbol of the Union between France and Brittany

The image that Anne spreads of herself, through commissions (portraits, stories), is one of a queen personifying the union between France and Brittany. Until the incorporation of Brittany into France was assured, she is called Reine de Sure Alliance (Queen of the Certain Alliance). She is devoted, like all queens of France, to her kingdom. She appears as a symbol of peace and union between France and Brittany, mostly after her marriage to Louis XII, which is why she is nicknamed "Dame Union" after her third wedding.

In the arts, France was then represented as an enchanted garden (a tradition since the beginning of the 14th century), where porcupines (symbol of Louis XII) and ermines (symbol of Anne of Brittany) run. She is endowed with the virtues suiting the queen of France: she is liberal, pious and loving, and contributes these three qualities to the government (generosity, prayer and love for the king), a living example for the subjects of the kingdom.

These public displays of attachment reinforce the alliance between the Breton people and the French. The Marie de la Cordelière episode (10 August 1512), during the war against England, shows that the two peoples were coming closer together, even though some Bretons were reluctant to fight for "an excommunicated monarch". At the Battle of St. Mathieu a united Franco-Breton fleet fought the English marine, with the warship Marie de la Cordelière, flying the Breton pavilion, in front.

Anne of Brittany commissions three histories of Brittany over the course of her life:
the first is commissioned in 1498 to Pierre Le Baud (who had already written one in 1480 for Jean Derval), traces the history of the province from Conan Meriadoc to Francis II and is edited in 1515;
the second is commissioned to Alain Bouchard, advisor to Francis II and lawyer in the Parliament; finished and edited in 1514, then reedited in 1518, 1531, 1532 and 1541. Each edition includes additions (on the reigns of the kings of France, starting with Charles VIII);
the third is commissioned in 1512 to Jean Lemaire de Belges, but is never edited.

Evolution of Anne of Brittany's image

In his essay on the queen's biographies, Anne de Bretagne, Didier Le Fur takes the image that a number of writers and historians have given of Anne through the centuries after her death and compares it with the sources available to him. He concludes that the story of Anne of Brittany has been enriched by hagiographical or depreciatory elements, not recounted in the writings contemporary to the duchess, hard to prove or invented. The following paragraphs synthesize most of the arguments found in his book. Georges Minois' Anne de Bretagne draws, on the contrary, a non-lenient portrait of Anne by a critical reading of the sources.

Anne, "heroic orphan" and a duchess loved by the Bretons

The reedition of Bouchard's Histoire de Bretagne from 1518 includes an addition on her trip to Brittany in 1505 (while the king was sick and which includes a pilgrimage) to insist on the festive atmosphere of the trip and on the reciprocal love between the Queen and her duchy (which is not a compulsory figure of the royal voyages accounts, popular affection being the best manifestation of the legitimacy of the kings). The government of Brittany by Louis XII is not related by Bouchard, who states, on the contrary, that Anne of Brittany governed the duchy by herself, and that she defended Brittany's privileges. These additions where deleted in 1531 (during the negotiation of the Union Treaty) and reintroduced in 1532 and 1541. This story is there to defend the privileges of the Breton nobility and, as an incitation, a reminder for the king to respect them. Four years after her death, Anne is presented as a person loved by her people and while there is no trace of this through her lifetime, this emotional relationship was to be reused in the following centuries.

In 1577, the States of Brittany opposed the levying of new taxes. This position is based upon Anne's second wedding contract and use as a justification the Annales de Bretagne to Bertrand d'Argenté, Breton law scholar and grand-nephew of Le Beaud. These Annales, edited in Rennes in 1582 and Paris in 1588, 1605, 1611, 1618 and 1668, create an outcry (d'Argenté is accused of supporting the claims of the Duke of Mercœur on the Duchy of Brittany), are partially censored and open a debate on the suzerainty of the king of France on Brittany. Henri III commissions a refutation to Nicolas Vignier (who dies in 1596; his story is published in 1619). Based on a few acts signed by Anne between 1489 and 1491 and on two quotes, he creates the image of a young girl, called "the heroic orphan" by Didier Le Fur:
 who governs the Breton state between 1488 and 1491 (from ages 11 to 14);
 and who has to face a brutal campaign by Charles VIII.

This image is used and amplified afterwards. François de Mézeray, royal historian, adds, in 1646, that she leads the campaign by herself, refuses to see others govern in her place (in 1489–91) and rejects an imposed wedding. He uses the thesis of her will to govern Brittany by herself. He does so in order to justify the capacity of a woman, Anne of Austria, then the regent of Louis XIV, to govern France, a little before the Fronde.

The second contesting of the levying of new taxes takes place in Brittany at the end of the 17th century, with the rebellion against the papier timbré. This episode started a new wave of stories of Brittany, including a commission by the Breton States to the Benedictines of Saint-Maur. It was started by Dom Audren, who died while he was writing it, and finished by Dom Lobineau. It uses the thesis of d'Argenté and also created an outcry, without being censored. It was refuted by abbé Vertot. Lobineau transforms what were private considerations about the refusal to marry Alain d'Albret into political will; she makes a sacrifice during the 1489–1491 war for the happiness of her people.

At the beginning of the 18th century, the image of Anne of Brittany is more one of a duchess than of a queen, more attached to her duchy than to the kingdom of France with, for instance, the Histoire de Bretagne by abbé Desfontaines (1739), which has been used since: he states that "the title of duchess was dearer to her than that of queen"; he multiplies her trips to Brittany; Anne of Brittany is saddened by the union of Brittany to France. For Le Fur, her will to govern by herself becomes obvious. The "heroic orphan" image develops afterwards: she campaigns alone, with her people, against the king of France. The numerous patriotic episodes are invented.

In the 19th century, her character as defender of Breton independence is accentuated: in one book, she appears at the Battle of Saint-Aubin-du-Cormier, she loves only her native land, her trips take the Bretons out of their state of lethargy, encourage the founding of covenants and the construction of religious buildings. Her biographies of the 19th century are devoted, for half of them, to her youth (until 1491), a period of her life for which sources are very few. After 1850, in the regional histories and sometimes in the republican, Anne of Brittany is never presented as French; she is the one who preserves the autonomy of Brittany after 1491. It becomes obvious, even to major historians like Arthur Le Moyne de La Borderie.

With the creation of the separatist movement in 1911, Anne makes the sacrifice of her life in order to preserve the name and independence of Brittany. She does nothing for the union of the duchy to France which becomes guilty of not respecting its engagements. In 1934, a little-known historian, Bardin, even compares her to Joan of Arc.

Finally, Didier Le Fur systematically finds these characteristics of autonomism in all the descriptions made of duchess Anne in the histories of Brittany after 1945.

The forced wedding

Of this image of the Breton duchess, attached to the independence and happiness of her duchy, derives another myth: that of the forced wedding, accepted in the face of an incompatible struggle against the king of France and the defence of the autonomy of the duchy. The story of the forced wedding is based on an extract by Jean de Molinet, a historian from Burgundy attached to Margaret of Austria, who was abandoned by Charles VIII to the benefit of Anne of Brittany. In the extract, Anne has more affection for Maximilian of Austria than for the king of France. The latter becomes Anne's mortal enemy. The only reason for the wedding is interests of State.

This thesis is corroborated by the royal chronicler Philippe de Commines.

Bernard d'Argenté uses the same vision: the histories of Brittany after him transform Maximilian into an accepted husband because he is far (thus preserving the autonomy of the duchy) but condemn him because he does not defend his wife; the wedding with Charles VIII disgusts Anne, for religious (her engagement to Maximilian of Austria is the theme that gave birth to the legend of her piety, and then of her bigotry) and political reasons: she makes a sacrifice. This sacrifice becomes more and more important in the stories of the 19th century and even her wedding to Maximilian becomes one.

The abduction theme, derived from the Austrian propaganda of 1491–1492, reappears in the middle of the 19th century and is profusely used by separatists (who state that the abduction story came from "a popular tradition"), the abduction is being used to delegitimized the union of Brittany to France. It was also used in the 1940s by Breton nationalists, who interpreted it a sign that Brittany should have been unified with the Holy Roman Empire (centred in Germany) rather than France. The pro-Nazi Breton National Party sought to ally an independent Brittany with Hitler's new empire.

Bad temper and traitor to France

This part of the posthumous image of Anne comes from royal, then national stories.

Her reputation of having a bad temper comes from an extract of the Mémoires of Philippe de Commines, in which she shows rancour towards Louis of Orléans. She is portrayed in a happy mood, even shortly after the death of the child she had by Charles VIII. This aspect of her personality was ignored until the 17th century and was then used and amplified by Pierre de Brantôme. With a partial reading of a few sources (the trial of the maréchal de Gié), she becomes cynical, calculating and devoured by ambition: this trial "reveals" her desire to flee to Brittany. From the 18th century on, she is depicted as dominating Louis XII, who is in love with her; her advice is claimed to have provoked the defeats of 1512–1513; she wanted to steal the royal treasury (episode by Gié during her imagined escape) and she is willing to make an alliance with the enemies of France. This description culminates with Michelet, who describes Louis XII as a feeble king, dominated by his wife. After him, histories of France give her numerous faults, linked to her preference for her native duchy.

Anne, "duchess in clogs", an idealized image

For Didier le Fur, Breton regionalists, as soon as the Breton Association was founded, were searching for a personality capable of personifying their ideal view of an agrarian and regional renewal, while manifesting their attachment to the French nation. They choose Anne of Brittany, who is increasingly portrayed in Breton costume in images. As prescribed by decorum in the 15th century, the duchess permanently wears a headdress (see contemporary representations of the duchess). For Didier Le Fur, the regionalists use this clothing accessory to attach Anne to their people, and to demonstrate the simplicity of the national (Breton) tastes. Didier Le Fur later indicates that regionalists give Anne simple and dark clothing (with the exception of official ceremonies, during which she wears sumptuous clothes, as seen on the official iconography). But the headdress was also adopted by the Breton bourgeoisie at the end of the 19th, which mitigates the peasant character of the portrayal of Anne at this time.

At the end of the 19th century, Anne becomes popularly known as "la bonne duchesse". The expression "Anne of Brittany, duchess in clogs" also becomes popular, based on a nursery rhyme Les Sabots d'Anne de Bretagne. Le Fur describes the song as a parody of another one, En passant par la Lorraine. This song appears in 1880 because of Adolphe Orain who is said to have collected it in the Ille-et-Vilaine region and he added a verse. The song originally becomes popular in children's literature. It is then adapted for the participants in the Celtic banquets of Paris who sing it at the end of the meal as early as 1884, which make it the Marseillaise of the Bretons. Historically, this image of the duchess in clogs was never justified, neither was it ever presented as a historical truth. Historians start to question it in 1976. The expression, well known in France in the early 20th century, is still used today in a number of history books as well as in children's literature and touristic pamphlets.

Depictions in art, fiction and drama
Anne is widely portrayed in dramatisations and artworks, mostly in Brittany. Many of these date from the turn of the nineteenth-twentieth centuries. A stained glass window in Vannes Town Hall depicts her marriage to Charles VIII, as does a tapestry, formerly in the Parlement of Brittany, Rennes. Her marriage was also depicted in a large bronze sculpture in Rennes Town Hall, which was destroyed by Breton nationalists in 1932. She appears greeting the Breton people in a large stained glass window in the Church of Saint Malo in Dinan. A statue by Jean Fréour is placed outside the castle of the Dukes in Nantes.

She is also depicted in musical works. Anne de Bretagne was the title of an opera composed by Louis-Albert Bourgault-Ducoudray in the 1870s.  Bourgault, himself distantly related to Anne, was also born in Nantes and aimed to promote Breton culture throughout much of his music. Two operas, also called Anne de Bretagne, were also created in the 21st century. Anne de Bretagne, an opera by Breton composer Pierick Houdy, libretto by Jean-Michel Fournereau, was first performed in Rennes 2001, featuring Agnès Bove in the title role. Houdy also wrote an Anne de Bretagne Mass. The second operatic work was the rock opera Anne de Bretagne, by Alan Simon, was first performed in Nantes in June 2009 starring Cécile Corbel (as Anne), Fairport Convention, Nilda Fernandez, Tri Yann, Les Holroyd and others.

Anne is also referred to in songs. A song of Gilles Servat evokes her life: Kaoc'h ki gwenn ha kaoc'h ki du. If dead died, an anonymous poem going back to her funeral, and now performed by the popular Breton folk musicians Tri Yann. Another song of their repertory refers to the Duchess.

Her name is widely used in other contexts, such as Duchesse Anne, the name of a beer produced in Brittany. The square three-masted ship Duchesse Anne, is currently moored in the Port of Dunkirk.

Anne is the subject of Eleanor Fairburn's historical novel, Crowned Ermine, published in 1968.

Anne plays a large role in Robin LaFevers' historical YA series His Fair Assassin.

See also
Cultural depictions of Maximilian I, Holy Roman Emperor

References

Cultural depictions of French queens


text:
Cambridge is a federal electoral district in Ontario, Canada, that has been represented in the House of Commons of Canada since 1979.

Geography

The district consists of most of the city of Cambridge, Ontario (the portion of it south of Highway 401), the entirety of the Township of North Dumfries, Ontario, and a portion of northern Brant County.

History

The federal electoral district was created in 1976 and consisted of the city of Cambridge and the Township of North Dumfries.  In 1987, part of the city of Kitchener was added to the district.  In 1996, the boundaries were redrawn again to include a slightly different section of Kitchener.  The current boundaries, which are the same as the original definition and contain no parts of Kitchener, were defined in 2003.

This riding lost territory to Kitchener South—Hespeler and gained some territory from Brant during the 2012 electoral redistribution.

Members of Parliament

Election results

See also
 List of Canadian federal electoral districts
 Past Canadian electoral districts

References

 History of Federal Ridings since 1867 (Cambridge)
2011 Results from Elections Canada
 2001 Federal Electoral District Profile (Cambridge)
 Campaign expense data from Elections Canada

Notes

Ontario federal electoral districts
Politics of Cambridge, Ontario


text:
Gaed Moh Abdel Ha es un deportista egipcio que compitió en halterofilia adaptada. Ganó una medalla de plata en los Juegos Paralímpicos de Seúl 1988 en la categoría –65 kg.

Palmarés internacional

Referencias

Halterófilos con discapacidad de Egipto
Medallistas paralímpicos de plata de Egipto


text:
Columnea sanguinea é uma espécie de planta do gênero Columnea e da família Gesneriaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1865 por Johannes von Hanstein.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Besleria sanguinea  Pers.
 Dalbergaria sanguinea  (Pers.) Steud.

Forma de vida
É uma espécie epífita, rupícola, herbácea e subarbustiva.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Alagoas, Amazonas, Bahia, Ceará, Espírito Santo, Rondônia e Roraima.
A espécie é encontrada nos  domínios fitogeográficos de Floresta Amazônica, Cerrado e Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Rossini, J.; Chautems, A.; Araujo, A.O. Columnea  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Columnea sanguinea no projeto Flora e Funga do Brasil

Columnea
Plantas descritas em 1865
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo


text:
Tucetona arcodentiens is een tweekleppigensoort uit de familie van de Glycymerididae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1895 door Dall.

Glycymerididae


text:
Dit artikel vat het tweeëntwintigste seizoen van Law & Order: Special Victims Unit samen.

Hoofdrollen
 Mariska Hargitay - inspecteur Olivia Benson
 Ice-T - brigadier Fin (Odafin) Tutuola
 Kelli Giddish - rechercheur Amanda Rollins
 Jamie Gray Hyder - rechercheur Katriona Tamin
 Peter Scanavino - assistent-officier van justitie Dominick 'Sonny' Carisi jr. d

Terugkerende rollen
 Demore Barnes - deputy chief Christian Garlan
 Tamara Tunie - medisch onderzoekster Melinda Warner
 Christopher Meloni - rechercheur Elliot Stabler
 Ryan Buggle - Noah Porter-Benson
 Jessica Phillips - advocate Pippa Cox
 Jennifer Esposito - brigadier Phoebe Baker

Afleveringen

afleveringen 22
Special Victims Unit 22


text:
Um híbrido de camelo é um híbrido entre um camelo-bactriano (Camelus bactrianus) e uma dromedária (Camelus dromedarius).

Nomes
Híbrido camelos têm nomes diferentes, dependendo da região e do idioma, tais como:

 Turkoman
 Tulu
 Bukht
 Nar
 Iner
 Rio
 Majen
 Bertuar
 Yaml
 Dromano
 Dromel

Tulu
Um camelo Tulu é uma raça de camelo que resulta partir do acasalamento de um macho de camelo-bactriano com uma dromedária. Esta raça é, geralmente, chamada de um Híbrido F1 de Camelo. O camelo resultante é maior do que o bactriano e o dromedário. Esta raça de camelo é também a raça utilizada no esporte de luta de Camelos. Além disso, camelos Tulu têm corcunda maior.

Classificação
Geralmente um Camelus bactrianus × Camelus dromedarius híbrido é chamado de um F1. Ele geralmente tem um único grande corcunda, às vezes um pouco dividido, e é maior do que ambos os pais, chegando a 230 cm no ombro e até 1000 kg. Este tipo de camelo é extremamente forte e é útil para o trabalho duro, como arar a terra e o transporte de cargas. Ele também foi usado na guerra pelos Turcos Otomanos. Geralmente é dócil e manso. Ele é fértil.

Pura camelo híbridos são encontrados principalmente na Rússia, do irã, Afeganistão, e a Turquia; mas elas podem ser encontradas na Arábia saudita, o Turquemenistão e o Cazaquistão .

A F1 pode ser mais hibridizada. Um F1 fêmea pode acasalar com um macho Bactriana camelo: o resultado é um B1 cruzamento Bactriana. Em geral, dois cavalos e é mais rápido do que um comum Bactriana e mais forte do que um dromedário. Ele pode caminhar sobre a neve, gelo e lama e é adequado mesmo para os trilhos de montanha; este tipo pode ser encontrado principalmente no Cazaquistão.

Quando um F1 fêmea acasala com um dromedário, o resultado é um B1 cruzamento de dromedários, um pouco mais forte que o dromedário e um tipo raro hoje em dia.

Links externos

 Bactriana Camelos e Bactriana-Dromedário Híbridos
 Intacto Otomano 'guerra camelo', encontrado no Austríaca adega
Animais domésticos


text:
Тисин () — опустевший посёлок в Ширинском районе Хакасии, входит в состав Туимского сельсовета.

Постоянное население — 0 чел. (2010).

География
Расположен посёлок на реке Килинпаспах (приток реки Карыш)

Протяжённость границ села Тисин: с севера на юг — 559 м, с запада на восток — 423 м.

Тисин расположен у станции Тисин Красноярской железной дороги на 291 км линии Ачинск — Абакан.

В 17 км от райцентра села Туим, в 24 км от районного центра — села Шира, до областного центра города Абакан — 111 км.

Неподалеку располагаются населённые пункты: Сонское, Жемчужный, Колодезный (23 км.), Туим, Шира и Чалгыстаг (в 4 км).

История
В 1926 открыта станция Тисин Красноярской железной дороги. Посёлок возник при железнодорожной станции.

В 2008 году посёлок Тисин был преобразован в сельский населённый пункт. Название села происходит, вероятно, от кетского слова «тес» — река.

Население

Экономика
Жители Тисин обслуживали инфраструктуру железной дороги.

По состоянию на июнь 2021 года на государственном кадастровом учёте стояло 15 жилых домов (при том, что фактически строения разрушились). Деревянные жилые дома с печным отоплением, в которых проживали работники станции, были построены в 1940-х-1950-х годах, давно обветшали и разрушились, а люди сменили место постоянного проживания на другие населенные пункты

Летом специалисты Кадастровой палаты по Республике Хакасия провели анализ сведений об объектах капитального строительства Тисина. В сентябре 2021 года члены комиссии по упразднению населенного пункта провели натурные обследования и удостоверились, что объектов уже давно не существует.

21 сентября 2021 года в орган регистрации прав поступили заявления органа местного самоуправления о снятии с государственного кадастрового учёта всех 15 жилых домов в селе Тисин.

Достопримечательности
В окрестностях селения расположены озеро Шира, менгир Белой Шаманки, горная гряда Сундуки.

Литература

Ссылки

Примечания

Населённые пункты Ширинского района
Бывшие посёлки городского типа Хакасии


text:
Stuk (it. stucco) er let, plastisk gips af pulveriseret marmor og lim, undertiden forstærket med fæhår eller metaltråd. Som oftest er stuk hvidt, men kan også være gennemfarvet, bemalet eller forgyldt. Kunstværker og dekorationer udført i stuk kaldes stukkatur og laves af stukkatører.

Stuk anvendes til skulpturer og til arkitektoniske udsmykninger. Teknikken var meget brugt i 15-, 16- og 1700-tallet og var især egnet til barokkens og rokokoens dekorative udsmykninger. Dygtige stukkatører kunne skabe et materiale som så ud som marmor med store mængder lim og farve i blandingen, såkaldt stucco lustro.

I almindeligt boligbyggeri opført i slutningen af 1800-tallet blev stukudsmykning af især stuelofter meget udbredt.
Forfatteren Herman Bang skrev i 1887 romanen "Stuk", der handler om pynt og facade i samfundet, på samme måde som stuk i bygninger fra klunketiden.

Eksterne henvisninger
  og
 Salmonsens konversationsleksikon om stuk

Kunstens teknikker


text:
Valderoure (; ) is a commune in the Alpes-Maritimes department in the Provence-Alpes-Côte d'Azur region in southeastern France.

Population

See also
Communes of the Alpes-Maritimes department

References

Communes of Alpes-Maritimes
Alpes-Maritimes communes articles needing translation from French Wikipedia


text:
Belgien nahm an den Olympischen Sommerspielen 1932 in Los Angeles, Vereinigte Staaten von Amerika, mit einer 36-köpfigen Delegation teil. Unter ihnen waren lediglich sieben Sportler, sechs Männer und eine Frau, die alle an den Fechtwettbewerben teilnahmen. Diese konnten keine Medaillen gewinnen. Die übrigen Teilnehmer beteiligten sich an den Kunstwettbewerben, André Verbeke gewann dabei Bronze.

Teilnehmer nach Sportarten

Fechten
Jenny Addams
 Damen, Florett, Einzel: 4. Platz

Xavier De Beukelaer
 Herren, Degen, Einzel: 8. Platz
 Herren, Degen, Mannschaft: 4. Platz

Georges de Bourguignon
 Herren, Florett, Einzel: Halbfinale
 Herren, Säbel, Einzel: Vorrunde

Raoul Henkaert
 Herren, Degen, Mannschaft: 4. Platz

Max Janlet
 Herren, Degen, Einzel: Halbfinale
 Herren, Degen, Mannschaft: 4. Platz

Werner Mund
 Herren, Florett, Einzel: Halbfinale
 Herren, Degen, Mannschaft: 4. Platz

André Poplimont
 Herren, Degen, Einzel: Halbfinale
 Herren, Degen, Mannschaft: 4. Platz

Weblinks

Belgien
Sommerspiele 1932


text:
Quindia (Kindia) é uma região da Guiné. Sua capital é a cidade de Quindia. Possui  quilômetros quadrados e segundo censo de 2014, havia  pessoas.

Bibliografia

Regiões da Guiné


text:
E Ink Corporation —  частная компания, производящая дисплеи на основе технологии электронной бумаги, или электронных чернил. Компания расположена в Кембридже, штат Массачусетс и была основана в 1997 году Джозефом Якобсоном, профессором MIT Media Lab (медийная лаборатория Массачусетского технологического института). Два года спустя, E Ink объединилась с Philips с целью разработать и вывести технологию на рынок. В 2005 Philips продала эту часть бизнеса и связанные с ней патенты компании Prime View International.

E Ink заключила соглашения с различными компаниями, например PocketBook, Sony, Motorola и Amazon.com, которые позволили создать на основе её технологии такие устройства как PocketBook Reader, Sony Reader, MOTOFONE и Kindle.

Ссылки

Компании США
Производители устройств для чтения электронных книг


text:
Peter Morén est un musicien suédois. Il est depuis 1999 le chanteur principal et le guitariste du trio Peter Bjorn and John. Il joue aussi de l'harmonica.

Le premier album solo de Peter Morén, The Last Tycoon, est paru le  en Europe et le  en Amérique du Nord. Il a par la suite amorcé une tournée sans les autres musiciens de Peter Bjorn and John.

Discographie

Avec Peter Bjorn and John
Peter Bjorn and John (2002).
Falling Out (2005).
Writer's Block (2006).

Solo
The Last Tycoon (2008).
I spåren av tåren
Pyramiden (2012)

Chanteur suédois
Guitariste suédois
Naissance en mai 1977
Artiste de Wichita Recordings


text:
Last Tango in Halifax is a British drama series that began broadcasting on BBC One on 20 November 2012. The first series of Last Tango In Halifax aired between 20 November and 19 December 2012. It was the UK's highest rated new mid-week television drama of 2012 and was re-commissioned for a second series. The second series aired from 19 November 2013 to 24 December 2013. The series was re-commissioned for a third series on 24 December 2013, ahead of the final episode of the second series. The third series aired from 28 December 2014 to 1 February 2015. Following the end of the final episode of series three, the BBC announced that a fourth series had been commissioned. The fourth series was broadcast on 19 and 20 December 2016 and a fifth series in February and March 2020.

Episodes
Series 1 (2012)

Series 2 (2013)

Series 3 (2014–2015)

Series 4 (2016)
Series Four consists of two episodes featured as Christmas Specials.

Series 5 (2020)

References

External links
Last Tango in Halifax BBC Episode Guide

 Last Tango in Halifax on PBS

Lists of British drama television series episodes
Works by Sally Wainwright


text:
Limnophyes saetheri är en tvåvingeart som beskrevs av Chaudhuri, Sinharay och Gupta 1979. Limnophyes saetheri ingår i släktet Limnophyes och familjen fjädermyggor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Fjädermyggor
saetheri


text:
Jean Morax, né à Morges le  et mort dans la même ville le , est un peintre, décorateur de théâtre et dessinateur suisse.

Biographie
Élève d'Édouard Castres à Genève puis de Benjamin Constant, de Luc-Olivier Merson et de Jean-Paul Laurens à Paris, Jean Morax partage sa vie entre Paris, Florence et la Suisse. Il expose ses peintures influencées par les nabis à Genève, notamment lors de l'Exposition nationale de 1896, à Paris (médaille de bronze à l'Exposition universelle de 1900) et à Munich (1905).

Avec son frère René, il fonde en 1903 le théâtre du Jorat à Mézières ; il y conçoit les costumes, les décors et les affiches, en particulier pour Henriette (1908), Tell (1914), Le roi David(1921), La belle de Moudon (1931).

Il crée les costumes de la Fête des vignerons de 1905 à Vevey.

Annexes

Bibliographie

 Notabilités vaudoises 1933, p. 67.
 Marcus Osterwalder (dir.), Dictionnaire des illustrateurs.
 Patrie suisse, 1902, n° 216, p. 5-8.
 Patrie suisse, 1903, n° 252, p. 119-121.
 Patrie suisse, 1917, n° 610, p. 26-27.
 Yvan Schwab, René Morax, Un théâtre pour le peuple, 2003.

Liens externes

 Arthur Honegger (1892-1955) : portraits et documents sur Gallica.
 « Jean Morax », notice biographique sur notrehistoire.ch.

Peintre suisse du XIXe siècle
Peintre suisse du XXe siècle
Peintre vaudois
Dessinateur vaudois
Lithographe suisse
Lithographe du XIXe siècle
Lithographe du XXe siècle
Naissance en septembre 1869
Naissance à Morges
Décès en mai 1939
Décès à Morges
Décès à 69 ans
Projet:Valdensia/Articles liés


text:
1-й Северокаролинский пехотный полк (1st North Carolina Cavalry, он же 9th Regiment Volunteers) представлял собой один из кавалерийских полков армии Конфедерации во время Гражданской войны в США. Полк прошёл все сражения Северовирджинской армии от Семидневной битвы до капитуляции при Аппоматтоксе.

Формирование
1-й Северокаролинский кавполк был сформирован 1 августа 1861 года в лагере Кэмп-Борегар около Риджуэй, Северная Каролина. Его роты были набраны в округах Эш, Уэйн, Мейкон, Нортгемптон, Мекленберг, Ватога, Кабаэрус, Бэнкомб, Даплин и Уоррен. Его первым командиром стал полковник Роберт Рэнсом, подполковником — Лоуренс Бэйкер, майором — . Полк был одним из «добровольческих» полков и при формировании назывался «9-й северокаролинский добровольческий» (9th Regiment Volunteers), но в отличие от первых восьми был сформирован как кавалерийский. Впоследствии он сменил нумерацию, но так и остался в истории как «9-й добровольческий/1-й кавалерийский».

Полк состоял из десяти рот:

 Рота A — округ Эш — капитан Томас Кремплер
 Рота B — округ Нортгемптон — капитан Джон Уайтекер
 Рота С — округ Мекленберг — капитан Миллер
 Рота D — округ Ватога — капитан Джордж Фолк
 Рота E — округ Уоррен — капитан Уильям Чек
 Рота F — округ Кабаэрус — капитан
 Рота G — округ Бэнкомб — капитан Вуд
 Рота H — округ Уэйн — капитан
 Рота I — округ Даплин — капитан Уильям Хьюстон
 Рота K — округ Мейкон — капитан Тодеуш Сайлер

12 октября полк был принят на службу в армию Конфедерации, получил свою нумерацию и был направлен в кавалерийскую бригаду дистрикта Потомак департамента Северная Вирджиния.

Боевой путь
По окончании формирования полк был направлен в Северную Вирджинию. Когда они проходили Ричмонд, президент Дэвис устроил им личный смотр. По прибытии в Манассас полк был задействован для пикетной службы, и 26 ноября впервые участвовал в бою у Вьенны. Рэнсом бросил примерно 200 своих кавалеристов на федеральный отряд такой же численности, обратив федералов в бегство и захватив в плен 26 человек.

Первое время кавалерия не имела бригадной организации, но в декабре 1861 года Джеб Стюарт сформировал Первую Бригаду, куда вошли 1-й, 2-й, 4-й и 6-й вирджинские кавалерийские полки, 1-й Северокаролинский и Легион Джеффа Дэвиса.

1 марта полковник Рэнсом был повышен в звании до бригадного генерала и покинул полк. Подполковник Бейкер стал полковником, майор Гордон стал подполковником, а капитан роты «А», Томас Крамплер, стал майором полка.

В марте 1862 года генерал Джонстон отвёл войска от Манассаса, и в то же время стало известно, что федеральный отряд Бернсайда высадился в Северной Каролине; по этой причине полк был отправлен обратно в Северную Каролину и размещён около Кинстона. Однако уже в июне полк вернули к Ричмонду, которому угрожала федеральная армия.

12 июня несколько эскадронов полка были задействованы в Первом рейде Стюарта вокруг Макклеллана и участвовал в атаке на лагерь 5-го кавалерийского полка федеральной армии.

25 июля Стюарт стал генерал-майором и провёл реорганизацию кавалерии, и 1-й северокаролинский попал в состав кавалерийской бригады Уэйда Хэмптона. В августе полк использовался в северной Вирджинии против армии Джона Поупа, а затем был направлен в Мериленд для участия в Мерилендской кампании. «Сразу же последовало первое вторжение в Мэриленд, — вспоминал Руфус Бэррингер, — и начались, ежедневно и ежечастно, стычки с федеральной кавалерией. Особенно запомнились события под Урбанной, Фредериком, Мидллтауном, при Катоктин-Крик, при Бакиттсвилле и в Плезант-Велли — и наконец, захват Харперс-Ферри Джексоном и безрезультатное сражение при Шарпсберге. И 9-й полк участвовал во всем этом».

Примечания

Литература
 Hicks, George W., North Carolina Confederate Regiments:1861, PublishAmerica, 2012 ISBN 1-4626-9120-X
 Weymouth T. Jordan, Jr. and Louis H. Manarin, «North Carolina Troops (1861—1865): A Roster» Office of Archives and History: Raleigh, NC 1973, ISBN 1-62636-811-2

Ссылки
 9th North Carolina Regiment/1st North Carolina Cavalry Regimental History — Histories of the Several Regiments from North Carolina in the Great War 1861-65, Volume 2, Written by Members of the Respective Commands, Edited by Walter Clark, Lieutenant Colonel Seventeenth Regiment N.C.T, Published by the State, 1901
 Хронология истории полка
 Organization of the North Carolina 1st Cavalry Regiment
 История 1-го северокаролинского кавполка — на сайте реконструкторской группы.

Полки армии Конфедерации


text:
La Boscarra és una serra situada al municipi de Serinyà a la comarca del Pla de l'Estany, amb una elevació màxima de 318 metres.

Referències

Serres del Pla de l'Estany
Geografia de Serinyà


text:
Swift as a crater may refer to:

 Swift (lunar crater)
 Swift (Deimian crater)


text:
Pietro Kardinal Ciriaci (* 2. Dezember 1885 in Rom, Italien; † 30. Dezember 1966 ebenda) war ein Kurienkardinal der römisch-katholischen Kirche.

Leben
Pietro Ciriaci schloss seine Studien in Rom mit Promotionen in Katholischer Theologie, Philosophie und Kanonischem Recht ab. Er empfing im Jahre 1909 das Sakrament der Priesterweihe und arbeitete anschließend als Seelsorger in Rom. Daneben unterrichtete er Philosophie und Fundamentaltheologie an der Päpstlichen Universität Urbaniana und am Athenaeum Sant'Apollinare. Ab 1911 nahm er zusätzlich verschiedene Aufgaben im Vatikan wahr. 1918 wurde ihm der Titel eines Geheimkämmerers Seiner Heiligkeit verliehen, 1921 der eines Päpstlichen Hausprälaten. 1922 reiste er als Päpstlicher Sondergesandter in die Tschechoslowakei.

1928 ernannte ihn Papst Pius XI. zum Titularerzbischof von Tarsus und zum Apostolischen Nuntius in der Tschechoslowakei, 1934 betraute er ihn mit der gleichen Aufgabe in Portugal. Papst Pius XII. nahm Pietro Ciriaci 1953 als Kardinalpriester mit der Titelkirche Santa Prassede in das Kardinalskollegium auf und ernannte ihn ein Jahr darauf zum Präfekten der Konzilskongregation. Dieses Amt hatte er bis 1966 inne. 1955 wurde er zugleich Präsident der Päpstlichen Kommission für die authentische Auslegung des Kanonischen Rechts. Er nahm in den Jahren 1962 bis 1965 am Zweiten Vatikanischen Konzil teil.

Pietro Kardinal Ciriaci wurde in der Basilika San Lorenzo in Lucina, deren Titel er als Kardinal seit 1964 trug, beigesetzt.

Literatur
 Niccolò del Re: I cardinali prefetti della Sacra Congregazione del Concilio dalle origini ad oggi (1564–1964). In: Apollinaris XXXVII (1964), S. 147–148.
 Pietro Palazzini: Fulgida porpora, prima guida alla revisione del Codice. Il Cardinale Pietro Ciriaci. In: Apollinaris XLI (1968), S. 7–42.

Weblinks

Titularerzbischof
Kardinal (20. Jahrhundert)
Präfekt des Dikasteriums für den Klerus
Konzilsvater (Zweites Vatikanisches Konzil)
Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Apostolischer Nuntius in Portugal
Apostolischer Nuntius in Tschechien
Fundamentaltheologe
Träger des Ordens des heiligen Jakob vom Schwert (Großkreuz)
Träger des portugiesischen Christusordens (Großkreuz)
Italiener
Geboren 1885
Gestorben 1966
Mann


text:
Magsaysay is een gemeente in de Filipijnse provincie Palawan. Bij de laatste census in 2007 had de gemeente ruim 11 duizend inwoners.

Geografie

Bestuurlijke indeling
Magsaysay is onderverdeeld in de volgende 11 barangays:

Demografie
Magsaysay had bij de census van 2007 een inwoneraantal van 11.339 mensen. Dit zijn 454 mensen (4,2%) meer dan bij de vorige census van 2000. De gemiddelde jaarlijkse groei komt daarmee uit op 0,57%, hetgeen lager is dan het landelijk jaarlijks gemiddelde over deze periode (2,04%). Vergeleken met de census van 1995 is het aantal mensen met 625 (5,8%) toegenomen.

De bevolkingsdichtheid van Magsaysay was ten tijde van de laatste census, met 11.339 inwoners op 49,48 km², 216,5 mensen per km².

Bronnen

Gemeente in Palawan


text:
Karl Andreas Larsen Vefring (1822 - 1895) was a Norwegian politician.

He was elected to the Norwegian Parliament in 1865, representing the constituency of Nordre Bergenhus Amt. He worked as a farmer there. He was re-elected in 1871 and 1877.

References

1822 births
1895 deaths
Members of the Storting
Sogn og Fjordane politicians


text:
Indian Springs Park may refer to:

Indian Springs State Park, located near Jackson and Flovilla, Georgia
Indian Springs Park (Davenport, Iowa)
Manatee Mineral Springs Park, formally known as Indian Springs Park, located in Bradenton, Florida


text:
Carriera
Ha giocato nella prima e nella seconda divisione colombiana con il . Il 9 marzo 2021 viene acquistato a titolo definitivo dalla squadra lituana dell'.

Statistiche

Presenze e reti nei club
Statistiche aggiornate al 18 marzo 2021.

Palmarès

Club

Competizioni nazionali

Boyacá Chicó: 2017

Collegamenti esterni


text:
Embalse Bullileo är en reservoar i Chile.   Den ligger i regionen Región del Maule, i den södra delen av landet,  km söder om huvudstaden Santiago de Chile. Embalse Bullileo ligger  meter över havet. Arean är  kvadratkilometer. Den högsta punkten i närheten är  meter över havet,  km sydväst om Embalse Bullileo. Den sträcker sig 0,7 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,3 kilometer i öst-västlig riktning.

I omgivningarna runt Embalse Bullileo växer i huvudsak städsegrön lövskog. Runt Embalse Bullileo är det ganska glesbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer.  Medelhavsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är januari, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är juli, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är maj, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Insjöar i Región del Maule


text:
Western Maryland Railway No. 202 is a preserved 4-6-2 "pacific" steam locomotive built in 1912 by the Baldwin Locomotive Works for the Western Maryland Railway. The locomotive was used for pulling various passenger trains of the WM over the course of 40 years. In 1938, the locomotive was refitted with Walschaert valve gear, replacing its original Baker valve gear. In 1947, it was converted to burn oil and stayed east of Cumberland after the conversion. No. 202 pulled its last revenue freight assignment in 1952, and it was subsequently retired and donated "to the children of Hagerstown", to be displayed in City Park, Hagerstown, Maryland. It is one of only two surviving Western Maryland steam locomotives and the only surviving mainline WM steam locomotive.

In 1983, No. 202 was purchased by John Long, who started an effort to restore the locomotive to operating condition, but unfortunately passed away before it could be completed. After he died, ownership of No. 202 reverted to the City of Hagerstown. In the late 1980s, the line that ran between Cumberland and Frostburg was sold to the then-new Western Maryland Scenic Railroad (WMSR), who started looking for a steam locomotive to operate on their trackage. The WMSR initially wanted to restore No. 202, since it was an authentic Western Maryland locomotive. However, due to its low tractive effort and the city of Hagerstown choosing to retain ownership of the locomotive, restoration and subsequent operation of No. 202 on the WMSR never came to fruition, and it has since remained in the park under the auspices of the Hagerstown City Park Train Hub.

No. 202 spent so much time being exposed to the elements and vandals, that it was cosmetically restored in 2008 for a cleaner appearance. However, the locomotive is still remains in City Park, as of 2022.

No. 202 was listed on the National Register of Historic Places in 1984.

See also
 Hagerstown City Park

References

 Western Maryland 202 from www.steamlocomotive.info
 National Register of historic Places listings for Washington County, MD

External links

, including photo from 1982, at Maryland Historical Trust

Western Maryland Railway
4-6-2 locomotives
Baldwin locomotives
Rail transportation on the National Register of Historic Places in Maryland
Individual locomotives of the United States
Hagerstown
Railway locomotives on the National Register of Historic Places
Museums in Washington County, Maryland
Railroad museums in Maryland
National Register of Historic Places in Washington County, Maryland
Railway locomotives introduced in 1912
Standard gauge locomotives of the United States
Preserved steam locomotives of Maryland


text:
Maestro (maestro em ; feminino: maestra) ou regente é alguém que rege uma orquestra ou coro. O termo também é aplicado a um virtuose ou grande compositor.

História
O maestro como conhecemos hoje surgiu no Romantismo musical, quando a massa orquestral ou coral tomou grandes proporções.

Antes disto, no barroco e no período clássico, a figura do maestro não era materializada. Os grupos eram pequenos (orquestras de câmara) e todos os músicos podiam se entreolhar para analisar dinâmicas e entradas. Porém, já no classicismo, com o início do crescimento da massa orquestral ou coral, quem coordenava era o músico mais visível: o primeiro violinista ou algum instrumentista de sopro. Em composições com acompanhamento por instrumento de teclado, o cravo na época e depois o piano, quem tocava este instrumento conduzia a orquestra. Tem-se notícia de Bach e Mozart regendo sentados ao instrumento.

Uma evolução deste estado inicial foi a marcação do tempo (métrica musical) através de batidas de um bastão no chão. Contudo, o ruído produzido pela batida afetava diretamente a música, pois todos precisavam ouvir a marcação (batidas) e assim todo o público também a ouvia. Desta forma, alguns músicos optaram por marcar o tempo com as mãos e braços e outros, ainda , enrolavam as partituras e marcavam o tempo de maneira visual.

Carl Maria von Weber foi quem introduziu uma vareta ou pequeno bastão para substituir o rolo de partitura. A esta vareta deu-se o nome de batuta.

Regência
A regência é o ato de conduzir um grupo de músicos, através do gestual, geralmente exercida pelo maestro.

Regente e regência musical

A regência musical é a atividade através da qual se pode coordenar, dirigir e liderar as atividades musicais realizadas em grupo, para que apresentem coesão e coerência em sua manifestação.

Há grupos que possuem um(a) regente que se posiciona à frente de todos e comunicando referenciais para que os integrantes do grupo possam realizar uma execução musical com unidade interpretativa. E há outros grupos que não possuem um(a) regente destacado. Mas, independente disso, qualquer que seja a situação, todo conjunto musical precisa de um tipo de direção, de uma liderança.

A regência é uma atividade que envolve diversos aspectos: musicais, gestuais, vocais, psicopedagógico e psicológicas. O(a) regente deve representar e promover a unidade da expressão artístico-musical de um grupo de pessoas, mesmo que elas tenham habilidades artísticas heterogêneas. Para isso, precisa se preparar em todos os aspectos citados, principalmente na sua formação musical: bom domínio da partitura, percepção sonora apurada para poder distinguir aquilo que estará conduzindo, conhecimento e compreensão de estilos, gêneros, autores, épocas, questões de contraponto, harmonia e análise musical, etc.

Para o exercício da regência existem gestos convencionais que precisam ser dominados. Eles foram estabelecidos ao longo da história da atividade da regência e permitem um tipo específico de comunicação compreensível por todos que participam do grupo. Existem gestos pessoais que caracterizam o estilo de cada regente, mas algumas convenções, até internacionais, são importantes para que a comunicação se estabeleça de forma homogênea entre grupos distintos.

O maestro comanda a orquestra usando a batuta para melhorar a visualização pelos músicos e cantores. Maestros como Leopold Stokowski (1882-1977), Kurt Masur (1927-2015) e Pierre Boulez (1925-2016), entre outros, notabilizaram-se por regerem sem batuta.

Ver também

 Banda militar
 Canto Coral
 Coro
 Música clássica
 Orquestra

Ligações externas

 O Maestro

Profissionais de música


text:
YGEX is a Japanese record label. A subsidiary of the Avex Group, it is headquartered in Tokyo, Japan. It was founded on April 12, 2011 by Japanese record company Avex Group and South Korean entertainment company YG Entertainment, and this is the first time that Korean entertainment company has established a record label in Japan. The label's name YGEX is a portmanteau of the companies involved, YG Entertainment and AVEX, and has two meanings: "EXPERIENCE" and "EXCLUSIVE".

Overview
The label is exclusively for singers signed to YG Entertainment. The purpose of setting up a dedicated label is to protect YG's musicality as it is. YG was more reluctant to expand into Japan than other companies in South Korea. This is because it was a burden to abandon the musical characteristics of the company and "Make it into Japanese music" when entering Japan. By setting up a dedicated label there, YG's musical commitment was protected. At the launch of the label, avex's Max Matsuura chairman stated that he would establish a "YGEX sound" that is neither K-POP nor J-POP.

Artists
 Big Bang
 D-LITE
 G-Dragon
 SOL
 Winner
 Sechs Kies
 Treasure

Former artists
 SE7EN
 Gummy
 2NE1
 V.I (BIGBANG) –Retired from the entertainment industry in March 2019.
 B.I (iKon)
 Blackpink –Transferred to Interscope Records / Universal Music in 2019.
 GD & TOP
 iKon

References

External links

 Parent Company website

Record labels established in 2011
Japanese record labels
Record labels owned by Avex Group
YG Entertainment
2011 establishments in Japan


text:
O termo Trigoniforme tem sido usado para enquadrar todos os gêneros de abelhas sem ferrão da tribo meliponini que precisam de realeira para sua multiplicação, porém não é um nome que, atualmente, represente um clado na árvore genealógica da vida. Existiu uma classificação de tribo de abelhas chamada Trigonini em que nelas se enquadravam as abelhas que precisam de realeira (célula de cria especial para nascimento de princesas)  para enxameação de novas colônias, além da característica física destas abelhas em serem mais esguias e, no geral, menos robustas que as abelhas do gênero melipona. Houve uma revisão em 2007 por Michener e não existe mais a tribo Trigonini, agora todas as abelhas sem ferrão estão classificadas na tribo meliponini.

Os gêneros que se enquadram como trigoniformes são Apotrigona, Austroplebeia, Axestotrigona, Camargoia, Cephalotrigona, Cleptotrigona, Dactylurina, Duckeola, Friesella, Frieseomelitta, Geniotrigona, Geotrigona, Heterotrigona, Homotrigona, Hypotrigona, Lepidotrigona, Lestrimelitta, Leurotrigona, Liotrigona, Lisotrigona, Meliplebeia, Meliponula, Meliwillea, Mourella, Nannotrigona, Nogueirapis, Oxytrigona, Papuatrigona, Paratrigona, Paratrigonoides, Pariotrigona, Partamona, Plebeia, Plebeiella, Plebeina, Plectoplebeia, Ptilotrigona, Scaptotrigona, Scaura, Schwarziana, Tetragona, Tetragonisca, Tetragonula, Trichotrigona, Trigona, Trigonisca e Wallacetrigona.

Apídeos
Abelhas do Brasil
Meliponíneos
Meliponicultura


text:
Humberto Reginatto est un arbitre chilien de football des années 1930 et 1940.

Carrière
Il a officié dans des compétitions majeures :
Copa América 1935 (2 matchs)
Copa América 1945 (1 match)

Références

Liens externes

Arbitre chilien de football
Arbitre de la Copa América


text:
Otokar Březina (ur. 13 września 1868 w Počátky, zm. 25 marca 1929 w Jaroměřicach nad Rokytnou) – właśc. Václav Jebavý, pierwszy pseud. Václav Danšovský; przedstawiciel czeskiego symbolizmu, mistyk, poeta i myśliciel, autor filozoficznych esejów o sztuce. Był czołowym reprezentantem Czeskiej Moderny.

Życiorys
Urodził się w biednym domu, w rodzinie rzemieślniczej i całe życie przeżył na prowincji. Pracował jako nauczyciel w miejscowościach zachodnich Moraw. Studiował dawne kultury, filozofię i lit. światową, a także nauki przyrodnicze. W 1923 r. odrzucił propozycję objęcia katedry filozofii na Uniwersytecie Masaryka w Brnie.

Twórczość
Był poetą-samotnikiem, szukającym oparcia w przyjaźni oraz myślicielem żyjącym na uboczu. Sztuka była dla niego jedynym, możliwym wyjściem z chaosu świata i szansą poszukiwania innej harmonii, transcendentnej.

Twórczość literacką rozpoczął w latach 80. XIX w., pisząc wiersze pod wpływem Svatopluka Čecha i powieść realistyczno-psychologiczną, której rękopis wycofał z wydawnictwa i zniszczył. Od tych młodzieńczych prób później się odżegnywał. W 1892 r. jako Otokar Brezina zaczął ogłaszać wiersze, które zapewniły mu szczególne miejsce w czeskiej poezji. Wpływ na tę twórczość miały osobiste przeżycia (śmierć obojga rodziców w ciągu jednego roku), tradycja religijna oraz podjęte studia. Poeta zgłębiał pisma Schopenhauera, Nietzschego, Bergsona, Sołowjowa, filozofów antycznych: Platona i Plotyna, księgi mistyków średniowiecznych, filozofów indyjskich, ale również Carlyle'a i Emersona. Interesował się ideą sprawiedliwości społ., kultem pracy fizycznej. Poznał także nowoczesny ewolucjonizm i monizm. Źródła te stały się podstawą do stworzenia własnego światopoglądu. Wpływ na kształt jego poezji miały dzieła francuskich impresjonistów i symbolistów, a zwłaszcza Baudelaire'a. W ten sposób ukształtował się poeta-mistyk-symbolista, który wśród chaosu nowoczesnego społeczeństwa poszukuje sensu życia. Brezina interesował się polskim romantyzmem, zwłaszcza inspirował się twórczością Słowackiego. W latach 1898–1901 przebywał w miejscowościach Jinošov, Jaromeřice oraz Nová Říše, która w lit. czeskiej uznana była za centrum lit. katolickiej, a wśród twórców tego nurtu miał poeta wielu przyjaciół, np. rzeźbiarza Františka Bílka. W 1895 r. był sygnatariuszem manifestu czeskich modernistów oraz został dwukrotnie nominowany do Nagrody Nobla. Od 1913 r. był członkiem korespondencyjnym, a następnie rzeczywistym Czeskiej Akademii Nauki i Sztuki. W 1925 r. otrzymał doktorat honoris causa praskiego Uniwersytetu Karola.

Cały dorobek twórczy poety zawarł się w pięciu tomach poezji. Pierwszy, elegijny Tajemné dálky (Tajemnicze dale, 1895), bardzo osobisty, jest wyrazem duchowego rozejścia się ze światem, ucieczki od ciężkiego losu w sferę sztuki. W drugim zbiorze Swítání na západĕ (Świt na zachodzie, 1896) wprowadza tony ponadosobiste i uwalnia się od więzów ze światem zmysłów i zjawisk, a cierpienie i śmierć, jako transcendentne przejście z jednej formy życia w inną, zostają obdarzone wybawicielską mocą. Tomik Větry od pólů (Wiatry od biegunów, 1897), zawierający akcenty mistyczne, jest pochwałą harmonii wszechświata i sił kosmicznych oraz wszechogarniającej miłości, która rozszerza granice poznania. Kolejne zbiory to zwrot ku ziemi i człowiekowi, który poprzez ciężka pracę wykupuje się od doczesności. W tomiku Stavitelé chrámu (Budowniczowie świątyni, 1899) głosi pochwałę indywidualizmu, jednostek genialnych na drodze poznania praw życia i przyrody oraz stałego postępu ludzkości. W ostatnim zbiorze poezji Ruce (Ręce, 1901) B. w symbolu nieskończonego łańcucha widzialnych i niewidzialnych rąk zawarł ideę kosmicznego braterstwa stworzeń połączonych wspólnym działaniem w ramach ewolucji wszechświata. Po tym zbiorze Brezina jako poeta zamilkł. Kilkanaście wierszy, które napisał w następnych latach, nie doczekało się publikacji.

Wydał jeszcze w 1903 r. tom Hudba pramenů (Muzyka źródeł) – eseje zawierające podstawy jego filozofii i teorii twórczości poetyckiej. Eseje z lat 1905–1908 zawarte są w tomie Skyté dĕjiny (Ukryte dzieje, całość eseistyki wydano w 1970). W eseistyce wyraził B. przekonanie, że sztuka daje możliwość dotarcia w niepoznawalne sfery istnienia, pisał o ładzie świata, o celach życia ludzkiego – wszystko w ramach neoplatońskiej wizji świata. Oscylująca między sztuką a rozmyślaniem filoz. poezja B. zadziwia siłą wyobraźni. Poszerzył on poetycką leksykę poprzez zderzenia terminów filoz. i naukowych z wrażeniami oznaczającymi konkretne działanie, pracę. Posługiwał się nowymi typami metafory (synestezja). Poszerzył na gruncie czeszczyzny możliwości poetyckiego obrazowania: posługując się wierszem o najwyższych rygorach rytmicznych, stworzył wzorzec liryki ekskluzywnej. Używał najpierw regularnego wiersza rymowanego (czeskiego aleksandrynu), a następnie wiersza wolnego. Duża wagę przywiązywał do dźwiękowej strony wypowiedzi, nadając swoim poezjom walory "muzyczne". Idee B. znalazły w Czechach kontynuatorów: miały niewątpliwy wpływ na prozę poetycką J. Demla, filoz. eseistykę i prozę L. Klímy, czeskich poetów lat 30., m.in. J. Zahradníčka. B. swoją poetyką oddziałał także na nurty, którym obcy był jego idealizm.

Utwory
 Tajemné dálky (Tajemnicze dale), 1895
 Swítání na západĕ (Świt na zachodzie), 1896
 Větry od pólů (Wiatry od biegunów), 1897
 Stavitelé chrámu (Budowniczowie świątyni), 1899
 Ruce (Ręce), 1901
 Hudba pramenů (Muzyka źródeł), 1903
 Skyté dĕjiny (Ukryte dzieje), 1970

Bibliografia
 Jacek Baluch, Czescy symboliści, dekadenci, anarchiści przełomu XIX i XX wieku, BN, Wrocław 1983;
 J. Magnuszewski, Historia literatury czeskiej, Zakład Narodowy im. Ossolińskich, Wrocław 1973;
 Mały Słownik pisarzy świata, Wiedza Powszechna, Warszawa1968;
 W. Florian, Dzieje Literatur Europejskich, cz. I, PIW, Warszawa 1989.

Linki zewnętrzne
 Otokar Březina – dzieła w bibliotece Polona

Czescy eseiści
Czescy poeci XIX wieku
Czescy poeci XX wieku
Doktorzy honoris causa Uniwersytetu Karola
Symboliści (pisarze)
Urodzeni w 1868
Zmarli w 1929


text:
Eleanor Joy Dodson FRS is an Australian-born biologist who specialises in the computational modelling of protein crystallography.
She holds a chair in the Department of Chemistry at the University of York.
She is the widow of the scientist Guy Dodson.

Early life and education
She was born Eleanor MacPherson in rural Australia, the daughter of Scottish farmers. In 1958, she graduated with a degree in mathematics and philosophy from the University of Melbourne.

Personal life
She was married to fellow scientist Guy Dodson until his death in 2012.  They have four children: Vicki, Richard, Philip and Tom.

Awards
1998 Fankuchen Memorial Award of the ACA
2001 Honorary Degree of Doctor of Science, University of Uppsala
2003 Fellow of the Royal Society
2006 2nd Max Perutz ECA Prize
2010 Honorary Degree of Doctor of Science, University of St Andrews
2011 9th Ewald IUCr Prize

Works

References

Year of birth missing (living people)
Fellows of the Royal Society
Female Fellows of the Royal Society
Living people
Academics of the University of York


text:
L'Union des ingénieurs russes (UIR) est un établissement non-gouvernemental russe unifiant des ingénieurs, constructeurs, bâtisseurs, inventeurs, rationalisateurs, chercheurs, scientifiques, employés de recherche-développement, managers et dirigeants des entreprises de production industrielle et de construction.

L'UIR est un organisme apolitique qui a comme objectifs premiers la généralisation et la promotion des intérêts de la communauté génie et science de la Russie.

Bien que l'Union des ingénieurs russes n'ait été immatriculée par le ministère de la Justice de la Russie que le , l'idée de la consolidation de la communauté génie et science était apparue au milieu du xxe siècle dans les années 90, vu la nécessité de coopération entre scientifiques et ingénieurs.

Au , l'Union des ingénieurs russes possède 42 départements régionaux implantés dans les plus importantes régions de la Russie. Le nombre total des membres de l'Union s'évalue à plus de  personnes et plus de  partisans soutiennent l'activité principale de l'UIR.

Objectifs et buts de l'Union des ingénieurs
L'objectif principal de l'activité de l'Union des ingénieurs russes prévoit la création de la communauté des ingénieurs de la fédération de Russie, à la base des valeurs unies et des principes modernes de l'autonomie, ainsi que son intégration dans la communauté internationale des ingénieurs. D'autres objectifs de son activité concernent:
 Études relatives aux besoins de la communauté des ingénieurs et aux problèmes existants pour des ingénieurs russes;
 Élévation du niveau des connaissances des ingénieurs et l'assistance prêtée dans le cadre de la formation professionnelle;
 Organisation des discussions publiques relatives aux problèmes actuels concernant l'évolution de l'économie et de la production industrielle;
 Protection et promotion des membres de l'Union devant les autorités publiques législatives et exécutives ainsi que les collectivités locales;
 Coopération de UIR avec des organismes sociaux et des syndicats, l'activité destinée à élever le niveau du salaire et des conditions du travail des ingénieurs, protection des intérêts des ingénieurs dans les établissements à but lucratif;
 Participation à l'étude approfondie et l'organisation des décisions fédérales, régionales et locales dans le cadre de l'activité d'ingénierie, notification des avis de l'Union aux autorités compétentes ;
 Organisation des expertises sociales des projets et études d'avis public dans le cadre de la compétence de l'Union ;
 Activité des experts de l'Union concernant la formation des décisions relatives à l'évolution de la formation professionnelle des ingénieurs russes ;
 Participation des experts de l'Union dans l'élaboration des nouvelles règles dans le domaine de la formation des ingénieurs et des techniciens;
 Développement de l'activité d'ingénierie et du génie inventeur, évolution dans le domaine de recherches scientifiques et d'études du développement, encouragement du progrès scientifique et technique en fédération de Russie;
 Assistance relative au développement de la production industrielle, formation des décisions favorables pour la reconstitution des positions de la Russie en tant qu'une grande puissance industrielle;
 Encouragement d'évolution des constructions, prévues dans le domaine d'industrie, énergétique, transport et agriculture;
 Encouragement d'évolution des relations internationales de la fédération de Russie;
 Soutien de l'activité des autorités du pouvoir législatif et exécutif relative à la modernisation de l'industrie en Russie;
 Assistance juridique prêtée aux ingénieurs russes dans le cadre d'homologation des brevets et des inventions;
 Aide aux ingénieurs et aux inventeurs russes accordé pour les recherches des investisseurs;
 Renforcement des positions du pays auprès de la communauté d'ingénierie internationale et l'établissement des liens avec des organismes et des associations d'ingénieurs ;
 Développement des échanges scientifiques et techniques au niveau international ;
 Promotion des conceptions élaborées par des ingénieurs russes sur l'arène internationale, l'élévation du potentiel technique et scientifique du pays ;
 Encouragement des investissements dans l'économie russe ;
 Encouragement des projets des investissements.

Cela dit, l'activité de UIR englobe des axes clefs suivants :
 activité sociale — il s'agit d'une activité sociale de UIR prévoyant l'actualisation des besoins et des problèmes de la communauté des ingénieurs et l'assistance au développement des programmes particuliers, dont au niveau international;
 interaction avec des autorités du pouvoir public, régional et municipal — il s'agit d'un axe nécessaire à la promotion des intérêts de la communauté des ingénieurs devant les autorités législatives et exécutives, ainsi que les collectivités locales, et pour la participation de l'Union dans l'étude approfondie, l'établissement ou l'avis des experts dans le cadre des règlements du niveau fédéral, régional et local;
 activité de recherches scientifiques — il s'agit d'une activité de recherches scientifiques de UIR destinée à la gestion, organisation, conception et réalisation des recherches de nature du génie, à partir des Recherches et Développement, jusqu'aux recherches d'une branche d'industrie de la production matérielle;
 travail des experts — il s'agit de l'établissement des avis;
 activité internationale — il s'agit d'une activité concernant l'établissement des relations de partenariat et des échanges des connaissances professionnelles prévus entre la communauté russe des ingénieurs et des scientifiques et leurs collègues provenant des autres pays;
 encouragement des investissements.

Conformément aux Statuts de UIR, le Congrès de l'Union représente son organe supérieure de direction. Le ledit Congrès se réunit une fois tous les 5 (cinq) ans. Le Congrès extraordinaire se réunit selon la décision de la Présidence, du Président ou du Premier vice-président de l'Union, en vertu de la notification écrite de la Commission de surveillance, ou en vertu de la notification écrite de la part de la bonne moitié des départements régionaux de l'Union. Les organes dirigeants de l'Union sont représentés par : Congrès de l'Union, Présidence de l'Union, Bureau de Présidence de l'Union. Depuis 2013 Nicolas Koryagin assume les fonctions du Président de l'Union, Ivan Andrievskiy – celles du Premier vice-président, Constantin Kovalev – celles du Vice-président et du secrétaire responsable.

La promotion efficace de l'Union des ingénieurs russes est assurée par la Société d'engineering « 2К ».

Interaction avec le pouvoir législatif et exécutif
Les membres de l'Union des ingénieurs russes font partie des:
Conseils des experts du ressort de la Douma d'État de la fédération de Russie :
 Conseil des experts de l'activité d'urbanisme du ressort de Comité de la Douma d'État pour des questions foncières et des constructions;
 Conseil des experts du ressort de Comité de la Douma d'État pour des questions énergétiques. La section pour des questions de la sûreté législative de la branche pétrolière;
 Conseil des experts pour la législation des investissements du ressort de Comité de la Douma d'État du marché financier;
 Conseil des experts du ressort de Comité de la Douma d'État du budget et des impôts ;
 Conseils des experts pour la législation relative à l'activité bancaire et l'audit auprès du Comité de la Douma d'État du marché financier;
 Conseil des experts pour les investissements, du ressort de Comité de la Douma d'État de l'économie politique, innovations et entreprise;
 Conseil des experts pour le service et maintenance routière et l'infrastructure logistique du ressort de Comité de la Douma d'État des relations foncières et des constructions;
 Conseil des experts du ressort de Comité de la Douma d'État pour l'énergétique. La section pour des questions de la sûreté législative de la branche carbonique;
 Conseil des experts pour des questions de la métallurgie et de l'industrie des mines métallurgiques, du ressort de Comité de la Douma d'État d'industrie;
 Conseil des experts du ressort de Comité de la Douma d'État pour des questions de transport. La section de la sécurité de transport.
Conseils des experts du ressort de la Douma Municipale de Moscou:
 Conseil des experts du ressort de la Commission de la propriété d'État et de l'exploitation du sol de la Douma Municipale de Moscou;
 Conseil des experts du ressort de la Commission du développement prometteur et de l'urbanisme de la Douma Municipale de Moscou.
Conseils des experts du ressort de la Douma Régionale de Moscou:
 Conseil des experts du ressort de Comité de l'économie, entreprise et politique des investissements de la Douma Régionale de Moscou.
De l'Agence Fédérale de constructions, logements et services collectifs:
 Membres du Collège de l'Agence Fédérale de constructions, logements et services collectifs.

Le potentiel de l'Union des ingénieurs russes se détermine par son autorité existant au sein de la communauté russe et par des possibilités propres à ses nombreux membres et partisans. Les membres de l'Union des ingénieurs russes participent d'une manière active dans des communautés des experts de la Russie du domaine de constructions et de la modernisation industrielle, et dans multiples projets, ils se distinguent par l'étendue considérable des connaissances et des informations, favorisant la réalisation efficace des projets des investissements.

Les membres de l'Union des ingénieurs russes ont les positions de vie actives et contribuent à l'évolution de l'économie russe.

Projets sociaux de l'Union des ingénieurs russes
L'Union des ingénieurs russes a présenté au Musée Polytechnique le 21.11.2012 le classement d'attrait des villes russes pour l'année 2011, qui a provoqué un grand intérêt du côté de la grande masse d'organismes sociaux, des médias.

Le ministère du Développement régional de la fédération de Russie, Les Constructions Publiques (Gosstroy) de la Russie, l'Union des ingénieurs russes et les spécialistes de l'université d'État de Moscou M.V. Lomonosov, ont établi le 20.05.2013 le classement et la méthodologie de l'évaluation de la qualité d'habitat en milieu urbain et ont réalisé l'évaluation des 50 villes les plus importantes de la Russie. Les méthodes d'évaluation « La qualité d'habitat en milieu urbain » et « Le seuil d'attrait des villes » élaborées par l'Union, ont été utilisées dans le cadre de ce travail. L'établissement du classement a été déterminé par:
 la mission de la part du président de la fédération de Russie libellée dans le point 1 des commissions du président de la fédération de Russie N° Pr-534 du , confiée aux autorités exécutives selon les résultats de la réunion «Sur les mesures de la réalisation de la politique du logement» du  ;
 la mission de la part du président du gouvernement de la fédération de Russie, libellée dans le point 4 de la liste des commissions du président du gouvernement de la fédération de Russie du  N° VP-P9-1581 «Sur l'élaboration de la méthode d'évaluation de la qualité d'habitat en milieu urbain et de la réalisation de telle évaluation dans les grandes villes russes».

Activité internationale
L'un des axes les plus importants de l'activité de UIR est lié avec l'activité internationale destinée à la création et le renforcement des rapports entre la communauté des ingénieurs russes et leurs collègues provenant d'autres pays, ainsi que le développement des relations avec des organismes internationaux d'ingénierie, tels que : ORGALIME, FEANI et IAENG. C'est dans cet objectif que UIR:
 organise des conférences et des forums internationaux;
 organise des salons et des activités de nature d'exposition;
 crée des équipes opératoires des intéresses, telles que «Russie – Europe», «Russie –États-Unis», «Russie – Asie – Océanie», «Russie – Afrique»;
 octroie aux intéresses l'information d'actualité;
 établit les avis des experts;
 établit les recommandations professionnelles.

Encouragement des investissements et des projets étrangers en Russie
L'attrait des investissements dans l'économie russe se détermine par ses ressources naturelles riches, territoires vierges de grande étendue, haut niveau de la formation professionnelle des employés en combinaison avec le salaire relativement bas au niveau local, ainsi qu'avec le marché de distribution important.

La part de la Russie dans le produit brut sommaire des «nouveaux marchés du niveau mondial» représente près de 20 %. La loi « sur les investissements étrangers en fédération de Russie » et plus de 30 ordonnances du président de la fédération de Russie, équivalents aux lois, font la base juridique actuelle dans le cadre de l'encouragement des investissements étrangers.
L'Union des ingénieurs russes encourage les investissements étrangers destinés pour l'économie russe, en agissant en fonction du conseiller et du provider professionnel, moyennant, notamment :
 assistance de nature consultative et juridique, prêtée aux investisseurs étrangers dans les objectifs d'établissement des projets d'investissements et de la création des entreprises mixtes ;
 appui des experts dans le choix des partenaires ;
 consultations données aux investisseurs dans le cadre des aspects d'ingénierie de la réalisation des projets ;
 adaptation des projets étrangers conformément aux normes, impératifs et règlements techniques russes ;
 assistance dans le cadre d'immatriculation, standardisation, obtention d'une licence et certification ;
 protection de la propriété intellectuelle des investisseurs étrangers ;
 recommandations relatives à l'utilisation des zones économiques particulières et aux autres possibilités légales ;
 protection des investissements étrangers conformément à la législation en vigueur de la fédération de Russie.
L'Union des ingénieurs russes prête assistance aux investisseurs étrangers conformément à la législation russe en vigueur, et aux règles élaborées par UNIDO, en tenant compte des particularités de la législation de chaque sujet de la fédération de Russie, dont dans le territoire de la réalisation du projet.

Priorités sectorielles de l'Union des ingénieurs russes
L'Union des ingénieurs russes encourage les investissements étrangers dans les domaines des constructions industrielles, énergétiques, des infrastructures de transport, constructions agricoles et travaux publics, évolution du logement et services collectifs, amélioration des territoires urbains. L'importance considérable est attachée aux questions de l'exportation des nouvelles technologies, matériaux de construction modernes, nouvelles énergétiques et technologies destinées à élever le niveau du bien-être social et la sécurité de l'homme.

UIR prête le secours dans le domaine de l'industrie du pétrole et du gaz, énergie électrique, métallurgie, branche minière, industrie chimique, constructions mécaniques, communications et télécommunications, industries de transformation, constructions et industries des matériaux de construction, branche de transport, aviation, constructions navales et constructions d'automobiles, domaines forestières et agricoles, industries médicales et pharmaceutiques.

Coopération de l'Union des ingénieurs russes avec d'autres établissements publics
Dans l'objectif de l'unification de la société des ingénieurs et des scientifiques de la Russie avec des structures des investissements et des finances, l'UIR coopère d'une manière active avec le Club russe des directeurs financiers.

Notes et références

Liens externes
 Site officiel de l'Union russe des ingénieurs
 Les dirigeants de l'Union russe des ingénieurs
 Contacts de l'Union russe des ingénieurs
 Rapport sur les activités de l'Union russe des ingénieurs, Russie 1 canal
 Présentation de la Note générale des villes russes, Plekhanov club
 La démocratie dans une société technologique, Langdon Winner 1992
  L'Union russe des ingénieurs: La proposition visant à réduire le fardeau de la taxe sur l'huile de 55 à 45% - est pleinement justifiée
  Union russe des ingénieurs est venu à la conclusion que le Lipetsk presque impropre à la vie
  L'Union russe des ingénieurs chargés de réduire le fardeau fiscal sur l'industrie pétrolière
  союз инженеров Novokuznechane quitter la ville à cause des autorités locales?
 Union russe des ingénieurs présenté note attractivité des villes russes
 L'Union russe des ingénieurs: Chita caractérisée par l'état dépressif
 "Union russe des ingénieurs»: l'émergence de l'électrique russe prématurément
 Après l'accident au cosmodrome de Baïkonour véhicule "Proton-M" dans le "Union russe des ingénieurs exprimé la nécessité pour l'expansion de l'Institut du bureau militaire
 L'Union russe des ingénieurs soutient la volonté des autorités de renforcer le contrôle de l'État sur les prix dans le secteur du logement

Économie en Russie
Ingénierie
Organisme sans but lucratif


text:
Маркетинг на лоялността (програма за лоялност) е маркетингова програма, увеличаваща доверието, привързаността и емоционалната връзка между търговска марка и потребител. Тези програми спомагат за задържане на съществуващите клиенти, чрез специален маркетингов подход. Основната цел на програмата за лоялност е да обвърже съществуващ клиент към вече познатата марка и да затвърди дългосрочно взаимоотношенията "марка–клиент".

За изграждането на този вид програма за лоялност, се наемат експерти по клиентски програми. На базата на множество маркетингови данни, те създават подходи, чрез които достигат съществуващите си клиенти и ги обвързват дългосрочно. Тези програми подпомагат развитието на компаниите и поддържат тяхната положителна репутация. Програмите за лоялност използват техники за достигане до клиента на по-лично ниво и изграждане на доверие към марката.

Подходите, които използват маркетолозите, за да постигнат лоялността, която желае компанията, са няколко:
 Често приложим е методът, наречен омниканален маркетинг (от латинското omni, "всеки", "всичко"), приложим за осъществяване на връзката между клиент и компания, чрез мобилни приложения, чат и съобщения.
 Друг метод, маркетинг с цел персонализация, осигурява необходима за клиентите информация, която дава възможност за формиране на индивидуалните предпочитания на всекиго, след което се прилага персонален подход, насочен към продуктовите приоритети на всеки потребител.
 Обратната връзка е друг подход, за изграждане на лоялност между клиента и компанията. Компанията усилено търси отзиви и мнения от своите клиенти и така създава усещане в потребителите, че мнението и желанията им са значими.

Външни препратки
 6 маркетинг техники за изграждане на доверие и лоялност в клиентите, Qbiz, 7 ноември 2017
 Четирите ключа към лоялността на клиента, сп. "Мениджър", 4 април 2013

Маркетинг
Бизнес етика
Приложна етика


text:
Sztafeta 4 × 400 metrów mężczyzn była jedną z konkurencji rozgrywanych podczas V Mistrzostw Europy w Bernie. Biegi eliminacyjne zostały rozegrane 28 sierpnia, a bieg finałowy 29 sierpnia 1954 roku. Zwycięzcą tej konkurencji została sztafeta francuska w składzie: Pierre Haarhoff, Jacques Degats, Jean-Paul Martin du Gard i Jean-Pierre Goudeau. W rywalizacji wzięło udział czterdziestu czterech zawodników z jedenastu reprezentacji.

Rekordy

Wyniki

Eliminacje
Bieg 1

Bieg 2

Bieg 3

Finał

Przypisy

Bibliografia

Sztafeta 4 × 400 m mężczyzn


text:
Edgefield è una città degli Stati Uniti d'America, situata nella Contea di Edgefield nello Stato della Carolina del Sud.

Collegamenti esterni

Comuni della Carolina del Sud


text:
Wyoming Highway 94 (WYO 94) is a  north–south Wyoming State Road located in southern Converse County south of Douglas.

Route description
Wyoming Highway 94 begins its southern end south of Douglas,  north of Esterbrook. Converse County Route 5 takes over the roadway to Esterbrook. WYO 94 heads north towards Douglas, and parallels the North Platte River for much of its length. Nearing the city, WYO 94 briefly parallels Interstate 25 and U.S. Routes 20/26/87 as Highway 94 meets the eastern terminus of Wyoming Highway 91 (Cold Springs Road). WYO 94 passes under the interstate as it enters the city limits, and shortly thereafter reaches its northern end at an intersection with I-25 BUS/US 20 BUS/US 26 BUS/US 87 BUS (W. Yellowstone Highway), and the southern terminus of Wyoming Highway 59 at approximately 16.6 miles.

Major intersections

References

 Official 2003 State Highway Map of Wyoming

External links

 Wyoming State Routes 000-099
WYO 94 - Converse CR 5 to WYO 91
WYO 94 - WYO 91 to I-25 Bus/US 20 Bus/US 26 Bus/US 87 Bus/WYO 59

Transportation in Converse County, Wyoming
094


text:
Diolcogaster lelaps är en stekelart som först beskrevs av Nixon 1965.  Diolcogaster lelaps ingår i släktet Diolcogaster och familjen bracksteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Bracksteklar
lelaps


text:
Mark Gordon (born 1957) is the 33rd governor of the U.S. state of Wyoming.

Mark Gordon may also refer to:
 Mark Gordon (producer) (born 1956), American television and film producer
The Mark Gordon Company, a film production company owned by the producer
 Mark Gordon (actor) (1926–2010), American film and television actor
 Mark Gordon (bridge), American bridge player
 Mark C. Gordon, first dean and president of the Mitchell Hamline School of Law
 Mark S. Gordon (born 1942), professor of chemistry at Iowa State University
 Mark Gordon, a character from the TV series Highway to Heaven

See also
 Marc Gordon (1935–2010), American record producer
 Gordon Mark, Canadian ice hockey player


text:
Semriach è un comune austriaco di 3 328 abitanti nel distretto di Graz-Umgebung, in Stiria; ha lo status di comune mercato (Marktgemeinde).

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni del distretto di Graz-Umgebung


text:
Great Glemham – wieś w Anglii, w hrabstwie Suffolk, w dystrykcie Suffolk Coastal. Leży 25 km na północny wschód od miasta Ipswich i 133 km na północny wschód od Londynu.

Przypisy

Wsie w hrabstwie Suffolk