text:
Nigel Ivan Forbes,  Lord Forbes KBE JP DL ( - ), connu sous le nom de Maître de Forbes jusqu'en 1953, est un soldat écossais, homme d'affaires et homme politique conservateur.

Biographie
Forbes est le fils unique d'Atholl Laurence Cunyngham Forbes,  Lord Forbes, et de sa femme Lady Mabel, fille de Thomas Francis Anson,  comte de Lichfield, et fait ses études à Harrow et au Royal Military College, Sandhurst. Il sert pendant la Seconde Guerre mondiale en tant que major dans les Grenadier Guards et est blessé. Entre 1947 et 1948, il est assistant militaire du haut-commissaire pour la Palestine. Forbes succède à son père dans la seigneurie en 1953. En 1955, il est élu pair représentant écossais et siège sur les bancs conservateurs de la Chambre des lords. Il est la dernière personne survivante à avoir siégé en tant que pair représentant écossais.

Il sert sous Harold Macmillan comme ministre d'État pour l'Écosse de 1958 à 1959. Outre sa participation à la politique nationale, il est également membre du conseil de district d'Alford de 1955 à 1958 et président du conseil d'administration du district de River Don de 1962 à 1972. En 1955, il est juge de paix pour l'Aberdeenshire et en 1958 sous-lieutenant. Forbes est ensuite impliqué dans les affaires, notamment en tant que directeur de Grampian Television de 1960 à 1988, en tant que vice-président de Tennent Caledonian Breweries de 1964 à 1974 et en tant que président de Rolawn Ltd de 1975 à 1998. Il est nommé KBE en 1960.

Vie privée
Lord Forbes épouse l'hon. Rosemary Katharine, fille de Gustavus William Hamilton-Russell,  vicomte Boyne, en 1942. Ils ont deux fils et une fille : le fils aîné, Malcolm Nigel Forbes,  Lord Forbes, réside au château de Forbes. Lady Forbes est décédée en 2019 à l'âge de 98 ans .

Références

Liens externes

Chevalier commandeur de l'ordre de l'Empire britannique
Élève de Harrow School
Militaire britannique de la Seconde Guerre mondiale
Décès en mars 2013
Naissance en février 1918
Décès à 95 ans


text:
La terza stagione della serie televisiva Isabel, composta da 13 episodi, è stata trasmessa in prima visione in Spagna da La 1 dall'8 settembre al 1º dicembre 2014.

In Italia, gli episodi sono stati trasmessi da Rai Premium dal 23 gennaio al 20 marzo 2019, presentati come parte della seconda stagione. La RAI infatti ha suddiviso la serie in due sole stagioni di 13 episodi ciascuna, non coincidenti con le stagioni originali, con un rimontaggio che accorpa gli episodi originali (due episodi della versione italiana corrispondono a tre episodi della serie originale). Nonostante questo, l'edizione italiana ha parzialmente mantenuto la sequenza originale dei titoli, che risultano quindi sfalsati rispetto agli episodi originali.

Note

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Chief Noc-A-Homa was a mascot for the American professional baseball team Atlanta Braves from 1966 to 1985. He was primarily played by Levi Walker, Jr. After being a mascot for the Braves franchise for two decades the Atlanta Braves retired the mascot before the 1986 season.

History

Origin

The mascot's tradition started in 1964 while the franchise was in Milwaukee. The first recorded instance of the concept came when a 16-year-old high school student named Tim Rynders set up a tipi in the centerfield bleachers. He danced and ignited smoke bombs when the Braves scored. While the concept started in Milwaukee, there was no name associated with the mascot until the team moved to Atlanta.

During the 1966 season, the Atlanta Braves held a contest to name their mascot. Mary Truesdale, a Greenville, SC resident was one of three people who entered "Chief Noc-A-Homa" the winning name chosen and announced by the Braves on July 26, 1966.

The first Chief Noc-A-Homa was portrayed by a Georgia State college student named Larry Hunn. During the 1968 season, after training from Hunn, Tim Minors took over as Noc-A-Homa.

In 1968, Levi Walker approached the Braves about having a real Native American portray the chief. Having grown weary of life as an insurance salesmen, warehouse worker and plumber, Walker was hired for the 1969 season.

On May 26, 1969 Walker set his tipi on fire after lighting a smoke bomb celebrating a home run by Clete Boyer. After dancing around the tipi behind the left field fence, Chief Noc-A-Homa went inside but came charging out when flames shot out two feet into the air. The fire was quickly put out and after the game Walker said the smoke bombs were sabotaged. Walker became synonymous with Noc-A-Homa and he kept the job for 17 years, serving as the mascot until it was retired before the 1986 season. Walker, a Michigan native and member of the Odawa tribe, was the most famous version of Noc-A-Homa.

Chief Noc-A-Homa could be found at every home game in a tipi beyond the left field seats. There were the times when the tipi was taken down to add more seats. Superstitious fans sometimes blamed losing streaks on the missing tipi. In 1982, when the Braves opened the season with 13 wins, owner Ted Turner removed the tipi to sell more seats. The Braves lost 19 of their next 21 games and fell to second place. Turner told team management to put the tipi back up and the Braves went on to win the National League West.

Princess Win-A-Lotta

In 1983, Chief Noc-A-Homa was joined by "Princess Win-A-Lotta" who was portrayed by Kim Calos. After she suffered a serious back injury in a car accident that cut her season short, the Braves chose not to bring Princess Win-A-Lotta back in 1984.

Retirement

In 1986, Walker and the Braves mutually agreed to end their relationship due to disagreements about pay and missed dates. Walker made $60 per game and received $4,860 for 80 appearances.

Comments by Russell Means

In 1972, Russell Means filed a $9 million lawsuit against the Cleveland Indians for their use of "Chief Wahoo." Means also objected to the Braves use of Chief Noc-A-Homa.  Means said "What if it was the Atlanta Germans and after every home run a German dressed in military uniform began hitting a Jew on the head with a baseball bat?" Means was unaware that Chief Noc-A-Homa was portrayed by a Native American. For a week, controversy raged. Walker went on radio talk shows to defend Noc-A-Homa. Walker said "I think Indians can be proud that their names are used with professional sports teams." Ultimately Noc-A-Homa survived the controversy.

See also
Atlanta Braves tomahawk chop and name controversy
Native American mascot controversy
List of sports team names and mascots derived from Indigenous peoples

References

Major League Baseball team mascots
Atlanta Braves
Milwaukee Braves
1986 disestablishments in the United States
1966 establishments in the United States
Mascots introduced in 1966
Fictional Native American people
Major League Baseball controversies


text:
Hamilton North and Bellshill may mean or refer to:

 Hamilton North and Bellshill (UK Parliament constituency)
 Hamilton North and Bellshill (Scottish Parliament constituency)


text:
Robin Knoche (* 22. května 1992, Braunschweig, Německo) je německý fotbalový obránce, v současnosti působí v německém klubu VfL Wolfsburg. Hraje na postu stopera (středního obránce).

Klubová kariéra
V mládeži hrál v týmech TSV Germania Lamme a SV Olympia 92 Braunschweig. Od roku 2005 je hráčem VfL Wolfsburg.

Reprezentační kariéra
Reprezentoval Německo v mládežnických kategoriích U20 a U21.
Trenér Horst Hrubesch jej vzal na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2015 konané v Praze, Olomouci a Uherském Hradišti.

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Profil hráče na transfermarkt.com

Němečtí fotbalisté
Fotbaloví obránci
Narození v roce 1992
Žijící lidé
Muži
Fotbalisté VfL Wolfsburg
Narození 22. května
Narození v Braunschweigu


text:
St. Francisville es un lugar designado por el censo ubicado en el condado de Clark en el estado estadounidense de Misuri. En el Censo de 2010 tenía una población de 179 habitantes y una densidad poblacional de 34,56 personas por km².

Geografía
St. Francisville se encuentra ubicado en las coordenadas . Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, St. Francisville tiene una superficie total de 5.18 km², de la cual 4.99 km² corresponden a tierra firme y (3.65%) 0.19 km² es agua.

Demografía
Según el censo de 2010, había 179 personas residiendo en St. Francisville. La densidad de población era de 34,56 hab./km². De los 179 habitantes, St. Francisville estaba compuesto por el 93.85% blancos, el 0% eran afroamericanos, el 0.56% eran amerindios, el 3.91% eran asiáticos, el 0% eran isleños del Pacífico, el 0% eran de otras razas y el 1.68% pertenecían a dos o más razas. Del total de la población el 2.23% eran hispanos o latinos de cualquier raza.

Referencias

Enlaces externos

Lugares designados por el censo en Misuri
Localidades del condado de Clark (Misuri)


text:
La WWE Hall of Fame è un'istituzione del wrestling che comprende tutti quei lottatori o manager ricordati come i migliori della storia da parte della World Wrestling Federation/Entertainment. L'arca della gloria comprende anche personalità che hanno avuto carriere di spicco nella Extreme Championship Wrestling e nella World Championship Wrestling, entrambe federazioni acquisite dalla WWE nei primi anni duemila.

A partire dal 2004, la cerimonia di introduzione si svolge annualmente due giorni prima di WrestleMania, il pay-per-view più importante della WWE. L'edizione del 2020 fu posticipata all'anno successivo a causa della pandemia di COVID-19.

Storia
La WWE Hall of Fame fu creata il 22 marzo 1993, due mesi dopo la morte del wrestler francese André the Giant; vennero introdotte altre personalità fino al 1996, ma dall'anno successivo non furono più tenute nuove edizioni.

Nel 2004 il proprietario della WWE, Vince McMahon, decise di ristabilire la cerimonia.

Nell'edizione 2020, rimandata all'anno successivo a causa della pandemia di Covid-19, avrebbe visto l'introduzione di Batista, ma essendo impossibilitato a causa di altri impegni a partecipare alla cerimonia la sua introduzione è stata rimandata.

Criteri
I criteri con i quali vengono scelti i lottatori inseriti nella WWE Hall of Fame non sono mai stati resi pubblici. Sebbene essa, in teoria, dovrebbe comprendere le più importanti figure nella storia della WWE, alcune personalità non sono state introdotte a causa di cattivi rapporti con la federazione.

Albo d'oro

Lottatori singoli

Tag team e stable

Celebrità

Introduzioni d'onore

Legacy
A partire dall'edizione del 2016, la WWE ha deciso di premiare anche i più importanti lottatori della prima metà del XX secolo per via del loro lascito all'eredità del wrestling, nonostante non abbiano mai militato in federazioni con contratti televisivi nazionali.

Warrior Award

A partire dall'edizione del 2015, la WWE ha deciso di premiare anche personalità non affiliate al mondo del wrestling ma che "hanno esposto forza incrollabile e perseveranza e che vivono la vita con il coraggio e la compassione che incarna lo spirito indomito di Ultimate Warrior". L'ambasciatrice del premio è la vedova di Ultimate Warrior, Dana.

Statistiche
 Sono otto le personalità introdotte per due volte nella WWE Hall of Fame: Ric Flair, Shawn Michaels, Booker T, Bret Hart, Hulk Hogan, Scott Hall, Kevin Nash e Sean Waltman. Waltman è l'unico a essere stato introdotto due volte come membro di una stable (D-Generation X e New World Order).

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Остров Люис () е най-големия остров от Хебридските острови и трети по големина от Британските острови след Великобритания и Ирландия. Площ 2179 km². Разположен е западно от Шотландия, в най-северната част на Външните Хебриди. На изток протока Норт Минч го отделя от територията на Шотландия, на югоизток протока Литъл Минч – от остров Скай (най-северния от Вътрешните Хебриди), а на юг протока Гирис – от остров Норт Уест. По-голямата част от острова има равнинен релеф, а на юг, в района Харис е нископланиниски. Тук се намира най-високия връх на острова (Клишем 799 m). Бреговата линия е силно разчленена с множество заливи-фиорди (Сторноуей, Бродбей и др.) и полуострови. Климатът е океански, влажен. Средна януарска температура около 3 °C, средна юлска 12 °C, годишна сума на валежите над 1000 mm. Над 2/3 от дните в годината са мъгливи. Зает е от торфища, пасища и мочурища. Основен поминък на населението са риболов и овцевъдство.

Към 2011 г. населението на острованаброява 21 031 жители. Административно се дели на два окръга Люис на север и Харис на юг. Административен център на окръг Люис е градчето Сторноуей, а на Харис – Тарберт.

Източници

География на Шотландия
Острови на Великобритания


text:
Sergio Ahumada Bacho (ur. 2 października 1948) – chilijski piłkarz. Występował w CSD Colo-Colo i Unión Española.

Zaliczył 29 spotkań i strzelił 6 goli w reprezentacji Chile. Strzelił także jedyną bramkę dla swojego kraju na Mundialu 1974 w zremisowanym 1-1 spotkaniu z NRD.

Linki zewnętrzne
 Profil
 Międzynarodowe występy

Reprezentanci Chile w piłce nożnej
Piłkarze CSD Colo-Colo
Piłkarze Unión Española
Piłkarze Evertonu de Viña del Mar
Uczestnicy Copa América 1975
Uczestnicy Mistrzostw Świata w Piłce Nożnej 1974
Urodzeni w 1948


text:
Victoria has only ever had about 10 tunnels on its railway network, with some others on private narrow gauge tramways. This is due to the relatively easy terrain through which most of the lines were built.

Main line tunnels

Bendigo line tunnels
The Melbourne–Echuca railway or Bendigo line was commenced by the private Melbourne, Mount Alexander and Murray River Railway Company, but when the company experienced financial difficulties it was taken over by the Victorian colonial government in 1856, with the Victorian Railways Department being formed to operate the new public railway system. The line opened in five stages from February 1859 to September 1864, and was at the time the largest engineering undertaking in the colony. More than 6,000 men were involved in construction of the Bendigo line with the main contractors Cornish and Bruce undertaking the works. The line served a strategic economic need of serving the important goldfields of Castlemaine and Bendigo (then called Sandhurst), and capturing for Melbourne the trade in wool and other goods from northern Victoria and the Riverina which were formerly shipped through South Australia via the Murray River. Two tunnels were built on the line. The Elphinstone Tunnel,  long, was built in brick and bluestone as a double-track horseshoe profile tunnel, and was completed in 1860. The  Big Hill Tunnel, located between Kangaroo Flat and Ravenswood, south of Bendigo. Like the Elpinstone Tunnel, it was double-tracked when built, but was singled as part of the Regional Fast Rail project.

Cheviot Tunnel
Cheviot tunnel was built for the extension of the Mansfield railway line from Yea and is located near Limestone, roughly halfway between Yea and Molesworth, where the line crosses the Black Range at McLoughlin's Gap. It was built in 1889, at a cost of £88,661/2/11, by contractors Kenny Bros. as part of the Yea to Cathkin section, but construction was delayed by accidents.

Tarrawarra Tunnel
Tarrawarra Tunnel was built on the Healesville line, when the Lilydale-Melbourne railway was extended from Yarra Flats (now known as Yarra Glen) to Healesville. A 1 in 40 (2.5%) climb up to the 154.4-metre tunnel and a corresponding descent was required. The section of line through the tunnel opened on 1 March 1889.

South Geelong Tunnel
South Geelong tunnel was built as part of the extension of the Geelong railway line towards Colac and runs for a distance of 422 metres underneath the edge of the town centre, between McKillop and Ryrie Streets. Construction was commenced on 15 October 1874 by contractors Overend and Robb. It has a typical horseshoe shape and is built of bluestone and brick. The first train ran through the tunnel on 13 January 1876 and official services commenced on 4 February the same year. Its steep grade limited haulage loads and sometimes required assistance from a bank engine.

Branch line tunnels

Geelong Harbour Tunnel
The Geelong Harbour branch line ran from near the station to Cunningham Pier (originally Railway Pier), being constructed by 1859 to assist in the transfer of goods from the port. A tunnel was constructed just south of the station, running under the main Melbourne Road (Mercer Street) and with a steep-sided bluestone embanked cutting. The line was closed in the 1980s.

Portland Harbour Tunnel
The similar Portland harbour tunnel was constructed in 1877 in Portland, Victoria to link the main harbour with the railway, running under Bentink Street and emerging at the base of the shoreline cliffs. This line was later closed and a loop line constructed around the town to the new breakwater harbour.

Metropolitan lines

Hurstbridge Line tunnels
The Hurstbridge Line tunnels are three tunnels on the suburban Hurstbridge line. Two were built in 1901-2 when the direct line from East Melbourne to Victoria Park was constructed. They are located at Jolimont and West Richmond; the first under Wellington Parade, and the second under Hoddle Street, with a short section of open cutting between them. The third tunnel, which opened in 1902, was part of the extension of the line from Heidelberg to Eltham (and later to Hurstbridge). In 2018, the line between Heidelberg and Rosanna was duplicated, with a second tunnel bored adjacent to the original tunnel.

Bunbury Street Tunnel
The Bunbury Street tunnel in Footscray, Victoria, on the Independent Goods Line runs under Bunbury Street (where it was constructed by cut and fill, but included a section of concrete arch and another with a concrete beam roof), passing under the Williamstown platforms of Footscray station. The line was built in 1924 to alleviate congestion caused by country goods trains on the suburban network.

City Loop

The Melbourne City Loop was constructed as four separate tunnels. One tunnel between North Melbourne and Flinders Street station, another tunnel between Jolimont and Southern Cross Station, and 2 tunnels between Richmond and Southern Cross station.

The tunnels roughly follow the alignment of Spring Street and Latrobe Street with underground stations at Parliament, Melbourne Central and Flagstaff. The tunnels and stations were constructed between 1971 and 1985.

Narrow-gauge tunnels

The Bump Tunnel
The Bump tunnel was built on a narrow-gauge tramline near Powelltown, Victoria, to gain access to timber for the sawmills of the district. The Powelltown Tramway ran from Yarra Junction to Powelltown between 1913 and 1945, and formed the collector for numerous timber tramways. One was the Bump Line, which was built in about 1913 with a steep section across the range at the head of the Little Yarra River, using a steam winch-hauled incline. This was replaced in July 1925 to with a 313 metre long tunnel which was about 2.8 m wide and 4.0 m high and took 13 months to dig. It was timber-lined and had a vent shaft in the middle through which smoke escaped. The tunnel was closed as a safety measure after World War II. Both entrances are still visible.

Geelong Cement Works Tunnel
The narrow-gauge Fyansford Cement Works Railway, which connected the Australian Portland Cement Co's cement works in Fyansford with its limestone quarry, had a 1300 metre long tunnel, the longest rail tunnel in Victoria (excepting the underground sections of the City Loop).

Henry's Tunnels
Two tunnels were built on a timber tramway linking Henry's Sawmill with the Victorian Railways terminus at Forrest in 1902 and were in use by 1903. They remained in use until about 1927. Steam locomotives hauling logs from the Otway Forest to sawmills, had fold-down funnels to pass through the tunnels.

Table of tunnel lengths and dates

Notes:
 DG = Dual Gauge
 2->1 = Originally 2 tracks, reduced to 1 track.

References

Lists of buildings and structures in Victoria (Australia)
Victoria
Railway tunnels in Victoria (Australia)
Tunnels in Victoria (Australia)
Australian railway-related lists


text:
Planetová převodovka je tvořena planetovým převodem nebo jejich sestavou v případě vícestupňové planetové převodovky. Samotný planetový převod je pak tvořen centrálním kolem, satelity, unašečem satelitů a korunovým kolem. Centrální kolo, korunové kolo a unašeč satelitů mají společnou osu. Satelity jsou uloženy na unašeči a jsou v záběru v centrálním i korunovém kole.

Výhody

 oproti klasickým převodovkám má menší rozměry
 jednodušší řazení díky kolům ve stálém záběru
 větší životnost než kola v klasické převodovce
 snadné dosažení velkého převodového poměru vzhledem k rozměrům
 pouze momentové reakce, symetrická distribuce zátěže
 více převodových kombinací
 vstup i výstup je na stejné ose – někdy výhodné

Nevýhody
 větší zatížení ložisek
 složitější než klasická převodovka
 dražší výroba oproti klasickým převodovkám (komplikovanější montáž a přístupnost)
 u vícestupňové převodovky mají nezabírající volně se protáčející stupně určité tření

Princip činnosti

Jedna ze tří rotačních částí – centrální kolo, korunové kolo a unašeč satelitů – je zastavena a zbylé dvě slouží jako vstup a výstup (nebo naopak). Při činnosti se vždy satelity otáčejí okolo své osy a tím přenášejí rotaci (kroutící moment a rychlost otáčení) ze vstupu na výstup. Rychlostní stupně se řadí zabrzděním nebo odbrzděním některé části převodovky. K brzdění jednotlivých částí se používají především lamelové spojky.

Převodové poměry
Označení:
 C – počet zubů centrálního kola
 K – počet zubů korunového kola

Pro zabržděné korunové kolo
Pokud kroutící moment přivádíme
na unašeč satelitů a odebíráme jej z centrálního kola, je poměr otáček výstupu vůči vstupu roven
     (C+K)/C
a převod zvyšuje rychlost rotace. Samozřejmě při přehození vstupu a výstupu je poměr opačný a převod je zpomalující.

Pro zabržděný unašeč satelitů
Pokud je kroutící moment přiváděn na centrální kolo a odebírá se z korunového kola, dojde k obrácení smyslu otáčení (vyjádřeno znaménkem minus) a poměr otáček výstupu vůči vstupu je roven
     −K/C.

Pro zabržděné centrální kolo
Pokud je kroutící moment přiváděn na unašeč satelitů a odebírá se z korunového kola, je poměr otáček výstupu vůči vstupu roven
     (K+C)/K.

Přímý záběr
Pro přímý záběr – poměr otáček 1:1 – musí být všechna kola spojena. Poté se satelity nebudou odvalovat a fungují pouze jako jakési spojky mezi centrálním a korunovým kolem.

Galerie

Související články
 Pohon automobilu
 Automatická převodovka
 Diferenciál
 Manuální převodovka
 Nápravová převodovka
 Nábojová převodovka
 Převodovka (obecný popis)
 Reduktor
 Rozvodovka
 Synchronizovaná převodovka
 Hydrodynamická převodovka
 Variátor
 Ozubené kolo (technický popis)

Externí odkazy

 "Animace planetové převodovky""

Převodovka


text:
Му́ромка (до 1948 года Алчи́н; , ) — исчезнувшее село в Джанкойском районе Республики Крым, располагавшееся на востоке района, в степном Крыму, на правом берегу безымянной ныне реки, которая на картах XIX века называлась Балба-Чаирлы, примерно в 1 км к югу от современного села Новофёдоровка.

Динамика численности населения
 1864 год — 19 чел.
 1900 год — 58 чел.
 1915 год — 3/41 чел.
 1926 год — 45 чел.

История
Впервые в доступных источниках Алчин встречается в «Списке населённых мест Таврической губернии по сведениям 1864 года», составленном по результатам VIII ревизии 1864 года, согласно которому Алчин — владельческая татарская деревня, с 6 дворами и 19 жителями при колодцах в Владиславской волости Перекопского уезда. На трёхверстовой карте Шуберта 1865 года селение ещё не обозначено, а на карте, с корректурой 1876 года, отмечен хутор Альшин без указания числа дворов, а, согласно энциклопедическому словарю «Немцы России», в 1863 году на 2198 десятинах земли было основано первое в Крыму немецкое меннонитское село Дейч-Алчин или Алчин Немецкий. В 1874-75 году меннониты выехали в Америку и земля, уже 1800 десятин, была куплена в 1882 году бердянскими колонистами лютеранами, но в «Памятной книге Таврической губернии 1889 года» селение не записано.

После земской реформы 1890 года деревню отнесли к Ак-Шеихской волости. По «…Памятной книжке Таврической губернии на 1900 год» в Алчине числилось 58 жителей в 10 дворах. По Статистическому справочнику Таврической губернии. Ч.II-я. Статистический очерк, выпуск пятый Перекопский уезд, 1915 год, на хуторе Алчин (Корниса) Ак-Шеихской волости Перекопского уезда числился 1 двор с немецким населением в количестве 3 человек приписных жителей и 41 — «посторонних».

После установления в Крыму Советской власти, по постановлению Крымревкома от 8 января 1921 года № 206 «Об изменении административных границ» была упразднена волостная система и в составе Джанкойского уезда был создан Джанкойский район. В 1922 году уезды преобразовали в округа. 11 октября 1923 года, согласно постановлению ВЦИК, в административное деление Крымской АССР были внесены изменения, в результате которых округа были ликвидированы, основной административной единицей стал Джанкойский район и село включили в его состав. Согласно Списку населённых пунктов Крымской АССР по Всесоюзной переписи 17 декабря 1926 года, в селе Алчин (немецкий), Антониновского сельсовета Джанкойского района, числилось 8 дворов, все крестьянские, население составляло 45 человек, все немцы. После образования в 1935 году Колайского района (переименованного указом ВС РСФСР № 621/6 от 14 декабря 1944 года в Азовский) село включили в его состав. Вскоре после начала Великой отечественной войны, 18 августа 1941 года крымские немцы были выселены, сначала в Ставропольский край, а затем в Сибирь и северный Казахстан.

После освобождения Крыма от фашистов, 12 августа 1944 года было принято постановление № ГОКО-6372с «О переселении колхозников в районы Крыма» и в сентябре 1944 года в Азовский район Крыма приехали первые новоселы (162 семьи) из Житомирской области, а в начале 1950-х годов последовала вторая волна переселенцев из различных областей Украины. С 25 июня 1946 года Алчин в составе Крымской области РСФСР. Указом Президиума Верховного Совета РСФСР от 18 мая 1948 года, Алчин переименовали в Муромку. 26 апреля 1954 года Крымская область была передана из состава РСФСР в состав УССР. На 15 июня 1960 года село числилось в составе Ковровского сельсовета.
Указом Президиума Верховного Совета УССР «Об укрупнении сельских районов Крымской области», от 30 декабря 1962 года Азовский район был упразднён и село присоединили к Джанкойскому. Ликвидировано к 1968 году (согласно справочнику «Крымская область. Административно-территориальное деление на 1 января 1968 года» — в период с 1954 по 1968 годы, как село Нижнегорского района, что, возможно, ошибка).

Примечания

Литература

Ссылки
 Карта района: старые и новые названия

Исчезнувшие населённые пункты Джанкойского района
Немецкие сёла Крыма


text:
Le café-concert, ou caf'conc' comme on l'appelle familièrement (parfois orthographié caf'conç) est, selon le Grand Dictionnaire Larousse du , à la fois .

Cette définition est toutefois à nuancer, car les consommations peuvent éventuellement disparaître et l'on paie alors sa place à l'entrée. Quant à l'aspect formel de l'établissement, avec le temps, il se rapproche de plus en plus de l'ordonnancement d'un théâtre.

Définition

De nos jours les termes  et  sont souvent synonymes alors que ce dernier est un anglicisme apparu à la fin du . Or, si le café-concert est à la base un débit de boissons organisant des concerts musicaux dans l'une de ses salles avec plus ou moins de régularité et dont le développement est favorisé par l'interdiction des goguettes en 1849 par Louis-Napoléon Bonaparte le music-hall est défini comme une salle proposant des spectacles variés (accueillant une grande partie de la tradition du cirque, par exemple) où le fait de débiter des boissons est devenu secondaire.

Selon Legrand-Chabrier, ce nouveau genre est la « coalition de tous les spectacles qui ne sont pas du théâtre », définition a contrario qui révèle à la fois le flou sémantique pesant sur cette nouveauté et l'extrême diversité des spectacles se disant comme tels : on y trouve des morceaux de musique, des chants, des sketches dramatiques et des tableaux vivants, des revues à grand spectacle avec effets de lumière et grand usage du machinisme, des danses et des acrobaties.

Historique

Naissance et affirmation du café-concert (1800-1864)

Au , on trouve boulevard du Temple à Paris des cafés chantants où se produisent aussi des s. Pendant la Révolution, l'abolition du monopole des théâtres permet à partir de 1791 l'ouverture de nombreuses salles de spectacle, notamment sous les arcades du Palais-Royal. Ainsi, le Café d'Apollon est l'un des premiers cafés-concerts. Mais cette liberté ne dure pas puisqu'en 1807 sous l'Empire, le rétablissement des théâtres de privilèges marque un arrêt au développement sauvage et spontané de caf'-conc'.

Entre 1807 et 1849, seuls quelques établissements accueillent régulièrement des concerts. Certes, des limonadiers organisent ponctuellement des spectacles lyriques sans se soucier des règlements. Cette réglementation interdit normalement tout concert dans un estaminet sans en obtenir une autorisation du préfet de Police. La révolution de février 1848 va, un temps, rendre à ce loisir sa liberté. Mais l'ordonnance du  reconduit les mesures précédentes interdisant de donner un spectacle dans un estaminet sans autorisation préalable. Elle va permettre un développement surveillé : 22 autorisations seulement sont accordées entre 1849 et 1859 à Paris.

La réglementation s'attache aussi à organiser le colportage afin d'empêcher la diffusion de chansons sociales. Une censure des spectacles est également remise en place. Tous ces règlements vont contribuer au décollage limité et organisé du phénomène.

C'est d'un incident survenu en mars 1847 au café-concert Les Ambassadeurs où des auteurs refusent de payer leurs consommations, estimant qu'ils ne doivent rien puisque le propriétaire de l'établissement utilise leurs œuvres sans les rétribuer en retour, qu'est née la Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique.

Le début des années 1860 voit apparaître la construction de nouveaux établissements : en 1860 l'Alcazar d'été, puis l'Eldorado, la Scala, l'Horloge : tous sont situés sur les boulevards ouverts par le baron Haussmann.

Apogée (1864-1896)

Les cafés-concerts sortent de l'ombre des théâtres, tout d'abord avec l'abolition des privilèges des théâtres en 1864. Ainsi, les cafés-concerts se dégagent de la surveillance des directeurs de théâtre pour tomber sous la tutelle des autorités de police. Selon Géo I. Snell, le Café-concert du Géant boulevard du Temple « fut le prototype de ce que l'on était convenu d'appeler en 1860 les cafés-chantants ». L'administration multiplie les décrets et laisse se généraliser ce type d'établissement. En 1867, Camille Doucet, alors directeur de l'administration des théâtres,  autorise ainsi  les cafés-concerts « à s'offrir des costumes, des travestissements ; à jouer des pièces, à se payer des intermèdes de danse et d'acrobatie » ; ces mesures favoriseront l'essor ultérieur des grandes salles de spectacles parisiennes telles que les Folies Bergère ou l'Olympia.

C'est l'âge d'or de ce loisir. Il se diffuse partout en France. Paris devient le modèle de l'amusement européen. La période de la  va généraliser ce loisir. En 1893, André Marty réunit en un remarquables album d'estampes, Le Café Concert, Henri-Gabriel Ibels, Toulouse-Lautrec et Georges Montorgueil.

L'un des plus fameux duos d'auteurs est Armand Numès-Édouard Hermil.

Déclin du caf'conc', résistance du music-hall (1896-1914)

Le premier concurrent qui va s'imposer dans toutes les villes après 1896 est le cinéma. Pour la plupart, ce sont d'anciens cafés-concerts ou salles de music-hall : le public semble enthousiasmé par ces salles obscures, ces films, ces documentaires et actualités fortement teintés de nouveauté. Puisque le cinéma est muet, les premiers spectacles sont souvent agrémentés d'un orchestre. Aussi, plutôt qu'un déclin brusque, il s'agit d'un glissement d'un loisir à un autre ou d'une lente mutation. Cependant, le music-hall et l'influence grandissante de la culture anglo-saxonne permettent à ces établissements de résister aux autres modes. De plus, la censure disparaît lentement, le visa quotidien sur le contenu des spectacles devient hebdomadaire. Le genre connaît indiscutablement un nouveau souffle ; en 1906 la censure disparaît complètement (elle réapparaîtra cependant pendant la Première Guerre mondiale).

Le café-concert marque ainsi l'émergence d'une culture populaire  qui donnera tout d'abord la riche tradition de la chanson française, mais aussi du music-hall et du cinéma. La filiation de ces différentes formes de spectacle est aisée à voir tant par les parcours de certains artistes, qui passent du caf'conc' au music-hall au cinéma, que par les lieux, les anciennes salles caf'conc' devenant salle de music-hall puis salle obscure. Ces nouvelles formes de spectacles populaires et universels auront jeté les bases de la culture de masse du , caractérisée par le phénomène de starisation, accentuée par la démocratisation de la TSF et du cinéma, et accompagnée parfois d'une sorte d'uniformisation à l'échelle française et aujourd'hui à l'échelle mondiale.

Notes et références

Annexes

Source historique
 Octave Pradels, Trente ans de café-concert : souvenirs de Paulus (recueillis par ; 300 illustrations, 60 chansons), Paris, Société d'édition et de publications, 460 p.

 Bibliographie
 Jacques Feschotte, Histoire du music-hall, Puf, Paris, 1965, 128 p. ()
 François Caradec et Alain Weill, Le Café-concert, Hachette/Massin, Paris, 1980, 191 p.  - Réed. augmentée Fayard, 2007, 412 p.
 Jacques Charpenteau et France Vernillat, La Chanson française, Puf, , Paris, 1983, 128 p.
 Concetta Condemi, Le Café-concert à Paris (1849-1914), essor et déclin d'un phénomène social, thèse EHESS, 1989, 556 p. + annexes
 Concetta Condemi, Les Cafés-concerts, histoire d'un divertissement (1849-1914), Éditions Quai Voltaire Histoire, Paris, 1992, 205 p.
 Serge Dillaz, La chanson sous la  (1870-1940), Tallandier, Paris, 1991, 314 p.
 Jean-Luc Roux, Le Café-concert à Lyon  ( et début ), Éditions lyonnaises d'art et d'histoire, Lyon, 1996, 149 p.
 Mathilde Joseph, « Le poilu du music-hall. L'image du poilu dans les music-halls parisiens pendant la Grande Guerre » in Guerres mondiales et conflits contemporains, mars 2000, n° 197, Puf, Paris, p. 21-41
 Jean-Christophe Diedrich, « Les cafés-concerts en Lorraine allemande et française 1870-1914 » in Actes du colloque de l'Université de Tours : Divertissements et loisirs dans les sociétés urbaines à l'époque moderne et contemporaine, Presse universitaire F. Rabelais, Tours, 2005, p. 225-242
 Jean-Christophe Diedrich, « Les Music-halls à Metz 1919-1939 » in Culture et histoire des spectacles en Alsace-Lorraine de l'annexion à la décentralisation (1871-1946), actes du colloque de l'Université de Metz, Jeanne Benay et Jean-Marc Leveratto (dir.), Peter Lang, Berne, 2005, p. 371-385
 Olivier Goetz, « La Chanson, "spectacle" de la Belle Époque », in Le Spectaculaire dans les arts de la scène, du Romantisme à la Belle Époque'', ouvrage collectif sous la direction d'Isabelle Moindrot, Arts du Spectacle, CNRS éditions, Paris, 2006
 Kimminich, Eva, Erstickte Lieder. Zensierte Chansons aus Pariser Cafés-concerts des 19. Jahrhun¬derts. Versuch einer kollektiven Reformulierung gesellschaftlicher Wirklich¬keiten, Tübingen (Stauffenburg) (= Romanica et Comparatistica, Bd. 31), 278 Seiten.

Articles connexes
 Cabaret
 Music-hall
 Tablao

Concert


text:
Jair da Costa (født 9. juli 1940 i São Paulo, Brasilien) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller (højre midtbane), der med Brasiliens landshold vandt guld ved VM i 1962 i Chile. Han var dog ikke på banen i turneringen. Han nåede kun at spille én landskamp.

Mengálvio spillede på klubplan primært i Italien. Her spillede han i samlet otte sæsoner hos Inter, men havde også et ophold hos AS Roma. Med Inter var han med til at vinde fire italienske mesterskaber og to Mesterholdenes Europa Cup-titler. Han spillede også nogle år i hjemlandet, blandt andet hos Santos FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1962
Fodboldspillere fra FC Internazionale Milano
Fodboldspillere fra AS Roma
Fodboldspillere fra Santos FC
Verdensmestre i fodbold
Personer fra São Paulo


text:
Iwaya ist der Familienname folgender Personen:

 Mihoko Iwaya, japanische Fußballspielerin
 Iwaya Sazanami (1870–1933), japanischer Schriftsteller
 Takeshi Iwaya (* 1957), japanischer Politiker der Liberaldemokratischen Partei


text:
Chalcedectus annulipes är en stekelart som beskrevs av William Harris Ashmead 1904. Chalcedectus annulipes ingår i släktet Chalcedectus och familjen puppglanssteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Puppglanssteklar
annulipes


text:
Kiarov (maďarsky Ipolykér) je obec v okrese Veľký Krtíš na Slovensku.

Historie
Původně  bylo na území obce sídliště lengyelské kultury, slovanská a středověká sídliště. Kiarov je poprvé písemně zmíněn v roce 1271 jako Keer. Hlavním zdrojem příjmů obyvatel bylo zemědělství. Do konce 1. světové války, ve které padlo 20 místních obyvatel, byla obec součástí Uherska. V důsledku první vídeňské arbitráže byla v letech 1938 až 1944 součástí Maďarska. Při sčítání lidu v roce 2011 žilo v obci 308 obyvatel, z toho 176 Maďarů, 112 Slováků, dva Romové a jeden Čech; 17 obyvatel neuvedlo žádné informace o své etnické příslušnosti.

Památky

 Kaple Sedmibolestné Panny Marie, z 18. století se zvonicí z počátku 19. století.

Reference

Související články

 Kiarovský močiar

Obce v okrese Veľký Krtíš
Maďarské komunity na Slovensku


text:
Gigantocypris danae är en kräftdjursart som beskrevs av Poulsen 1962. Gigantocypris danae ingår i släktet Gigantocypris och familjen Cypridinidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Musselkräftor
danae


text:
Née en 1955 à New York, Katharine Weber s'est tout d'abord fait connaître en écrivant des articles et nouvelles pour des journaux américains réputés. Elle publie son premier roman, Objects in Mirror Are Closer Than They Appear en 1995, ce qui lui valut d'être nommée parmi les cinquante meilleurs jeunes écrivains américains par le magazine Granta en 1996. Les trois romans qui suivirent, The Music Lesson (publié en français sous le titre Jeune femme au luth), The Little Women et Triangle, furent tous accueillis avec enthousiasme par les journalistes de la section littéraire du New York Times. The Little Women et Triangle faisaient d'ailleurs partie des romans finalistes du prix Paterson. Katharine Weber a par ailleurs dirigé un cours de création littéraire à l'Université Yale et est aujourd'hui maître de thèse à l'université Columbia.

Publications en français
 Jeune femme au luth, Les Éditions du Sonneur, 2008

Publications en anglais (États-Unis)
 Objects in Mirror Are Closer Than They Appear, Picador, 1996
 The Music Lesson, Picador, 2000
 The Little Women, Picador, 2004
 Triangle, Picador, 2007

Liens externes

 Le site officiel de Katharine Weber (en anglais)

Écrivain américain du XXe siècle
Écrivain américain du XXIe siècle
Naissance en novembre 1955
Naissance à New York
Étudiant de l'université Yale


text:
Йеху — советская и российская рок-группа, созданная в Южно-Сахалинске в 1988 году Александром Кротовым. «Йеху» известна на Дальнем Востоке, являлась и остаётся самой заслуженной «неметаллической» рок-группой Сахалинской области.

Основатель группы – Александр Кротов, называет музыкальный стиль «Йеху» «сахалинским рок-н-роллом». Первый большой альбом был записан в стиле классического панк-рока. К этому стилю группу чаще всего и относят, хоть последний альбом группы записан в духе поп-панка или альтернативного рока.

Состав музыкантов группы часто менялся, но «Йеху» не была сольным проектом Александра Кротова. Музыкальная группа была частью концептуального арт-проекта «Йеху», объединяющего участников сахалинского андеграунда. Кротов называл группу арт-сектой, а себя ее главарем.

Почти все самостоятельные концерты «Йеху» сопровождались театральными преставлениями. Коллектив ставил на сцене произведения Даниила Хармса («Елизавета Бам», «Вещь»), сахалинского автора Сергея «Слесаря» Яковлева («Петля Ориона», «Крыса», «Покушение на Ленина»).

Для решения театральных задач коллектив пополнялся актерами сахалинских любительских или народных театров, декорации и реквизит готовились сахалинскими художниками и студентами художественного училища, в представлениях принимали участие реконструкторы, шоу-мэны и танцоры.

Этимология названия
Основная версия происхождения названия группы: «йеху» (еху) — человекообразные персонажи романа Джонатана Свифта «Путешествия Гулливера».

В период выступлений на концертах бардов и профессиональных музыкантов, которым группа себя противопоставляла, «йеху» было хулиганским возгласом, междометием («yahoo!»). Междометие передавало вызов региональному официозу от сообщества творческих людей, настроенных на контркультурную волну.

В период записи альбома «Семь Золотых Светильников» (1994 г.) название коллектива трактовалось даже как имя 10-го царя Израильского царства.

После успешных выступлений на фестивальных и концертных площадках Дальнего Востока, название «Йеху» стало полноценным брендом рок-группы. Но основного смысла не утратило.

История Йеху
История коллектива началась осенью 1988 года со знакомства Александра Кротова с Олегом «Фаготом» Семёновым и Александром «Бегемотом» Миромановым в рок-клубе Южно-Сахалинска.

От рок-клуба до бард-фестивалей
Осенью 1988 года Кротов увидел афишу рок-клуба со словами «Пробуждение следует...» и зашёл в здание молодёжного центра «Лидер» на ул. Ленина, 158, где на втором этаже располагался рок-клуб. Кротову для записи песен нужна была драм-машина. До этого он пытался записать первый альбом в студии ГТРК «Сахалин», но сахалинское радио интересовали только барды и последователи «Ласкового мая».

Рок-клуб в Южно-Сахалинске появился, когда комсомольское движение СССР погналось за интересами молодежи, расширив идеологические рамки. На Дальнем Востоке это расширение породило целую сеть рок-клубов. Им разрешили проводить концерты и даже межрегиональные фестивали-съезды.

Кроме идеологии, были и вполне земные причины появления молодёжных центров и рок-клубов: через них перегонялись в стремительно нарождающиеся бизнес-структуры комсомольские деньги.

Вместо драм-машины Кротов получил и принял предложение возглавить сахалинскую делегацию на Втором Дальневосточном съезде рокеров, где был заявлен как администратор группы «ТТС». Съезд в формате музыкального фестиваля проходил в Хабаровске 10-18 января 1989 года.

Корреспондент сахалинской газеты «Молодая Гвардия» Ирина Горбулина в репортаже «Неделя странных встреч» отметила выступление администратора «ТТС» Кротова. 15 января 1989 года он исполнил песню «Суперкайф», посвятив ее Нику Рок-н-Роллу — «звезде» второго съезда и самому знаменитому «рокеру» Дальнего Востока в то время. Выступление произвело впечатление на публику и стало началом явления, которое чуть позже получило имя «Йеху».

Весной того же года безымянное трио в составе А. Кротова, О. Семенова, А. Мироманова выступило на разогреве сахалинской группы «ТТС» в Ванино и Советской Гавани. Выступление "ТТС", в свою очередь, предваряло концерт группы «Восточный Синдром». Тогда же трио определилось с названием и эмблемой. Теперь они назывались "Йеху".

Летом 1989 года Александр Кротов и Олег Семенов с группами фанатов «Йеху» выступали на сахалинских бард-фестивалях на озере Изменчивом и возле села Чапланово.

Первые альбомы

В феврале 1990 года группа записала первый полноценный альбом «Капитанский», названный в честь одноименного мужского одеколона. Состав «Йеху» был следующим: Александр Кротов (вокал), Павел Читаев (гитара), Евгений Грачев (бас-гитара), Вячеслав Евтюхин (ударные). К сожалению, запись утрачена.

В апреле 1991 года Александр Кротов, Олег Семенов и гитарист Павел Читаев устроились в вагон-клуб, работавший на Сахалинской железной дороге. Вагон перевозили по станциям, работники клуба демонстрировали населению видеофильмы.

В свободное время «Йеху» записывали «Железнодорожный альбом». Композиции писали на бытовой магнитофон, в качестве единственного инструмента использовалась электрогитара без звукоусиления.

Из каморки в Хабаровск и Владивосток
В 1992-1993 годах «Йеху» репетировали в артистической гримерной народного театра южно-сахалинского Дома культуры железнодорожников. Гримерку прозвали «каморкой», в ней был записан одноимённый альбом.

Как и «Железнодорожный альбом» «Каморку» записали на бытовой магнитофон. В записи приняли участие сахалинские музыканты и театралы — состав «Йеху» постоянно менялся, потому что «каморка» быстро стала местом паломничества сахалинской рок-тусовки.

22 мая 1993 года в актовом зале школы №22 Южно-Сахалинска состоялись премьера спектакля «Елизавета Бам» по пьесе Даниила Хармса (постановка Александра Мироманова, в ролях: Оксана Семёнова, Олег Семёнов, Елена Ким, Сергей "Слесарь" Яковлев, Александр Мироманов) и выступление «Йеху» традиционным рок-составом: Александр Кротов (вокал), Олег Семенов (вокал, танцы), Павел Читаев (гитара), Евгений Грачев (бас-гитара), Сергей Хорин (ударные), Александр Мироманов, Олег Дехтярь (танцы и бэк-вокал).

Весной 1994 года «Йеху» выступили на 9-м Дальневосточном фестивале рок и альтернативной музыки в Хабаровске. Концерт проходил в актовом зале хабаровского «Политена». Организацией фестивалей занималась команда студенческого клуба «Искра». Руководил «искровцами» Юрий Вязанкин, лидер группы «Система цветных сновидений».

«Йеху» на фестиваль не приглашали, но (регламент позволял) прослушали и допустили к сцене. Зал встретил музыкантов очень тепло. С этого момента группа выступала на хабаровских фестивалях вместе с остальными хэд-лайнерами.

Тот же выезд на материк «Йеху» использовали, чтобы выступить во Владивостоке на мероприятии «Рок-четверги» — еженедельном концерте приморских рок-групп в молодежном центре ДВГУ.

В 1994 году «Йеху» выступили на фестивале «Симбиоз» в Доме офицеров Южно-Сахалинска. Почти часовой концерт сопровождался импровизированным шоу.

Семь Золотых Светильников

После «Симбиоза» Александр Кротов пересмотрел отношение к музыкальному коллективу. По его словам, участники группы должны были стремиться к тому, чтобы группа стала их основным занятием и источником доходов. Музыканты не были готовы к этому, воспринимая «Йеху» лишь как развлечение.

Основатель «Йеху» решил очередной раз изменить формат группы, и в 1994 году коллектив записал альбом «Семь Золотых Светильников» в студии Южно-Сахалинского Дома офицеров. Альбом издан на компакт-диске в Москве.

В записи «Семи Золотых Светильников» приняли участие основные участники «Йеху» (Павел Читаев, Евгений Грачев, Олег Семенов, Анна Лукьянова, Руфина Ли Ен Хи), и приглашённые музыканты (Евгений Цепенюк, Николай Шелепов, Руслан Енко-Файн, Дмитрий Пономарев, Дмитрий Донской, Роман Шальнов, Иван Мадьянов, Максим Острянко).

Весной следующего года «Йеху» с музыкальной программой выступили в московском клубе Sexton Fo.Z.D  и записали в хабаровской студии «Ньюмикс» сборник основных концертных композиций. В записи приняли участие Александр Кротов, Олег Семенов, Павел Читаев, Евгений Грачев, Сергей Хорин, Анна Лукьянова, Руфина Ли Ен Хи.

Сахалин – Москва – Сахалин

В 1998 году «Йеху» записала на студии «Союз» в Москве песни «Берингов пролив», «Школьница», «Санта Барбара».  Композиции записывали Александр Кротов (вокал), Павел Читаев (гитара), Сергей Хорин (барабаны), Александр Шалимов (бас-гитара). Александр Шалимов перешёл в коллектив из сахалинской группы «Deathonator». По мнению Кротова, это был лучший состав «Йеху».

В том же году группа последний раз выступила сахалинским составом на рок-фестивале в Хабаровске. На сцену вышли Александр Кротов, Сергей Хорин, Евгений Грачев. Вместо гитариста Павла Читаева играл Вячеслав Акимов.

Путешествие Йеху на Сахалин
В 1999 году под именем «Йеху» Александр Кротов выступил в Хабаровске и Владивостоке с музыкантами группы «Тараканы!».

В том же году в московской студии «Союз» с сессионными музыкантами Александр Кротов записал песню «Берингов пролив». Трек вошёл в сборник «У2», изданный лейблом Леонида Бурлакова «Утекай звукозапись».

В 2002 году под именем «Йеху» Александр Кротов записал альбом из 10 треков «Путешествие Йеху на Сахалин» с сессионными музыкантами в московской студии в «Олимпийском».

Дискография

 «Капитанский альбом» (1990)
 «Железнодорожный альбом» (1991)
 «Каморка» (1993)
 «Семь Золотых Светильников» (1995)
 «Newmix» (1996)
 «Союз» (1998)
 «Путешествие на Сахалин» (2002)

Примечания

Рок-группы СССР
Рок-группы России
Поп-панк-группы
Панк-рок-группы России
Панк-рок-группы
Группы альтернативного рока России


text:
Gladpack (officiellt skrivet som GladPack) är en sommarturné med Galenskaparna och After Shave, där man besökte 13 orter i april och maj 2000.

Showen baserades på TV-serien Gladpack och turnerade runt om i Sverige från Piteå i norr till Helsingborg i söder.

Detta är en av de få produktioner Galenskaparna och After Shave gjort där publikintresset varit svagt. Idrottshallarna där man framträdde blev sällan mer än halvfyllda. Aftonbladet skrev "Succé på tv – men dunderfiasko på scen".

Referenser

Galenskaparna och After Shave


text:
Die Burg Gretenstein, auch Gretchenstein genannt, ist eine abgegangene Höhenburg etwa 1000 Meter lahnabwärts auf einem  hohen Felsen bei der Gemeinde Villmar im Landkreis Limburg-Weilburg in Hessen.

Die Burg, deren ehemaliger Standort nicht genau geklärt ist, wurde um 1350 unter Philipp von Isenburg als Witwensitz für seine Frau Margaretha von Katzenelnbogen erbaut, von der die Burg ihren Namen Gretenstein (Gretchenstein) erhielt. Auf dem Höhepunkt eines Konflikts mit den Villmarer Vögten wurde die Burg 1360 durch den Trierer Koadjutor Kuno von Falkenstein zerstört und nicht wieder aufgebaut. Es sind keine Reste der Burg erhalten.

Literatur
 Rudolf Knappe: Burgen in Hessen, S. 430
 May: Oberlahnkreis, S. 244
 Augst Gerhardt: (Die Burg) Gretenstein. In: Land und Leute 1, 1925
 August Lorenz: Die Zerstörung des Gretenstein 1361, In: Alt-Nassau 1916, Nr. 12
 Vogel: Beschreibung, S. 799f.

Siehe auch
 Villmarer Geschichte
 Ein Stollen bei Gretchenstein, bei villmarer-nachrichten.de, 14. August 2012

Weblinks

 Burg Gretenstein bei karl-aumueller.de

Gretenstein, Burg
Bauwerk in Villmar
Gretenstein
Gretenstein


text:
L'Art de ne pas donner d'étrennes est un à-propos-vaudeville en un acte d'Eugène Labiche, en collaboration avec Auguste Lefranc, représenté pour la première fois à Paris au Théâtre du Gymnase le .

Il a paru aux éditions Beck.

Distribution

Pièce de théâtre d'Eugène Labiche
Pièce de théâtre française
Pièce de théâtre du XIXe siècle


text:
Iwaki (, ) – przystanek kolejowy w miejscowości Iwaki, w rejonie dobruskim, w obwodzie homelskim, na Białorusi. Położony jest na linii Bachmacz - Homel.

Bibliografia

Stacje i przystanki kolejowe w rejonie dobruskim


text:
Un mondo perfetto (Tour Germany) è un album di Dolcenera, pubblicato in Germania il 29 agosto del 2006, per l'etichetta discografica Edel Music.

Il CD, che rappresenta la versione internazionale di Un mondo perfetto, propone una perlustrazione dei primi 3 album della cantante, per un totale di 14 canzoni.

Tracce
 Mai più noi due - (Dolcenera)
 Passo dopo passo - (Dolcenera)
 Continua - (Dolcenera)
 Com'eri tu - (Dolcenera)
 Com'è straordinaria la vita - (Dolcenera - Imerico - Pacco)
 Giusta o sbagliata - (Dolcenera)
 Piove (condizione dell'anima) - (Dolcenera e Francesco Sighieri)
 Il popolo dei sogni - (Dolcenera)
 Resta come sei - (Dolcenera)
 Tutto è niente - (Dolcenera e Francesco Sighieri)
 Un mondo perfetto - (Dolcenera)
 L'amore (Il mostro) - (Dolcenera)
 E la luna sale su - (Dolcenera)
 Siamo tutti là fuori (Nuova versione) - (Dolcenera)

Tour edition
Il 30 marzo 2007 è stata pubblicata la Tour edition dell'album, contenente le stesse trace della precedente, con l'aggiunta di Portami via (già inclusa nell'edizione italiana di Un mondo perfetto) e di tre brani eseguiti dal vivo.

 Mai più noi due
 Passo dopo passo
 Continua
 Com'eri tu
 Com'è straordinaria la vita
 Giusta o sbagliata
 Piove
 Il popolo dei sogni
 Resta come sei
 Tutto è niente
 Un mondo perfetto
 L'amore (Il mostro)
 E la luna sale su
 Siamo tutti là fuori
 Portami via (Bonus Track)
 Com'eri tu (live in Italy 2005)
 Giusta o Sbagliata (live in Italy 2006)
 Mai più noi due (live in Berlin 2006)

Note


text:
Malal (, also Romanized as Malāl) is a village in Khoshabar Rural District, in the Central District of Rezvanshahr County, Gilan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 33, in 7 families.

References

Populated places in Rezvanshahr County


text:
is a former Japanese football player.

Career

Early years
Born in Tokyo, and after receiving as professor of History and Religion, Miyoshi went to Argentina to try their luck, because he wanted to devote himself fully to football. He was given an opportunity through Martín Cardetti business group, so in 2008 he went to Estudiantes de la Plata, a prestigious team, not only in Argentina but in South America, but we lacked opportunities. In the first half of 2009, he look for chances in Arsenal de Sarandí and at the end of 2009 he went to Argentino de Rosario, playing in the Primera D, but unfortunately he was not taken into account, so he only trained with the team.

Boston River
In mid-2010, Miyoshi signed for Uruguayan Segunda División side Boston River, where he made a total of 35 appearances and scored 3 goals.

Shimizu S-Pulse
In mid-2012, he was transferred to J1 League side Shimizu S-Pulse.

References

External links

 Profile at Soccerway

1985 births
Living people
Asia University (Japan) alumni
Association football people from Tokyo
Japanese footballers
J1 League players
Argentino de Rosario footballers
Boston River players
Shimizu S-Pulse players
Expatriate footballers in Uruguay
Association football defenders


text:
Hypselodoris bertschi is een slakkensoort uit de familie van de Chromodorididae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1999 door Gosliner & R.F. Johnson.

Chromodorididae


text:
Der AFC Sunderland (offiziell: Sunderland Association Football Club) – auch bekannt als The Black Cats – ist ein englischer Fußballverein aus der Industriestadt Sunderland im Nordosten von England. Sunderland ist ein Gründungsmitglied der Football League und gewann sechsmal die englische Meisterschaft und zweimal den FA Cup. Der letzte große Titel liegt mit dem FA Cup 1973 allerdings schon lange zurück.

Den AFC Sunderland und Newcastle United verbindet eine traditionsreiche Rivalität. Spiele beider Mannschaften werden "Tyne and Wear Derby" genannt. Seit 1997 spielt Sunderland im 49.000 Zuschauer fassenden Stadium of Light. Zuvor war der Verein im Roker Park beheimatet. Nach vier Jahren in der dritten Liga ist der Verein seit 2022 in der zweithöchsten englischen Spielklasse, der EFL Championship aktiv.

Geschichte

Der Verein wurde im Jahr 1879 unter dem Namen Sunderland & District Teachers Association gegründet. Sieben Jahre später, nun unter dem Namen Sunderland Association Football Club, wurde der Verein professionell und rekrutierte die ersten "ausländischen" Spieler aus Schottland. Der AFC war später die erste Fußballmannschaft, die dreimal englischer Meister wurde; der Schotte Johnny Campbell wurde mehrmals Torschützenkönig.

Im Jahr 2003 stieg man aus der Premier League ab und spielte zwei Jahre lang in der Football League Championship. Nach der Saison 2004/05 stieg der Club als Meister der Football League Championship wieder in die Premier League auf, stieg nach der Saison 2005/06 als 20. sofort wieder ab. Ein siebenköpfiges irisches Konsortium mit dem Namen Drumaville Consortium kaufte 2006 den Verein aus der Eigentümerschaft von Bob Murray heraus. Niall Quinn als Mitglied dieser Vereinigung wurde als Trainer eingesetzt. Nach schwachem Abschneiden in der Liga folgte ihm Roy Keane als Trainer; Quinn selbst übernahm den Posten des Vereinspräsidenten. Noch in der gleichen Saison gelang dem AFC Sunderland der Aufstieg in die Premier League. In der Spielzeit 2007/08 wurde die Klasse mit Rang 15 gehalten.

Im März 2013 übernahm Paolo Di Canio den Trainerposten. Di Canio war aufgrund seines klaren Bekenntnisses zum italienischen Faschismus umstritten. David Miliband trat deswegen aus Protest als Vize-Präsident und Aufsichtsratschef zurück. Di Canio wurde im September 2013 entlassen, nachdem eine verbale Auseinandersetzung mit mehreren Spielern die tiefen Gräben in der Mannschaft aufgezeigt hatte. Di Canio hatte zuvor mehrmals öffentlich Spieler kritisiert. Nachfolger wurde Gustavo Poyet.

Im Juli 2016 übernahm David Moyes den Trainerposten. Mit ihm stieg der AFC Sunderland als Tabellenletzter der Saison 2016/17 aus der Premier League mit 24 Punkten ab. Nach Saisonende wechselte Torhüter Jordan Pickford, der seit seinem achten Lebensjahr die Nachwuchsabteilung des AFC Sunderland durchlaufen hatte, für die Rekordsumme von umgerechnet 34 Millionen Euro zum FC Everton. Eine Saison später stieg man als Tabellenletzter auch aus der zweithöchsten englischen Liga ab. Diese Saison wurde in der Netflix-Serie Sunderland 'til I Die dokumentiert. In der Folge verkaufte Ellis Short, der US-amerikanische Eigentümer, den Club an ein internationales Konsortium von Investoren um den englischen Unternehmer und Fußball-Manager Stewart Donald.

In der Saison 2018/19 wechselte der nordirische Stürmer Will Grigg für rund 4,6 Millionen Euro vom Zweitligisten Wigan Athletic zum klassentieferen AFC Sunderland. Es war der bis dahin teuerste Transfer eines Spielers zu einem Klub aus der League One. Das Team schloss in der Liga auf Rang 5 ab und verlor in den Aufstiegs-Playoffs gegen Charlton Athletic. 2022 gelang als Tabellenfünfter nach Play-off-Siegen über Sheffield Wednesday und Wycombe Wanderers die Rückkehr in die EFL Championship.

Kader der Saison 2022/23
Stand 30. Januar 2023

Daten und Namen

Titel und Erfolge
Englischer Meister:
 1892, 1893, 1895, 1902, 1913, 1936

Englischer Pokal (FA Cup):
 Sieger 1937 (3:1 gegen Preston North End) und 1973 (1:0 gegen Leeds United)
 Finalist 1913 (0:1 gegen Aston Villa) und 1992 (0:2 gegen den FC Liverpool)

League Cup:
 Finalist 1985 (0:1 gegen Norwich City) und 2014 (1:3 gegen Manchester City)

EFL Trophy:
 Sieger 2021

Charity Shield:
 Sieger 1936

Rekordspieler
Die folgende Aufstellung zeigt jeweils die 10 Spieler mit den meisten Pflichtspieleinsätzen und -toren in der Geschichte des AFC Sunderland.

Manager (Trainer)

Interimstrainer werden in dieser Liste nicht berücksichtigt.

Literatur

Weblinks

 Offizielle Website (englisch)

Einzelnachweise

Sunderland AFC
Sunderland AFC
Gegründet 1879
Sunderland #AFC
Organisation (City of Sunderland)


text:
Jamal Musiala (* 26. února 2003 Stuttgart) je německý profesionální fotbalista, který hraje jako ofensivní záložník v německém klubu FC Bayern Mnichov a v německém národním týmu.

Musiala, který vyrůstal hlavně v Anglii, reprezentoval Německo i Anglii v mládežnických reprezentacích, se nakonec v únoru 2021 rozhodl reprezentovat Německo.

Klubová kariéra
Musiala se narodil ve Stuttgartu se narodil v Německu britsko-nigerijskému otci a německé matce. Do sedmi let žil ve městě Fulda, než se s rodinou přestěhoval do Anglie, kde strávil většinu svého dětství. Je odchovancem londýnské Chelsea.

V červenci 2019, ve věku 16 let, opustil Musiala Chelsea a připojil se k bundesligovému Bayernu Mnichov. 3. června 2020 mezi muži debutoval, když nastoupil jako náhradník do zápasu rezervního týmu při výhře 3:2 nad Preußen Münster ve 3. lize. 20. června 2020 debutoval v Bundeslize v utkání proti Freiburgu, stal se tak nejmladším hráčem v klubu, který nastoupil do ligového zápasu, a to ve věku 17 let a 115 dní. 18. září vstřelil Musiala svůj první ligový gól při vysokém vítězství 8:0 nad Schalke, čímž se stal historicky nejmladším střelcem Bayernu ve věku 17 let a 205 dní, čímž překonal dosavadní rekord Roqueho Santa Cruze (18 let a 12 dní).

Dne 3. listopadu odehrál Musiala svůj první zápas v Lize mistrů, když v poslední minutě utkání proti Red Bullu Salzburg vystřídal Thomase Müllera. 23. února 2021 dal Musiala svůj první gól v Lize mistrů, a to v prvním zápasem osmifinále při výhře 4:1 nad Laziem a stal se tak nejmladším anglickým i německým střelcem v soutěži. 5. března podepsal svou první profesionální smlouvu v Bayernu Mnichov do roku 2026. 17. dubna 2021 vstřelil dvě branky v ligovém utkání do sítě VfL Wolfsburg.

Reprezentační kariéra
Musiala, který měl také možnost hrát za Nigérii prostřednictvím svého otce, reprezentoval Anglii a Německo na mládežnické reprezentační úrovni.

V listopadu 2020 byl Musiala poprvé povolán do anglické reprezentace do 21 let na kvalifikační zápasy na Mistrovství Evropy 2021. 13. listopadu debutoval jako náhradník při vítězství 3:1 nad Andorrou na stadionu Molineux . Svůj první gól vstřelil 17. listopadu během výhry 5:0 nad Albánií, opět ve Wolverhamptonu. Poté, co se Musiala rozhodl reprezentovat Anglii na úrovni do 21 let, německý fotbalový svaz oznámil, že ukončil snahu přesvědčit Musialu o budoucnosti v německé reprezentaci, trenér německé mládeže Meikel Schonweitz uvedl: "Jasně nám naznačil, že v současné době vidí svou budoucnost v anglické reprezentaci. Přijímáme jeho rozhodnutí a přejeme mu vše nejlepší v jeho sportovní kariéře."

Dne 24. února 2021 se Musiala rozhodl reprezentovat Německo na seniorské reprezentační úrovni. V březnu 2021 byl následně poprvé povolán do německé reprezentace na zápasy kvalifikace na mistrovství světa ve fotbale 2022 a debutoval 25. března jako náhradník v 79. minutě při výhře 3:0 proti Islandu.

Statistiky

Klubové
K 17. dubnu 2021

Reprezentační
K 31. březnu 2021

Ocenění

Klubové

Bayern Mnichov II
 3. Liga: 2019/20

Bayern Mnichov
 DFL-Supercup: 2020
 Superpohár UEFA: 2020
 Mistrovství světa klubů: 2020

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Narození 26. února
Narození v roce 2003
Narození ve Stuttgartu
Muži
Žijící lidé
Němečtí fotbaloví reprezentanti
Angličtí fotbalisté
Fotbaloví záložníci
Fotbalisté FC Bayern Mnichov
Hráči Mistrovství světa ve fotbale 2022
Hráči Mistrovství Evropy ve fotbale 2020


text:
Morini so bili antično belgijsko pleme.

O Morinih in njihovem jeziku je malo znanega. Zosim omenja, da se je eno od njihovih mest (sedanji Boulogne-sur-Mer) imenovalo Bononija, v srednjem veku pa Bonen. Zosim omenja tudi to, da je imelo mesto spodnjegermanske značilnosti (Bononia germanorum). Morinski civitas v rimskem obdobju je bila Tarwanna ali Tervanna, sedanji Thérouanne (nizozemsko: Terwaan) v Franciji.

Morini so skupaj z Menapijci omenjeni v Cezarjevih Komentarjih galskih vojn.

Etimologija
Ime Morini je izpeljano iz keltske besede mori – morje, kateri je dodana pripona -no-, podobno kot pri Rutenih, Santonih, Turinih in Tigurinih. Beseda mori, ki je v Dunajskem besednjaku zapisana kot more, se je v latinščino prevajala kot mare - morje. Naslednja beseda, ki je izpeljana iz besede mori, je beseda morici, ki se je v latinščino prevajala kot marini – mornarji. Ena od različic je ime Morini, ki pomeni tisti z morja.  Še ena od različic je ime Aremorici – tisti, ki živijo pred morjem (ali ob njem). Beseda mori je sorodna valižanskemu  môr, bretonskemu in kornijskemu mor in irskemu muir. Indoevropski prototip je bil najbrž *mori  ali, manj verejtno,  *mari, iz katerega sta nastala na primer nemško Meer in staroslovansko morje.

Naselitveni prostor
Morini so bili naseljeni v priobalnih ravnicah in mokriščih ob Severnem morju v zgodovinski regiji Zahodni Flamski v zahodni Belgiji in v sedanjih departmajih Nord in Pas-de-Calais na skrajnem severu Francije.

Kultura
Morini so prebivali v hišah iz trave v vaseh ob morski obali in na majhnih otokih, obdanih z ribniki. Hiše so gradili na robovih polderjev in na umetnih gričih v polderjih, ki so jih imenovali pol ali terp.  Sledovi polov so še vidni, na primer v naravnem rezervatu Uitkerkse Polder. Vidni so tudi nasipi in rimski jarki.

Obdelovalne površine so pridobili z izsuševanjem. Bili so uspešni kmetje, ker so bili polderjih zelo rodovitni. Trgovali so s sosednjimi plemeni, med katerimi so bili tudi antični kentski Briti iz sosednje Britanije ter Batavijci in Salinijci iz sedanje Nizozemske.

Zgodovina
Cezar se je zelo zanimal za del morinskega ozemlja okoli sedanjega Calaisa, od koder je vodila najkrajša pomorska pot v Britanijo. Morini so imeli več pristanišč. Eno od njih je bilo Portus Itius, sedanji Boulogne.

Cezar je želel med severnimi Morini vzbuditi predvsem strah, "da ga ne bi napadli". Ozemlje Morinov in Menapijcev je bilo dobro zavarovano z močvirji in gozdovi in zato primerno za gverilsko vojskovanje. Labien je leta 55 pr. n. št. okrepil rimski pritisk na strateško pomembnejša zahodna morinska ozemlja. Leta 55 pr. n. št. je Cezar tam prezimil eno od svojih legij pod poveljstvom legata Gaja  Fabija. Leta 53 pr. n. št. so se Morini združili, najverjetneje z Menapijci, pod poveljstvom Atrebata Komija.Med velikim galskim uporom pod Vercingetoriksovim vodstvom  so Morini poslali kontingent približno 5.000 (ali 7.000) mož, da bi ga osvobodil iz oblegane Alezije.

Cezar je zapustil nekaj zanimivih podrobnosti. Pleme je imelo nekaj  pagov  (pagus - podregija), ki so očitno samostojno sprejemali svoje odločitve.  Morini  so pobegnili v ali za moeren (močvirje ali barje) in postali nedosegljivi za rimsko vojsko. Leta 56 pr. n. št., ko je bila jesen izredno mokra, je takšna kaktika delovala. Naslednje leto je bilo bolj sušno in taktika je spodletela.  Morini naj bi s še drugimi obalnimi plemeni (Leksovijci, Namneti, Ambilijati, Diablinti in Menapijci) in plemeni iz Britanije sodelovali v vstaji Armoriških Venetov.  Omenjena plemena so bila verjetno vključena v trgovino med celino in Britanijo, ki bi jo Cezar hotel imeti zase.

Cezar se je vojskoval z Morini, vendar mu je uspelo osvojiti le del njihovega ozemlja okoli Calaisa. Preostali del Morinov je k Rimskemu cesarstvu priključil cesar Avgust v letih 33-23 pr. n. št.. Njihovo ozemlje je postalo del rimske province Belgijske Galije.

Misijonarji Viktorik, Fuscijan in Gencijan so proti koncu 3. stoletja Morine spreobrnili v krščanstvo. Regijo je v 7. stoletju ponovno evangeliziral sveti Audomar.

Sklici

Plemena v antični Galiji
Antična germanska plemena


text:
Echo ZYX Music Ges é uma gravadora da Áustria. Essa empresa está associado com a IFPI.

Ligações externas
 Página oficial

Gravadoras da Áustria
Membros da IFPI


text:
Hjernerystelsesforeningen (engelsk The Danish Concussion Association) er en dansk patientforening der varetager interesserne for folk ramt af akut eller kronisk hjernerystelse. Foreningen har over 1.500 medlemmer og sætter især fokus på langtidsfølgerne af hjernerystelse, benævnt postcommotionelt syndrom. Foreningen er en del af samarbejdet omkring Hjerneugen.

Medlemmer
Foreningen gik fra 1.000 medlemmer i 2017, til 1.500 medlemmer i 2018.

Samarbejder
I 2016 indgik foreningen et officielt samarbejde med Spillerforeningen, Håndbold Spiller Foreningen og Danske Elitesportsudøveres Forening. Året efter indgik de et partnerskab med Danmarks Ishockey Union og Dansk Håndbold Forbund, blandt andet med fokus på at bekæmpe uvidenhed om hjernerystelser i de to sportsgrene.

I slutningen af 2018 blev det offentliggjort at foreningen, i samarbejde med Center for Hjerneskade, havde fået 8,5 millioner kroner til et nyt videnscenter - Dansk Center for Hjernerystelse.

Formænd

Referencer

Etableret i 2013
Foreninger fra Danmark
Patientforeninger
Hjernerystelse


text:
Matthew Stewart (Mathieu Stuart),  comte de Lennox, né le  au château de Dumbarton et mort le  au château de Stirling, est le chef de la noblesse catholique d'Écosse au milieu du .

Biographie
Il est le fils de John Stewart († assassiné en 1526),  comte de Lennox, et d'Élisabeth Stewart d'Atholl, fille de John. Son quadrisaïeul était John Stuart de Derneley/de Darnley d'Aubigny (et La Verrerie) (1365-1429), issu lui-même d'Alexandre Stuart.

Il épouse, en 1544, Margaret Douglas (1515-1577), fille d'Archibald Douglas,  d'Angus, et de Marguerite d'Angleterre (Margaret Tudor ; 1489-1541 ; fille du roi Henri VII d'Angleterre et d'Élisabeth d'York, sœur du roi Henri VIII, veuve en 1513 de Jacques IV d'Écosse — d'où Jacques V, père de la reine Marie Stuart ci-dessous — remariée à Archibald Douglas dès 1514).

De cette union sont issus deux enfants :
Henry Stuart (1545 – 1567), Lord Darnley (appellation correcte, mais peu usitée : « Henry Stewart,  duc d'Albany »), second époux de sa cousine germaine la reine Marie  d'Écosse, et père du roi Jacques VI d'Écosse (devenu en outre, en 1603, roi d'Angleterre et d'Irlande sous le nom de Jacques  en succession d'Élisabeth).
Charles Stewart,  comte de Lennox (mort en 1576), il épouse en 1574 Elizabeth Cavendish, avec qui il a une fille, Arbella Stuart.

Chargé, avec Thomas Wharton, de commander un corps expéditionnaire de 5 000 hommes pour une manœuvre de diversion contre le comte d'Arran le , il s'empare de Castlemilk dans l'Annandale et, au terme d'âpres combats pour la prise de l'église fortifiée, incendie Annan.

Après l'abdication de sa belle-fille, le , Matthew Stewart exerce jusqu'à sa mort en 1571, les fonctions de régent du royaume d'Écosse, au nom de son petit-fils le roi Jacques VI, âgé d'un an lors de son accession au trône. Il est tué lors du raid mené contre le château de Stirling par les partisans de la reine déchue Marie Stuart.

Notes et références

Voir aussi
 Liste des rois d'Écosse

Bibliographie
 Marcus Merriman, « Stewart, Matthew, thirteenth or fourth earl of Lennox (1516–1571) », Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 ; édition en ligne, .  Lire en ligne.

Liens externes

Naissance en septembre 1516
Comte de la pairie d'Écosse
Décès en septembre 1571
Gardien de l'Écosse
Personnalité écossaise du XVIe siècle
Décès à 54 ans
Naissance à Dumbarton (Écosse)
Maison Stuart de Darnley
Militaire écossais mort au combat
Comte de Lennox


text:
Centroderes est un genre de Kinorhynches.

Liste des espèces
Selon WRMS et ITIS :
Centroderes spinosus (Reinhard 1881)
Centroderes eisigii Zelinka 1928

Référence
Zelinka, 1907 : Zur Kenntnis der Echinoderen. Zoologischer Anzeiger, vol. 32, n. 5, .

Liens externes

Kinorhyncha


text:
Trangärdet är ett naturreservat i Karlskoga kommun i Örebro län.

Området är naturskyddat sedan 1974 och är 230 hektar stort. Reservatet består av kärr, mossar och myrar omväxlande med tjärnar och gammelskog.

Referenser
Länsstyrelsen: naturreservatet Trangärdet

Naturreservat i Karlskoga kommun
Naturskyddsområden bildade 1974
Natura 2000-områden i Örebro län


text:
Koprosma (Coprosma L.) – rodzaj roślin należący do rodziny marzanowatych. Należy do niego ponad 110 gatunków. Występują one na wyspach Oceanii – od Nowej Gwinei po archipelag Juan Fernández, w południowo-wschodniej Australii, w Nowej Zelandii oraz niektórych wyspach Archipelagu Malajskiego (na Jawie, Borneo i Celebesie). Centrum zróżnicowania stanowią wyspy Nowej Zelandii, gdzie rośnie 55 gatunków, w tym 53 endemity. Niektóre gatunki uprawiane są jako ozdobne (w Polsce koprosma Petriego C. petriei i koprosma płożąca C. repens), wykorzystywane jako rośliny barwierskie lub lecznicze.

Nazwa rodzaju utworzona została z greckich słów kopros – odchody – i osme – zapach, w nawiązaniu do nieprzyjemnej woni niektórych gatunków.

Morfologia
 Pokrój Drzewa i krzewy.
 Liście Pojedyncze, naprzeciwległe, wsparte przylistkami, czasem pochwiasto obejmującymi łodygę. Za młodu zwykle na wierzchołku ogruczolone.
 Kwiaty Jednopłciowe, przy czym rośliny najczęściej są dwupienne. Kwiaty są drobne, zielonkawe, wyrastają pojedynczo lub skupione w pęczkach albo wierzchotkach, wówczas u nasady wsparte kapturkowato zrośniętymi dwiema podsadkami. Kielich 4- lub 5-krotny, trwały, zwykle drobny, a w kwiatach męskich czasem całkiem zredukowany. Korona zwykle wąskolejkowata, czasem dzwonkowata, z 4–6 łatkami na końcach. Pręcików jest 4 lub 5. Ich nitki są długie i pylniki wystają w efekcie zwisając poza koroną. Zalążnia jest dolna, dwukomorowa, zwykle z pojedynczymi zalążkami w komorach. Szyjka słupka jest rozdzielona do nasady na dwie lub cztery nitkowate i brodawkowato owłosione ramiona, wystające daleko poza koronę.
 Owoce Mięsiste pestkowce z 1 lub 2 pestkami, rzadziej 4. Często kształtu kulistego i wsparte trwałym kielichem.

Systematyka

 Pozycja systematyczna
Rodzaj z rodziny marzanowatych Rubiaceae, w obrębie której reprezentuje podrodzinę Rubioideae i plemię Anthospermeae.

 Wykaz gatunków

Przypisy

Marzanowate


text:
— посёлок в Японии, находящийся в уезде Мотоёси префектуры Мияги.

Географическое положение
Посёлок расположен на острове Хонсю в префектуре Мияги региона Тохоку. С ним граничат города Исиномаки, Томе, Кесеннума.

Цунами

После цунами, вызванного землетрясением 11 марта 2011 года, в портовом городе без вести пропали 9500 человек.

Население
Население посёлка составляет , а плотность —  чел./км².

Символика
Деревом посёлка считается Machilus thunbergii, цветком — рододендрон, птицей — беркут.

Примечания

Ссылки

 Официальный сайт

Посёлки префектуры Мияги


text:
Thereva ustulata är en tvåvingeart som beskrevs av Krober 1912. Thereva ustulata ingår i släktet Thereva och familjen stilettflugor.

Artens utbredningsområde är Québec. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Stilettflugor
ustulata


text:
Сирил Лемуан (); () — французский профессиональный шоссейный велогонщик, выступающий за команду мирового тура «».

Карьера

Достижения

 2003
 3-й Paris–Mantes-en-Yvelines
 2004
 2-й Букль де ля Майен — Генеральная классификация
 2006
 8-й Тур Люксембурга — Генеральная классификация
 1-й  — Молодёжная классификация
 2009
 3-й Четыре дня Дюнкерка — Генеральная классификация
 3-й Гран-при Зоттегема
 4-й Шатору Классик де л'Эндр
 5-й Критериум Интернациональ — Генеральная классификация
 2010
 7-й Тро-Бро Леон
 10-й Тур Бельгии — Генеральная классификация
 2011
 9-й Гран-при Фурми
 10-й Три дня Де-Панне — Генеральная классификация
 10-й Париж — Брюссель
 2012
 5-й Париж — Коррез — Генеральная классификация
 7-й Circuit de Lorraine — Генеральная классификация
 7-й Шатору Классик де л'Эндр
 8-й Букль де ля Майен — Генеральная классификация
 1-й  — Очковая классификация
 2013
 5-й Ля Ру Туранжель
 6-й Тро-Бро Леон
 9-й Париж — Бурж
 2014
 3-й Тур Пуату — Шаранты — Генеральная классификация
 6-й Тур Бельгии — Генеральная классификация
 10-й Париж — Бурж
  Лидер в горной классификации на Тур де Франс после этапов 2 — 7
 2017
 7-й Дварс дор Фландерен
 2019
 10-й Примус Классик

Статистика выступлений

Гранд-туры

Примечания

Ссылки
 Лемуан, Сирил на FirstCycling
 Лемуан, Сирил Профиль на сайте

Велогонщики Франции


text:
Ду-Коїн () — місто () в США, в окрузі Перрі штату Іллінойс. Населення —  осіб (2010).

Географія
Ду-Коїн розташований за координатами  (38.001719, -89.232840).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 18,29 км², з яких 18,08 км² — суходіл та 0,21 км² — водойми.

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало  осіб у  домогосподарствах у складі  родин. Густота населення становила 334 особи/км².  Було 2942 помешкання (161/км²).

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 2,6 %. Частка іспаномовних становила 1,8 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 24,5 % — особи молодші 18 років, 57,5 % — особи у віці 18—64 років, 18,0 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 38,8 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 90,1 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 84,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  доларів США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). Медіана доходів становила  доларів для чоловіків та  доларів для жінок. За межею бідності перебувало 27,9 % осіб, у тому числі 48,2 % дітей у віці до 18 років та 10,0 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило  осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 31,1 %, роздрібна торгівля — 14,8 %, виробництво — 13,4 %.

Примітки

Джерела

Міста Іллінойсу
Населені пункти округу Перрі (Іллінойс)


text:
Tricia O'Neil (Shreveport, Lusiana, 11 de marzo de 1945) es una actriz estadounidense.

Carrera

Inicios y carrera en la televisión
Nacida en Shreveport, Luisiana, O'Neil comenzó su carrera como modelo publicitaria antes de dedicarse a la actuación. Ella apareció por primera vez en comerciales de televisión y luego fue elegida para integrar el reparto de muchas series de televisión populares. Hizo una aparición temprana junto a Peter Falk como entrenadora de perros en un episodio de 1978 de la serie de televisión Columbo titulado "How to Dial a Murder". Interpretó a la doctora Maggie "Mo" Sullivan en la serie The A-Team.

Otras interpretaciones incluyen a la cantante de discoteca Julie Heller en el episodio "Murder! Murder!" de The Eddie Capra Mysteries (1978, NBC), como Dorothy Fulton en Hart to Hart (1979, ABC), como Charlie en The Fall Guy (1981, ABC), como Ashley Vickers en el episodio piloto de Murder, She Wrote (1984, CBS), como una periodista en un episodio de la segunda temporada de Riptide (1984, NBC) como  Victoria James en el episodio "Atentado a la Fundación Phoenix" en la serie MacGyver en 1987 y en papeles separados en tres episodios de Matlock de 1989 a 1994. Interpretó a la capitana Rachel Garrett en Star Trek: The Next Generation en el episodio "Yesterday's Enterprise" y a Klingon Kurak en el episodio "Suspicions". Más tarde actuó como estrella invitada en Star Trek: Deep Space Nine como Cardassian Korinas en el episodio "Defiant".

Cine
Los créditos cinematográficos de O'Neil incluyen papeles en The Legend of Nigger Charley (1972), The Gumball Rally (1976), Mary Jane Harper Cried Last Night (1977), Are You in the House Alone? (1978), The Kid from Left Field (1979), Brave New World (1980), Piraña II: The Spawning (1981), Jacqueline Susann's Valley of the Dolls (1981), Ted and Venus (1991) y Titanic (1997) . Recibió un premio Theatre World por su actuación en el musical de Broadway Two by Two con Danny Kaye.

Referencias

Enlaces externos

Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de televisión de Estados Unidos
Actrices de teatro de Estados Unidos
Nacidos en Shreveport


text:
Урмиязовский сельсовет — административно-территориальная единица и муниципальное образование в Аскинском районе Республики Башкортостан Российской Федерации.

Законом «О границах, статусе и административных центрах муниципальных образований в Республике Башкортостан» муниципальное образование наделено статусом сельского поселения.

История
В 2008 году к Урмиязовскому сельсовету была присоединена территория Уршадинского сельсовета:

Население

Состав сельского поселения

Примечания

Муниципальные образования Аскинского района
Сельские поселения Башкортостана


text:
Der Schandrin () ist ein 414 km langer rechter Nebenfluss der Indigirka in der Republik Sacha (Jakutien) in Russland.

Der Schandrin entspringt gut 300 km Luftlinie nordwestlich von Srednekolymsk und 100 km südöstlich der Siedlung Tschokurdach an einem nördlichen Ausläufer des Ulachan-Sis-Rückens, der das Kolyma-Tiefland im Nordwesten begrenzt. Er durchfließt zunächst in östlicher, dann nordöstlicher Richtung durch die Tundralandschaft des östlichen Kondakow-Plateaus. Nach einem weiten Bogen in westlicher Richtung erreicht er zunehmend stark mäandrierend die seenreiche und sumpfige Tiefebene östlich des Indigirkadeltas, die er in nördlicher Richtung durchquert, bis er etwa 120 km ostnordöstlich von Tschokurdach in den rechten Mündungsarm der Indigirka (protoka) Kolymskaja mündet, 29 km oberhalb von dessen Mündung ist die Ostsibirische See.

Das Einzugsgebiet des Flusses umfasst 7570 km². Die bedeutendsten Nebenflüsse sind Tatylkan (Länge 62 km), Bjorjo-Jurjage (64 km) und Kjurjutke (87 km, auch Kuritka-Schandrin) von links sowie Keilen-Djunjum (53 km), Tilech (135 km) und Naldyktschan (59 km) von rechts.

Der Schandrin durchfließt auf seiner gesamten Länge den sehr dünn besiedelten Ulus Allaicha. Am Fluss gibt es keine Ortschaften.

1972 wurden im Permafrostboden am Schandrin das fast vollständige Skelett und sehr gut erhaltene innere Organe eines Wollhaarmammuts gefunden, das nach dem Fundort den Namen Schandrin-Mammut erhielt.

Einzelnachweise


text:
Phytolaccaceae é uma família de plantas angiospérmicas (plantas com flor - divisão Magnoliophyta), pertencente à ordem Caryophyllales.

A ordem à qual pertence esta família está, por sua vez, incluída na classe Magnoliopsida (Dicotiledóneas): desenvolvem, portanto, embriões com dois ou mais cotilédones.

Gêneros
Segundo o Angiosperm Phylogeny Website esta família é composta pelos seguintes géneros:
 Anisomeria
 Ercilla
 Gallesia
 Hilleria
 Ledenbergia
 Microtea
 Monococcus
 Nowickea
 Petiveria
 Phytolacca
 Rivina
 Schindleria
 Seguieria
 Trichostigma

Ver também
 Grupo de Filogenia das Angiospérmicas

Ligações externas

Caryophyllales
Famílias botânicas
Famílias de angiospérmicas


text:
Ryhall Pasture and Little Warren Verges is a  biological Site of Special Scientific Interest north of the village of Ryhall. Little Warren Verges is in Lincolnshire and Ryhall Pasture is in Rutland.

The main grasses on Ryhall Pasture are tor-grass, upright brome and red fescue. The soil is on Jurassic Upper Lincolnshire Limestone, and the rich herb flora include clustered bellflower and greater knapweed. The roadside verges have a diverse calcareous flora, and adjacent hedges are rich in herbs and insect species.

There is public access to the verges but not to the meadow.

References

Sites of Special Scientific Interest in Rutland
Sites of Special Scientific Interest in Lincolnshire


text:
Poidium és un gènere monotípic de plantes de la família de les poàcies La seva única espècie: Poidium brasiliense, és originària del Brasil tropical.

Alguns autors ho inclouen en el gènere Poa o Briza.

Taxonomia
Poidium brasiliense va ser descrita per Nees exSteud. i publicat a Synopsis Plantarum Glumacearum 1(3): 288. 1854.
Etimologia
Poidium: nom genèric que es refereix al fet que és semblant a Poa.

brasiliense: epítet geogràfic que al·ludeix a la seva localització a Brasil.

Referències

Bibliografia
 Matthei, O.R. 1975. Der Briza-Komplex in Südamerika: Briza, Calotheca, Chascolytrum, Poidium (Gramineae). Willdenowia, Beih. 8: 1–168.
 Nicora, E. G. & Z. E. Rúgolo de Agrasar. 1981. Los géneros sudamericanos afines a Briza L. (Gramineae). Darwiniana 23(1): 279–309.
 Soreng, R. J. 2003. Poidium. In Catalogue of New World Grasses (Poaceae): IV. Subfamily Pooideae. Contr. U.S. Natl. Herb. 48: 582–583. View in BotanicusView in Biodiversity Heritage Library
 Soreng, R. J., G. Davidse, P. M. Peterson, F. O. Zuloaga, E. J. Judziewicz, T. S. Filgueiras & O. N. Morrone. 2003 and onwards. On-line taxonomic novelties and updates, distributional additions and corrections, and editorial changes since the four published volumes of the Catalogue of New World Grasses (Poaceae) published in Contr. U.S. Natl. Herb. vols. 39, 41, 46, and 48. http://www.tropicos.org/Project/CNWG:. In R. J. Soreng, G. Davidse, P. M. Peterson, F. O. Zuloaga, T. S. Filgueiras, E. J. Judziewicz & O. N. Morrone (editors) Internet Cat. New World Grasses. Missouri Botanical Garden, St. Louis.

Aveneae


text:
Ostřice ostrá (Carex acutiformis), někdy též ostřice kalužní, je druh jednoděložné rostliny z čeledi šáchorovité (Cyperaceae).

Popis
Jedná se o rostlinu dosahující výšky nejčastěji 40–120 cm. Je vytrvalá, netrsnatá s plazivými oddenky a dlouhými výběžky. Listy jsou střídavé, přisedlé, s listovými pochvami, na bázi čepele je na vrcholu špičatý jazýček. Lodyha je ostře trojhranná, stejně dlouhá nebo kratší než listy. Čepele jsou asi 7–10 mm široké, na rubu i líci draslavě drsné, nejvýše do 1/2 listu s nevýraznými anastomózami. Bazální pochvy jsou nejčastěji vínově červené, síťka se většinou vytváří. Ostřice ostrá patří mezi různoklasé ostřice, nahoře jsou klásky čistě samčí, dole čistě samičí. Samčích klásků bývá nejčastěji 2–4, samičích 2–3. Samičí klásky jsou do 10 cm dlouhé, dolní krátce stopkaté. Dolní listen je delší než celé květenství a listeny jsou bez pochev. Okvětí chybí. V samčích květech jsou zpravidla 3 tyčinky, prašníky jsou zpočátku žluté, později oranžové. Blizny jsou většinou 3. Plodem je mošnička, která je asi 4–5 mm dlouhá, na průřezu zploštěle trojhranná, šedá až šedohnědavá, matná, k oběma koncům zúžená, na vrcholu zúžená v krátký nezřetelně dvouzubý zobánek. Každá mošnička je podepřená plevou, která je za zralosti tmavě červenohnědá se zelenavým kýlem, kratší než mošnička. V ČR kvete nejčastěji v květnu až v červnu. Počet chromozómů: 2n=78.

Rozšíření ve světě
Ostřice pobřežní roste ve větší části Evropy, chybí v severnější Skandinávii a na severu evropského Ruska, málo přesahuje do severní Afriky, dále roste v Asii v oblasti Kavkazu a na východ až po jižní Sibiř, ostrůvkovitě i jinde ve střední Asii. Byla zavlečena do Severní Ameriky, kde roste na severovýchodě USA a v jihozápadní Kanadě

Rozšíření v Česku
V ČR roste od nížin do podhůří. Místy je hojná, často roste ve vlhčích luzích či živnějších mokřadních olšinách sv. Alnion glutinosae. V bažinách a na okraji vod často vytváří i v bezlesí skoro monodominantní porosty as. Caricetum acutiformis.

Reference

Externí odkazy

Šáchorovité
Flóra Česka
Flóra Indického subkontinentu
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra jižní Afriky
Flóra Kavkazu
Flóra severní Afriky
Flóra severní Evropy
Flóra Sibiře
Flóra Střední Asie
Flóra střední Evropy
Flóra východní Evropy
Flóra východní tropické Afriky


text:
Prachin Buri (Thai: , auch als Prachinburi wiedergegeben) ist eine Provinz (Changwat) im Osten Thailands, sie wird aber verwaltungstechnisch zu Zentralthailand gezählt. Die Hauptstadt der Provinz heißt ebenfalls Prachin Buri.

Geographie
Die Provinz Prachin Buri liegt etwa 120 Kilometer nordöstlich von Bangkok.

Die Landschaft der Provinz ist im Wesentlichen zweifach gegliedert: zum einen zeigt sie das tief gelegene Bett des Maenam Bang Pakong, der durch die Provinz Chachoengsao und weiter in den Golf von Thailand fließt, zum anderen die höher gelegene Ebene der Dong-Phaya-Yen-Berge. Hier befinden sich auch zwei Nationalparks, Khao Yai und Thap Lan.

Klima
Das Klima ist tropisch-monsunal. Im Jahr 2009 gab es bei 134 Regentagen 1676,3 mm Niederschlag. Die jeweils höchste und tiefste Temperatur lag bei 36 °C und 18 °C.

Wirtschaft und Bedeutung
Prachin Buri zählte früher, wie heute noch viele Gebiete im Isan, zu den ärmsten Provinzen des Landes. Seit einiger Zeit zieht es jedoch mehr und mehr Geschäftsleute aus der relativ nahe gelegenen Hauptstadt nach Prachin Buri, die hier Ruhe und Abgeschiedenheit finden. Deshalb fließt eine nicht unerhebliche Geldmenge in die Gegend.

Der Tourismus spielt hier – trotz des bekannten Nationalparks Khao Yai – keine besondere Rolle, obwohl die Gegend viele interessante Orte hat. Hauptbeschäftigung ist die Landwirtschaft, Haupterzeugnisse sind hier neben dem obligatorischen Reis, Soja, Durian, Bambussprossen und Tapioka.

Im Jahr 2009 betrug das "Gross Provincial Product" (Bruttoinlandsprodukt) der Provinz 75.244 Millionen Baht.

Daten
Die unten stehende Tabelle zeigt den Anteil der Wirtschaftszweige am Gross Provincial Product in Prozent:

Verkehr

Flughafen
 Flughafen Bangkok-Suvarnabhumi (IATA-Flughafencode: BKK)

Geschichte
In Prachin Buri wurden viele Erzeugnisse aus der Dvaravati-Zeit gefunden, so dass man annimmt, dass die Gegend bereits seit dem 8. Jahrhundert ständig besiedelt ist. Sie wurde dann von den Khmer beherrscht, die durch die Ausdehnung des Reiches von Ayutthaya mehr und mehr zurückgedrängt wurden.

Prachin Buri wurde unter König Mongkut (Rama IV.) errichtet und im Jahr 1872 unter König Chulalongkorn (Rama V.) vollendet. Der erste Gouverneur der Provinz war Phra Preecha Kolkan. Nachdem man im nahe gelegenen Kabin Buri Gold entdeckt hatte, erhielt er den Befehl des Königs, in Prachin Buri ein Goldlager zu errichten. Später entstand daraus das Verwaltungsgebäude für die Provinz.

Sehenswürdigkeiten
 Wat Phra Si Maha Phot – buddhistische Tempelanlage (Wat) im Amphoe Si Maha Phot, etwa 22 Kilometer außerhalb der Provinzhauptstadt gelegen; im Park des Tempels befindet sich ein uralter und gewaltiger Bodhibaum, dessen Umfang etwa 15 Meter beträgt. Der Samen für diesen Baum wurde auf einer Missionsreise aus Bodhgaya in Indien nach Thailand gebracht.
 Khao Ito Wasserfall (Thai: ) – etwa zwölf Kilometer außerhalb der Provinzhauptstadt, zeigt Wasserschnellen über mehrere Ebenen
 Nationalparks:
 Nationalpark Khao Yai – etwa 2200 km² großer und weltbekannter Nationalpark, der Name bedeutet "Großer Berg"; Khao Yai steigt bis etwa 1300 Meter Höhe an und zeigt eine mannigfaltiger Tier- und Pflanzenwelt. Khao Yai ist der älteste Nationalpark Thailands und wurde 1962 von König Bhumibol Adulyadej eingeweiht.
 Nationalpark Thap Lan (Thai: ) – etwa 2235 km² großer Nationalpark im Amphoe Na Di, der viele Palmenarten zeigt.

Symbole
Das Siegel der Provinz Prachin Buri zeigt den berühmten Bodhi-Baum beim Tempel Wat Si Maha Phot. Dieser Baum wurde nach einer Pilgerreise vor 2000 Jahren aus Indien hergebracht.

Die Farben der Provinz sind rot und gelb – rot steht für das Land und gelb für den Buddhismus. Der lokale Baum ist der Bodhi-Baum, die lokale Blume ist der Korkbaum (Millingtonia hortensis).

Der Wahlspruch der Provinz Prachin Buri lautet:
 "Der heilige Bodhi-Baum wurde in dieser Stadt gezogen,
 Süße Bambusschößlinge gibt es überall bis heute,
 Weti bekannt für Früchte in allen Jahreszeiten,
 Die Provinz liegt in Dvaravati, dem alten Königreich."

Verwaltungseinheiten

Provinzverwaltung
Die Provinz Prachin Buri ist unterteilt in sieben Landkreise (Amphoe), 65 Gemeinden (Tambon) und 658 Dörfer (Muban).

Hinweis: Fehlende Nummer gehören zu den Amphoe, die nun die Provinz Sa Kaeo bilden.

Lokalverwaltung
Für das ganze Gebiet der Provinz besteht eine Provinz-Verwaltungsorganisation (, kurz , Ongkan Borihan suan Changwat; englisch Provincial Administrative Organization, PAO).

In der Provinz gibt es eine Stadt (, Thesaban Mueang) – Prachin Buri () und 11 Kleinstädte (, Thesaban Tambon).

Einzelnachweise

Literatur
 Thailand in Figures. 13. A. Nonthaburi: Alpha Research 2011, ISBN 9786167526034.

Weblinks

 Website der Provinzverwaltung (auf Englisch und Thai)
 Übersichtskarte der Provinz Prachin Buri (Bezeichnungen auf Englisch und Thai) [zuletzt abgerufen am 16. November 2013]
 Touristische Informationen über die Provinz Prachin Buri – Seite der Tourism Authority of Thailand TAT (auf Englisch)
 Offizielle Seite des Thap-Lan-Nationalparks (auf Englisch)

Thailändische Provinz


text:
Richard Ruíz (born 14 January 1986) is a Mexican professional footballer who plays as a midfielder for Chapulineros de Oaxaca.

Club career

Club Tijuana
In 2009, Ruíz started playing for the Club Tijuana Xoloitzcuintles De Caliente. In 2010, he helped Tijuana obtain the Apertura 2010 champions. Then on 21 May 2011, his team advanced to the Primera División.

Cruz Azul
On 10 June 2015 it was confirmed Ruiz would join the club from Tijuana on a definite purchase.

Tiburones Rojos de Veracruz

On 7 June 2017 it was confirmed Richard Ruiz would join the club from Cruz Azul on a definite purchase.

Toluca

On 7 June 2018, After Toluca failed to come to an agreement with Club Leon for Leonel Lopez, Richard Ruiz was signed as a replacement for Lopez.

Honours

Club
Tijuana

Chapulineros de Oaxaca
 Liga de Balompié Mexicano: 2020–21, 2021

References

External links

1986 births
Living people
Association football defenders
Club Tijuana footballers
Cruz Azul footballers
C.D. Veracruz footballers
Liga MX players
Footballers from Chiapas
Mexican footballers
Ascenso MX players
People from Jiquipilas
Liga de Balompié Mexicano players


text:
New Market és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia una població de 1.637 habitants.

Demografia
Segons el cens del 2000, New Market tenia 1.637 habitants, 737 habitatges, i 431 famílies. La densitat de població era de 316 habitants per km².

Dels 737 habitatges en un 22,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,5% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 41,4% no eren unitats familiars. En el 36% dels habitatges hi vivien persones soles el 18% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,13 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,72.

Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,4% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 25,7% de 45 a 60 i un 21,9% 65 anys o més.

L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,4 homes.

La renda mediana per habitatge era de 32.365 $ i la renda mediana per família de 48.036 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.750 $ mentre que les dones 23.462 $. La renda per capita de la població era de 20.480 $. Entorn del 7,6% de les famílies i el 12% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

Entitats de població de Virgínia


text:
Steam, la plataforma de distribución digital de videojuegos de Valve, lanzó en 2014 una nueva iniciativa para adaptar la Realidad Virtual a los juegos digitales. Steam VR permite el uso de juegos de realidad virtual en un equipo personal a partir de su plataforma.

Historia
Valve a principios de  2014, al ver el desarrollo paralelo de las nuevas tecnologías de Realidad Virtual en el mundo de los videojuegos, inició un proyecto para su plataforma de distribución digital de juegos:  Steam VR. Se mostraron las primeras iniciativas el 2 de junio de 2014 en una reunión a puerta cerrada en Boston con un grupo de desarrolladores selectos.

SteamVR empezó como un modo experimental que soportaba y utilizaba el headset Oculus Rift; un anuncio muy oportuno tras el lanzamiento del nuevo headset Crystal Cove Oculus Rift. En sus inicios SteamVR presentaba la interfaz del cliente Steam en el modo Rift, mostrando la interfaz del usuario como una pantalla curva flotante, con soporte de seguimiento de cabeza. Actualmente la plataforma cuenta con más de 1200 experiencias VR (Realidad Virtual) con todo tipo de juegos y simuladores adaptado. También tienen en fases de desarrollo desde 2017 la incorporación de la Realidad Aumentada en colaboración con Microsoft incorporando el uso de la cámara incorporada en el headset de HTC VIVE.

Especificaciones técnicas

SO
Windows 7 SP1, Windows 8.1, Windows 10 o más reciente.

CPU
Intel® i5-4590 / AMD FX 8350 equivalente o superior.

Memoria RAM
4 GB de RAM o más.

Gráficos (Tarjetas gráficas recomendadas)
NVIDIA GeForce® GTX 970 / AMD Radeon™ R9 290 equivalent or greater

Conexiones

Salida de vídeo
HDMI 1.4 / DisplayPort 1.2, o una versión más reciente.

Puertos USB
1 USB 2.0 o superior.

Equipo de juego

Controles
Mandos inalámbricos para controlar tanto las acciones y movimientos dentro de la realidad virtual, estos son captados por las estaciones de seguimiento. Estos mandos cuentan con un conjunto de botones de presión y táctiles para la interacción del usuario con la experiencia VR.

Gafas
Actualmente se usa el headset de HTC Vive. Este visor está formado por dos pantallas de 1200 x 1080 píxeles cada una a una frecuencia de 90Hz.

Estaciones de Seguimiento
Bases inalámbricas colocadas en la zona de juego que permiten el tracking de (monitorizan) los movimientos del usuario.

Caja de conexiones
Las gafas van conectadas a una caja de conexiones mediante un cable USB y HDMI que a su vez va conectado al ordenador.

Espacio de juego
Steam especifica un mínimo de 2x1,5 metros para conseguir un correcto rendimiento del STEAM VR y un máximo de 5x5x5 metros (aunque algunos afirman que la área de funcionamiento máximo es de 4,6x4 ,6m según el hardware que se use) debido a las características técnicas de las estaciones de seguimiento y mandos inalámbricos. Aun así, no es necesario más que las dimensiones mínimas de espacio para su correcto uso. Este espacio debe estar limpio de obstáculos para que exista una buena jugabilidad y evitar accidentes.

Valve Index
Valve ha presentado Valve Index, su nueva apuesta de hardware que mejora el dispositivo diseñado y desarrollado completamente por la compañía. Con los siguientes requisitos para funcionar correctamente:

MÍNIMO

 Sistema Windows 10, SteamOS o Linux
 RAM de 8 GB o más
 GPU NVIDIA GeForce GTX 970 o superior, AMD RX480 o superior (Requiere DisplayPort, no es compatible con HDMI)
 CPU Dual core (con hyperthreading o superior)
 UBS 3.0+ para las cámaras del visor

RECOMENDADO

 Procesador: Quad Core +
 Gráficos: NVIDIA 1070 or better
 Notas adicionales: Available USB (3.0+) Port Required for Headset Pass-Through Camera & USB Port Support

En cuanto a sus particularidades técnicas, el visor de Valve Index presenta unas pantallas con diseño propio, que ofrecen imágenes de alta resolución a través de dos paneles LCD de 1440x1600 píxeles, añaden subpíxel RGB. Con frecuencia de actualización es de 120Hz con un modo experimental de 144Hz y 20 grados más de visión que HTC VIVE.

Para el apartado sonoro, Valve ha desarrollado unos pequeños altavoces que se sitúan fuera de la oreja para conseguir una mayor inmersión auditiva y evitar el uso de auriculares. El lado negativo de este añadido es que, al situarse fuera de la oreja, los que están alrededor en la misma sala también pueden escuchar lo que ocurre dentro del juego o aplicación en cuestión. Para el apartado sonoro, Valve ha querido innovar y ha desarrollado unos pequeños altavoces que se sitúan fuera de la oreja para conseguir una mayor inmersión auditiva de larga duración y evitar la incomodidad que puede suponer el llevar auriculares. No obstante, al situarse fuera de la oreja, los que están alrededor en la misma sala también pueden escuchar lo que ocurre dentro del juego o aplicación en cuestión.

Los controladores de Index llevan incorporados un stick para el pulgar, un pequeño touchpad, dos botones, un gatillo analógico y un botón del sistema. Incorporan un conector de carga USB tipo C y tienen una batería que dura más de 7 horas.

Referencias

Distribución de videojuegos