text:
«Ранкова пошта» — музична програма, яка демонструвалася на Центральному телебаченні СРСР (головна редакція музичних програм). Передача виходила по суботах або неділях на Першій програмі ЦТ.

В даний час програма демонструвалася на російському державному телеканалі «Росія-1» в неділю вранці.

Історія
Попередником цієї програми стала передача «За листами телеглядачів» (1973). Вона демонструвалася по суботах о 10:00. Вів її диктор ЦТ Юрій Ковеленов. 7 вересня 1974 року вийшов перший випуск програми під новою назвою — «Ранкова пошта».

Ведучим «Ранкової пошти» був, головним чином, Юрій Ніколаєв. Однак крім нього, ведучими передачі в різний час були диктори ЦТ (Тетяна Ведєнєєва, Наталія Андрєєва, Валерія Ризька та інші), актори (Вікторія Лепко, Олександр Ширвіндт і Михайло Державін, Клара Новикова та інші), співаки російські (Алла Пугачова, Ксенія Георгіаді, Сергій Мінаєв та інші) і зарубіжні (Карел Готт, Гелена Вондрачкова, Кларі Катона, Юдіт Сюч та інші).

Спочатку передача планувалася як концерт з виступів найбільш популярних виконавців, утім, було вирішено готувати циклову музичну передачу за заявками глядачів. На адресу передачі надходили тонни листів, але згодом Юрій Ніколаєв зізнавався: «...ми складали програму не по листам. Тому що, якщо точно за листами, то в кожній програмі звучали б Пугачова, Антонов, Кобзон, Ротару».

Передача знімалася не лише в московській студії, але й в інших містах та республіках СРСР (наприклад, Одесі, Алушті, Угличі, Грузії, Казахстані (Алма-Ата) тощо). Були також випуски спільно із шведською музичною телепередачею «Сходи Якова» — «"Сходи Якова" в гостях у "Ранкової пошти"» (1987) і «Ранкова пошта» в гостях у «Сходи Якова» (1988).

«Ранкова пошта» та Юрій Ніколаєв згадуються в пісні гурту «Містер Твістер» «Рок-н-рол без валидола», а також (двічі) в пісні Олександра Градського «Чужой мотив. Подражания Булату Окуджаве» ("Тихий голос промовив: «Я "Ранкової пошти" редактор» і «І "Пошті" не дали доспівати пісню до кінця»). До речі, Градський виконав цю пісню в «Ранковій пошті» (випуск «Простоквашино»).

З середини 1990-х років Юрій Ніколаєв покинув передачу (зокрема, вів «Ранкову зірку»). У 1997 році він повернувся ведучим передачі і працював ще декілька років, з них перший рік — в парі з білоруською телеведучою та співачкою Ларисою Грибальовою, яка в Білорусі була ведучою схожої передачі — «Все нормально, мама».

У 1999 році виробництво програми перейшло до нещодавно створеної Редакції музичного мовлення ВАТ «ОРТ». Новий виробник відразу посилив контроль за якістю відеокліпів, що демонструвались. Кліпи, які не задовольняли ОРТ за якістю, рівнем виконання і наявності в них табуйованих тем, до ефіру не потрапляли. Останній випуск на ОРТ вийшов 23 вересня 2001 року. З 2002 року передача увійшла до сітки телеканалу «Росія». Спочатку її ведучою була Марина Голуб, а потім — Олександр та Валерій Пономаренко. Схожа передача на каналі «Росія» вже була — «Доброго ранку, країно!» (вели її учасники кабаре-дуету «Академія» — Лоліта Мілявська і Олександр Цекало).

У 2011 році транслював передачу український телеканал «Інтер», а ведучими були Алла Пугачова та Максим Галкін (виробництво студії «Квартал-95»).

Ведучі

Артисти, які брали участь у передачі

Фільми та телепередачі, уривки з яких були показані в програмі

 «Біле сонце пустелі»
 «Діамантова рука»
 «Брек!»
 «Весела хроніка небезпечної подорожі»
 «Чарівна сила мистецтва»
 «Волшебный фонарь»
 «Вище Радуги»
 «День народження кота Леопольда»
 «Зима в Простоквашино»
 «Зимовий вечір у Гаграх»
 «Іграшка»
 «Як стати зіркою »
 «Лев Гурич Сінічкін»
 «Маленька ласка»
 "Зворотна сторона Місяця"
 «Пес в чоботях»
 «Пластилінова ворона»
 «Піф-паф, ой-ой-ой»
 «Пригоди капітана Врунгеля»
 «Суперлев» («Летающий лев», італ. Superleo; мультфільм-заставка фестивалю в Сан-Ремо 1983 року)
 «Твої обіцянки»
 "Троє в човні не рахуючи собаки"
 «Шербурзькі парасольки»
 «Набалдашник и мітла»
 12 стільців

Список випусків

 «МХАТ» (1975, ведучий — Юрій Катін-Ярцев).
 «Снігопад» (1977, ведучий —  Юрій Ніколаєв). Брали участь Маргарита Вілцане та Ояр Грінбергс,  Анатолій Папанов,  Георгій Віцин, ВІА «Музика», Сальваторе Адамо.
 «Метро» (1982, ведучий — Сергій Дітятєв). Брали участь Антоніна Жмакова, ВІА «Вераси»,  Микола Гнатюк,  Ольга Зарубіна,  Володимир Мигуля, Тетяна Лейбель та Володимир Нікольський, Біруте Петрик.
 «Дзеркала» (1983, ведуча —  Клара Новікова). Брали участь  Ксенія Георгіаді, ВІА « Аріель»,  Надія Чепрага, танцювальна група під керівництвом  Валентина Манохіна,  Людмила Гурченко, група  Neoton (Угорщина),  Алла Пугачова,  В'ячеслав Малежик
 «Зоопарк» (1983). Брали участь  Катерина Семенова,  Анатолій Папанов,  Алла Пугачова,  Геннадій Хазанов, Мухаббат Абдуллаєва,  Ірина Понаровська, ВІА «Синяя птица».
 «Подорож на повітряній кулі» (1983). Брали участь вокальний квартет «Серця чотирьох», Антоніна Жмакова,  Валерій Леонтьєв, Роза Джелакаєва, Ігор Романов та  Сергій Скачков.
 «Ретро» (1983, ведучі — Юрій Ніколаєв, Валентин Манохін та Раїса Мухаметшина). Брали участь Йосип Кобзон, Андрій Нестеров, ВІА «Лейся, пісня», Раїса Мухаметшина, Світлана Муришева та Валентин Манохін, Ірина Мальгіна та Емін Бабаєв.
 «Алма-Ата» (1984, ведучий —  Юрій Ніколаєв). Брали участь ВІА «Круг»,  Альберт Асадуллін,  Роза Римбаєва, Коко Йорк (Голландія), ансамбль «Дос-Мукасон», танцювальний ансамбль «Гульдер».
 «Взимку в Крилатському» (1984, ведучі — Юрій Ніколаєв, Анне Вєскі та  Амаяк Акопян). Брали участь  Ксенія Георгіаді, ВІА «Вірні друзі»,  Катерина Семенова, диксиленд під керівництвом Є. Малишева, Анне Вєскі, танцювальний ансамбль «Ритми планети», ВІА «Земляни», Марія Нейкова (Болгарія).
 «Кораблики» (1984, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Валерій Леонтьєв, диксиленд «Доктор Джаз», ВІА « Самоцвіти», Тетяна Лейбель і танцювальна група, Яак Йоала,  Тетяна Анциферова, Серхіо Фаріас (Куба), ВІА «Орізонт».
 «Музеї» (1984, ведуча —  Клара Новікова). Брали участь Яак Йоала, Сергій і Микола Радченко,  Ксенія Георгіаді,  Михайло Боярський,  Ірина Понаровська,  Аль Бано та Роміна Пауер (Італія).
 «Літак веде Карел Готт» (1984, ведучий — Карел Готт). Брали участь Карел Готт (Чехословаччина), Фелікс Словачек (Чехословаччина), Ірина Гущова, балет ТВ НДР, Івіца Шерфезі (Югославія), Анне Вескі, Бісер Кіров (Болгарія).
 «Новорічна» (1984, ведучі —  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін). Брали участь ансамбль « Мелодія», Марія Лянік, Ілзе Лієпа та Володимир Моісеєв, ВІА « Апельсин»,  Катерина Шавріна,  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін), дует Maywood (Голландія), ВІА « Веселі хлопці)».
 «8 березня» (1985, ведучі —  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін). Брали участь ансамбль « Мелодія»,  Крістіна Орбакайте,  Роксана Бабаян,  Алла Пугачова, Айя Кукула,  Тетяна Пельтцер.
 «Зустріч студенток факультету журналістики МДУ різних країн» (1985, ведучі — Юрій Ніколаєв, Карін Лонгауерова, Ілона Бжузка, Албена Іванова, Мірьяна Райчевич, Лаліма Сингх та Ніна Рюкер). Брали участь  Володимир Мигуля, Карел Готт (Чехословаччина), Ірена Сантор (Польща), Топані Канціо (Фінляндія), Мартін Карон (Франція),  Свєтослав і Благовіст Аргірови (Болгарія), Даніел (Югославія), Андреас Хольм (НДР),  гурт Стаса Наміна.
 «Картини (В майстерні художника)» (1985). Брали участь  Павло Сміян, Даша Оганезова, Яак Йоала,  Тамара Гвердцителі,  Микола Гнатюк, Алла Зернова і Борис Новиков, Анна Широченко, ВІА « Самоцвіти»,  Наталія Сміян.
 «На теплоході» (1985, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Андрій Разін, танцювальне тріо «Експресія» під керуванням  Бориса Моїсеєва,  Олексій Глизін, Кріс Кельмі,  Ірина Понаровська,  Олександр Сєров, Віка Руднєва,  Катерина Суржикова).
 «Новорічна» (1985, ведучі — Юрій Ніколаєв,  Тетяна Ведєнєєва та Олександр Бєлов). Брали участь  Ольга Зарубіна,  Микола Гнатюк,  Павло та  Наталія Сміян,  Алла Пугачова, Тетяна Лейбель та Володимир Нікольський,  Катерина Суржикова), Олена Васильєва та Євген Давидов,  Михайло Боярський.
 «Дощ» (1985, ведучі — Юрій Ніколаєв і Володимир Кремінь). Брали участь  Ксенія Георгіаді, ансамбль « Мелодія»,  Павло та  Наталія Сміян,  Катерина Семенова,  Алла Пугачова, Даніел (Югославія), Тетяна Лейбель та Володимир Нікольський.
 «Пародії на телепередачі» (1985, ведучі —  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін). Брали участь естрадно-симфонічний оркестр під керуванням Павла Овсянникова, «ВІА-75»,  Валерій Леонтьєв,  Анатолій Папанов,  Роксана Бабаян,  Ірина Муравйова,  Семен Фарада,  Олександр Абдулов, Анне Вескі, Сергій Радченко.
 «Плутанина» (1985, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Ігор Скляр,  Павло та  Наталія Сміян,  Олександр Абдулов та  Семен Фарада, Федір Іванов та Андрій Джелакаєв, ВІА « Веселі хлопці», Тако (Голландія), ансамбль «Рондо».
 «Фестивальна» (1985, ведучі —  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін). Брали участь естрадно-симфонічний оркестр під керуванням Павла Овсянникова,  Алла Пугачова,  Спартак Мішулін, Мірдза Зівер, Імант Ванзовіч і Леонід Ярмольник, Рікардо Фольї (Італія),  Віталій Соломін і  Марина Левтова,  Роксана Бабаян, Наталія Нурмухамедова і ВІА «Здрастуй, Пісня».
 «Дайте мені висловитися» (1986, ведучі — Юрій Ніколаєв і Марта Ціфріновіч). Брали участь  Ігор Скляр, ансамбль спортивного танцю «Лідер», Євген Олександров,  Раймонд Паулс і оркестр Латвійського телебачення і радіо,  Софія Ротару, дует Bobbysocks (Норвегія), група  Joy (Австрія).
 «Кішки» (1986, ведучий — Юрій Ніколає). Брали участь група «Каскад», Єва Петренко та  Федя Стуков,  Михайло Боярський,  Володимир Пресняков, Здіслава Сосницька (Польща). Показані фрагменти мультфільмів « День народження кота Леопольда» і «Пес в чоботях».
 «Музичні афіші» (1986, ведуча —  Ксенія Георгіаді). Брали участь Лілія, Ігор та Олег Федоткіни, ВІА « Веселі хлопці»,  Семен Альтов,  Катерина Семенова, танцювальний ансамбль «Ритми планети», Клари Катона (Угорщина), ансамбль Ricchi e Poveri (Італія).
 «На пошті» (1986, ведучий —  Юхим Шифрін). Брали участь  Іон Суручану, Поль Пейдж (Велика Британія),  Раймонд Паулс і Харрі Баш, Радміла Караклаїч, ансамбль «Ялла» і Наталія Нурмухамедова,  Людмила Гурченко, ансамбль  Arabesque (ФРН).
 «Про спорт» (1986). Брали участь  Сергій Бєліков, капела «Діксі» під керуванням Л. Лебедєва, танцювальний ансамбль «Лідер», Олена Біляк і ансамбль «Дівчата»,  Юхим Шифрін, ансамбль «Чарівні дороги»,  Лариса Долина, група «Каскад»,  Валерій Леонтьєв.
 «Професія ведучого» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Людмила Гурченко,  Микола Караченцов, квартет саксофоністів під керуванням Олександра Осейчука в супроводі ансамблю  Ігоря Бриля, Джанні Надзаро (Італія),  Ігор Скляр, група Modern Talking (ФРН). Показані фрагменти з фільмів «Маленька ласка» і «Вище за веселку», а також з мультфільму « Зворотний бік Місяця».
 «Одеса» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Родіон Газманов,  Олексій Глизін, Галина Жадушкіна,  Олександр Ширвіндт і  Лариса Голубкіна ,  Ірина Понаровська,  Михайло Жванецький,  Наталія Нурмухамедова, Віктор Салтиков і група «Форум»,  Софія Ротару.
 «Оперативність» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Ірина Понаровська,  Валерій Леонтьєв, ансамбль « Самоцвіти»,  Віктор Салтиков і група « Форум»,  Людмила Сенчина, група The Beatles (Велика Британія), Яак Йоала.
 «Листи телеглядачів» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь трупа «Лицедії», Олександр Фріш,  Володимир Винокур і Роман Казаков,  Валентин Манохін і танцювальна група, Лариса Кандалова,  Надія Чепрага, ансамбль Ricchi e Poveri (Італія). Показані фрагменти з фільму «Весела хроніка небезпечної подорожі» і мультфільму «Брек!».
 «За заявками дітей» (1986, ведучий —  Сергій Шустицький). Брали участь  Михайло і Сергій Боярські,  Віктор і Андрій Рєзникови,  Олександр Кальянов, група  Opus (Австрія), Сергій Шевцов і Ігор Шурупов, Віка Руднєва та  Сергій Шустицький, група « Рондо»,  Алла Пугачова, група « Машина часу».
 «Портрети ведучих» (1986, ведучі — Юрій Ніколаєв,  Тетяна Догілєва,  Валентин Смирнитський,  Михайло Боярський,  Олександр Ширвіндт та  Михайло Державін,  Михайло Пуговкін,  Ольга Аросєва,  Вадим Тонков та  Борис Владимиров). Брали участь  Михайло Боярський, Сергій Крамаренко,  Володимир Винокур, дует Hana a Dana (Чехословаччина), група « Зодчі», Іво Лінна, кінна група під керуванням Ельбрусу Плієва,  Микола Караченцов.
 «Простоквашино» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь група «Рок-Ательє»,  Микола Караченцов,  Ірина Грібуліна,  Олександр Градський,  Людмила Сенчина,  Юрій Антонов. Показані фрагменти мультфільму «Зима в Простоквашино» та змагань з фрістайлу.
 «Різні думки» (1986, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Мірдза Зівер та Імант Ванзовіч,  Олексій Глизін,  Олександр Барикін, трупа «Лицедії», ансамбль « Бім-бом», Рафаелла Карра (Італія). Показані фрагменти фільму «Зимовий вечір у Гаграх» і мультфільму «Піф-паф, ой-ой-ой».
 «Свіжа молода струмінь» (1986, ведучі — Юрій Ніколаєв,  Микола Фоменко,  Максим Леонідов, Андрій Заблудовський та  Олексій Мурашов). Брали участь Ігор Ніколаєв, Ілля Словесник, ВІА « Веселі хлопці»,  Олександр Барикін, Пітер Гебріел (Велика Британія),  В'ячеслав Малежик, біт-квартет « Секрет». Показані фрагменти фільму «Діамантова рука» і мультфільму «Пластилінова ворона».
 «Футбольний огляд» (1986, ведучі —  Ілля Олейников та Роман Казаков). Брали участь квартет « Сюрприз»,  Федя Стуков, Сергій Крамаренко,  Михайло Боярський, Володимир Бєляєв, Кирило Ряжський, В. Льозов (гітара), А. Абрамов (ударні). Показано фрагмент мультфільму «Набалдашник і мітла».
 «"Драбина Якоба" в гостях у "Ранкової пошти"» (1986, ведучі — Юрій Ніколаєв та Якоб Далін). Брали участь  Алла Пугачова, Бенні Андерссон (Швеція), дует Gemini (Швеція), група « Гунеш», Зара Тонікян,  Володимир Пресняков, група  Europe (Швеція).
 «Осіння» (1986, ведучий — Анатолій Калмиков). Брали участь ансамбль «Еоліка», група « Машина часу»,  Ольга Зарубіна,  Тамара Гвердцителі та інші.
 «Новорічна» (1986, ведучі — Юрій Ніколаєв,  Олександр Ширвіндт і  Михайло Державін). Брали участь  Ірина Понаровська, Любов Прівіна, Егідіус Сіпавічус,  Олександр Сєров,  Алла Пугачова,  Михайло Боярський. Показано фрагмент фільму «Як стати зіркою».
 «До і після сніданку» (1987, ведучі —  Ілля Олейников та Володимир Граніцин). Брали участь група «Банкет» (Чехословаччина),  Олександр Барикін,  Валерій Леонтьєв,  В'ячеслав Малежик, ВІА «Полум'я», Брюс Спрінгстін (США), Мік Джаггер і Девід Боуї, Еміі Стюарт (Велика Британія), Джеремі Джексон (США).
 «День народження» (1987, ведучі —  Сергій Шустицькій, Ігор Шурупов і Сергій Шевцов). Брали участь Ігор Ніколаєв,  біт-квартет «Секрет»,  Ірина Аллегрова,  Михайло Боярський і Анна Ямпільська,  Євген Александров і Олена Спиридонова, «Лицедії»,  Олександр Розенбаум. Показані фрагменти фільмів «Хай живе кіно!», «Відпустка за свій рахунок» і «Як стати зіркою», а також мультфільмів « Аліса в Країні чудес» та « Полігон».
 «Травнева» (1987). Брали участь група «Магніт», група « Земляни»,  Віктор Салтиков і група «Електроклуб», Маггі Карлос і Луїс Нодаль (Куба), Васил Найдьонов (Болгарія), ВІА «Сябри», Лайош Турі (Угорщина),  Тамара Гвердцителі,  Лайма Вайкуле, оркестр «Віртуози Москви» під керуванням  Володимира Співакова.
 «Оголошення» (1987, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Алла Пугачова, ВІА «Сага»,  Ксенія Георгіаді,  Микола Гнатюк,  Ірина Понаровська, ВІА « Аріель»,  Валерій Леонтьєв.
 «Ранкові дзвінки» (1987, ведучі —  Олександр Ширвіндт і  Михайло Державін). Брали участь ВІА «Аріель», Софія Ротару,  Микола Караченцов,  Надія Бабкіна і ансамбль «Російська пісня», Біллі Джоел (США), артисти балету ТБ Болгарії.
 «Алушта» (1987, ведучі —  Сергій Шустицький,  Володимир Маркін та Олексій Мурмульов). Брали участь  Олександр Градський, Ігор Ніколаєв,  Сергій Мінаєв,  Володимир Маркін, група « Містер Твістер».
 «"Драбина Якоба" знову в гостях у "Ранкової пошти"» (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв і Якоб Далін). Брали участь  Алла Пугачова, Агнета Фельтскуг (Швеція),  Аркадій Хоралов і група «Феєрверк», Донна Саммер (США),  Ірина Понаровська, Тарас Петренко,  Лариса Доліна,  Ігор Тальков.
 «У центрі моди "Люкс"» (1988, ведуча —  Алла Пугачова). Брали участь Кріс Кельмі та інші (пісня «Замыкаюя круг»),  Сергій Мінаєв, група «Клас»,  Алла Пугачова, Ігор Ніколаєв,  Родіон Газманов,  Олександр Кальянов.
 «"Ранкова пошта" знову в гостях у "Сходи Якоба"» (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв і Якоб Далін). Брали участь Томмі Чьорберг (Швеція),  Алла Пугачова, Вілл Даунінг (США), група «Круїз», Еліза Фьорілло (США), Уте Лемпер (ФРН), Ігор Ніколаєв,  Агнета Фельтског (Швеція), Оруп (справжнє ім'я Томас Ерікссон) і Карін Вістранд (Швеція), група  Europe (Швеція), Род Стюарт (Велика Британія), Олена Філіпссон (Швеція).
 «У гостях у "Солани"» (1988, ведучий —  Вахтанг Кікабідзе). Брали участь Мераб Мегрелі, Солоні Асатіані і Лоли Колелішвілі,  Нані Брегвадзе, група «Театрон», Ірма Сохадзе і Резо Асатіані, Валерій Кочаров,  Тамара Гвердцителі,  Вахтанг Кікабідзе.
 «Дитяча (тема з варіаціями)» (1988). Брали участь дитячі музичні колективи, Андрій Рєзніков та Сергій Боярський, Гунар Калниньш і  Лайма Вайкуле, Володимир Пресняков, Хуліо Іглесіас (Іспанія), Жайрем Родрігес і Жайрзіньо (Бразилія).
 «Що таке відеокліпи» (1988, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Даринка Ролінцова (Чехословаччина), Віктор Ласло (Бельгія), група Benko Dixieland Band (Угорщина), група Napoleon Boulevard (Угорщина), тріо ударних інструментів (Угорщина), Біллі Джоел (США). Показано фрагмент телемюзиклу « Чарівний ліхтар».
 «Про рок-н-ролі» (1988, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь танцювальний ансамбль «Ритми планети»,  Жанна Агузарова і група «Браво», біт-квартет « Секрет»,  Алла Пугачова, група «Рок-готель», Елвіс Преслі, Іво Лінна, Хосе Фелісіано, дует Everly Brothers, Білл Хейлі, Бадді Холлі, Чак Беррі.
 «Про театр» (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв,  Володимир Ухін і  Семен Фарада). Брали участь  Ірина Понаровська,  Аль Бано і Роміна Пауер (Італія),  Тамара Гвердцителі,  Ксенія Георгіаді,  Валерій Леонтьєв,  Дмитро Харатьян.
 «Показ мод» (1988). Брали участь група Papa Dance (Польща),  Ірина Понаровська,  В'ячеслав Добринін, група Napoleon Boulevard (Угорщина), Валерій Машков, Гелена Вондрачкова (Чехословаччина),  Катерина Семенова, Лев Лещенко.
 «Уроки вивчення мов» (1988, ведуча — Валерія Ризька). Брали участь ансамбль «Модерн Фокс», балет ТВ НДР, Юрій Охочинський, Ксенія Георгіаді, Зізі Лабор (Угорщина), ансамбль «Бім-Бом», Віктор Салтиков і група «Електроклуб», Саманта Фокс (Велика Британія).
 «Футбольна» (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв, Володимир Перетурін і Аркадій Арканов). Брали участь група «Машина часу», ансамбль «Бім-бом», Михайло Михайлов, Прешес Вілсон (Велика Британія), група « Сюрприз»,  Алла Пугачова .
 «Школа» (1988, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь група «Клас», А. Тарасов,  Володимир Пресняков, Ігор Ніколаєв,  Віктор Салтиков і група «Електроклуб».
 «8 березня» (1988, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Карел Готт (Чехословаччина), Збігнєв Водецький (Польща), дует Double Take (Велика Британія), Франк Шебель (НДР), Друпи (Італія), Річі (Бразилія), Янош Коош (Угорщина), дует Bolland & Bolland (Голландія), ансамбль «Зозуленька».
 «Ялта» (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв і  Софія Ротару). Взяла участь  Софія Ротару.
 «Відеобар» Пивниця "" (1988, ведучі — Юрій Ніколаєв, Наталія Андрєєва і Валерія Ризька). Брали участь група «Експрес»,  Жанна Агузарова,  Валентина Легкоступова, Режьо Шолтес (Угорщина),  Михайло Боярський, В'ячеслав Добринін, група «Веселі хлопці».
 «Конкурс відеокліпів» (1989, ведучі — Юрій Ніколаєв і  Амаяк Акопян). Брали участь: Ядвіга Поплавська та Олександр Тиханович, група « Лимонадний Джо»,  Ксенія Георгіаді,  Михайло Боярський, Маша Распутіна, Майкл Джексон (США), Кенні Роджерс (США), група Bon Jovi (США).
 «Москва і москвичі» (1989, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Лариса Конарська, Родріго Фомінс, Белінда Карлайл (США), група «Парк Горького», Сандра (ФРН),  Ольга Кормухіна, Вейланд Родд.
 «Новорічна» (1989, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Тамара Гвердцителі, група «Нескучний сад», Марію Лянік,  Микола Гнатюк, Сергій Захаров,  Надія Чепрага, Анатолій Альошин,  Софія Ротару, Олександр Волощук, Анатолій Дніпров.
 «Передача на швидку руку» (1989, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Катерина Семенова,  Володимир Маркін,  Жанна Агузарова,  Ірина Аллегрова і група «Електроклуб»,  Валерій Леонтьєв,  Ірина Отієва,  Алла Пугачова, група The Cars (США).
 «У Угличі» (1989, ведучий —  Юхим Шифрін). Брали участь  Юхим Шифрін, Володимир Мігуля, Лариса Трухіна,  Філіп Кіркоров, Роксана Бабаян, Сергій Рогожин та інші.
 «Святки» (1990). Брали участь Сергій Бєліков, Тетяна Вєтрова, Юрій Березін, шоу-група «На-На»,  Раїса і Фаїна Саєд-Шах, Ігор Тальков, Катерина Шавріна, Кріс Кельмі.
 «Що таке шлягер» (квітень 1994 ведуча —  Олена Хмельницька). Брали участь Ігор Ніколаєв, Азіза,  Михайло Шуфутинський, Альона Апіна,  Наташа Корольова, Олександр Сєров.
 «Радіопередача» (травень 1994, ведуча —  Олена Хмельницька). Брали участь група «Російський розмір», Тетяна Маркова, Наталія Штурм,  Олександр Буйнов, Ірина Аллегрова.
 «Музей» (травень 1994, ведуча —  Олена Хмельницька). Брали участь Влад Сташевський, Лінда, Міла Романіді, Ігор Ніколаєв, Валерій Леонтьєв.
 «Професії» (травень 1994, ведуча —  Олена Хмельницька). Брали участь група «Дюна», Леонід Агутін, Наталія Сенчукова, В'ячеслав Добринін, Алла Пугачова.
 «Відпустки» (травень 1994, ведуча —  Олена Хмельницька). Брали участь група «На-На», Андрій Губін, кабаре-дует «Академія»,  Наташа Корольова, Наталія Штурм.
 «Новини "Ранкової пошти"» (серпень 1994, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь  Наташа Корольова, група « Комбінація», Влад Сташевський, група «Російський розмір»,  Тетяна Буланова.
 «Для трудівників села» (вересень 1994, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь група « Комбінація», Леонід Агутін, Михайло Шуфутинський, кабаре-дует «Академія» та інші.
 «Зоряна школа» (листопад 1994, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь «Маски-шоу» та кабаре-дует «Академія», Лада Денс, Валерій Леонтьєв, Анастасія.
 «Реклама» (грудень 1994, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь Альона Апіна, Міла Романіді, Ірина Аллегрова,  Леонід Агутін та інші.
 «Підсумки року» (1994, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь Андрій Губін, Маша Распутіна, Наталія Сенчукова,  Олександр Буйнов та інші.
 «Поради від "Ранкової пошти"» (січень 1995 року, вкедуча — Анастасія Смоліна). Брали участь Ірина Отієва, Євген Осін, Світлана Лазарєва, Євген Кемеровський, Валерія.
 «Пісні» (лютий 1995 року, ведуча — Анастасія Смоліна). Брали участь Марина Цхай, Юрій Кузнєцов, Крістіна Орбакайте,  Олександр Сєров та інші.
 «Ретро» (1995, ведучий — Михайло Макаренко). Брали участь група « Доктор Ватсон», Віка Циганова, Андрій Державін, Євген Гетьманський, Євген Кемеровський.
 "Поради від "Ранкової пошти "" (1995, ведучий — Євген Олександров). Брали участь Наталія Сенчукова, Роксана Бабаян, група «Дюна», Світлана Алмазова та інші.
 «Листи телеглядачів» (1995, ведучий — Євген Олександров). Брали участь Хана Галсанова, Влад Сташевський, Ядвіга Поплавська та Олександр Тиханович, Валерія, Олег Газманов та Наталія Ветлицька.
 «У ботанічному саду» (1995, ведучий — Євген Олександров). Брали участь Вадим Байков, Наталія Сенчукова, Михайло Шуфутинський, Тетяна Маркова,  Анжеліка Варум.
 «Листи телеглядачів» (березень 1995 року, ведучий — Євген Олександров). Брали участь  Олександр Буйнов, В'ячеслав Добринін, Роксана Бабаян,  Тетяна Буланова.
 «Листи телеглядачів» (травень 1995 року, ведучий — Євген Олександров). Брали участь Влад Сташевський,  Наталя Ветлицька, Олег Газманов, Валерія.
 «Інтерв'ю» (1995, ведучий — Михайло Макаренко). Брали участь Галина Липина, Тетяна Маркова, Андрій Державін, групи «Агата Крісті» і «Сонечко».
 «Ювілей» (1995, ведучі — Михайло Макаренко та  Володимир Маркін). Брали участь групи «Сонечко» і «Діамант», Галина Липина, Євген Кемеровський,  Володимир Маркін.
 «Літо» (липень 1995 року, ведучий — Євген Олександров). Брали участь група «На-На», Тетяна Овсієнко, Ольга Гетте,  Тетяна Буланова, Валерій Меладзе, Ігор Ніколаєв.
 «Михайло Макаренко бере мікрофон» (серпень 1995 року, ведучий — Михайло Макаренко). Брали участь Володимир Кузьмін,  Марина Хлєбнікова, група « Ліцей», Григорій Лепс.
 «Ранкові листоноші» (травень 1996 року, ведучі — Світлана Лазарева та Ілона Броневицька). Брали участь Любов Успенська, Ігор Корнелюк, Симон Осіашвілі.
 «Ранкові листоноші» (1996, ведучі — Світлана Лазарева та Ілона Броневицька). Брали участь Сергій Челобанов, Вадим Казаченко, Сергій Мінаєв, Олена Зосимова та Євген Кемеровський.
 «Ресторан "У Світлани та Ілони"» (1996, ведучі — Світлана Лазарева та Ілона Броневицька). Брали участь група «Фрістайл», Наталя Штурм, Тетяна Вєтрова, група «Браво», Алла Пугачова.
 «Лікарі» (1996, ведучі — Світлана Лазарева та Ілона Броневицька)
 «Помічниця» (січень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Леонід Агутін, Валерій Меладзе, Олександр Буйнов, Надія Кадишева,  Ірина Аллегрова.
 «Листи телеглядачів» (лютий 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь група «Моральний кодекс», Олександр Айвазов, Ірина Салтикова, Ніка, Любов Успенська, Шандор.
 «"Ранкова пошта" в майбутньому» (березень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв  Лариса Грибальова). Брали участь Тетяна Овсієнко, Віка Циганова, Олександр Пєсков, сестри Роуз, Олександр Іванов, група «Чай удвох».
 «8 березня» (березень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Влад Сташевський, Микола Трубач, Кай Метов, Ігор Ніколаєв, кабаре-дует «Академія».
 «Імідж» (березень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Михайло Шуфутинський, Аліса Мон,  Аліка Смєхова, Володимир Цвєтаєв,  Ірина Аллегрова та Ігор Крутой.
 «Весна» (квітень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Микола Трубач, Сергій Рогожин, Тетяна Овсієнко, група «Блестящие»,  Тетяна Буланова.
 «Листи телеглядачів» (1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова).
 «Дрібні неприємності» (травень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Анне Вескі,  Катерина Шавріна, Валерій Меладзе, Маша Распутіна, Кай Метов,  Кароліна.
 «Плани на літо» (травень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Володимир Цвєтаєв,  Тетяна Буланова,  Анжеліка Варум,  Леонід Агутін, Микола Трубач.
 «Штраф» (червень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь група «Руки вгору», Надія Кадишева, група «На-На», Влад Сташевський, Кароліна, Тетяна Овсієнко.
 «Запізнення» (червень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Микола Трубач, Вадим Байков, Аліса Мон, Леонід Агутін, Ірина Салтикова, Діана Гурцька.
 «Побачення» (липень 1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь Діана,  Олександр Буйнов, Кай Метов, Наташа Корольова, Тетяна Маркова, Тетяна Овсієнко.
 «Листи телеглядачів» (1997, ведучі — Юрій Ніколаєв та  Лариса Грибальова). Брали участь група « Балаган лімітед», Влад Сташевський, Наталія Новікова, Григорій Лепс,  Валерій Леонтьєв, група «Блестящие».
 «Кухня» (жовтень 1997, ведуча —  Лариса Грибальова). Брали участь Кай Метов, Ірина Салтикова, Олена Апіна, Мурат Насиров, Тетяна Маркова.
 «Снігуронька» (січень 1998 ведуча —  Лариса Грибальова). Брали участь Сергій Рогожин, Наташа Корольова, Ірина Аллегрова.
 «Новини "Ранкової пошти"» (1998, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Аліса Мон, Аніта Цой, Міла Романіді, група «А-Мега».
 «Листи телеглядачів» (1998, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь Валерій Меладзе, Лариса Доліна, група «Стрілки», Наталя Любчевська та інші.
 «Моцарт і Сальєрі» (січень 1999 року, ведучий — Юрій Ніколаєв). Брали участь  Тетяна Буланова, група «Дюна», Наталя Симонова.
 «Листи телеглядачів» (січень 2000, ведуча —  Лариса Грибальова). Брали участь група Hi-Fi, Володимир Кузьмін, група «Демо».
 «Листи телеглядачів» (січень 2000, ведуча —  Лариса Грибальова). Брали участь група «ТТ», група «Грін Грей», Валерія, група «Океан Ельзи», Олександр Маршал, група Simply Red.

Примітки

Посилання

 СРСР ТБ «Ранкова пошта» на порталі радянського телебачення
 Росія-1  «Ранкова пошта» на сайті телеканалу
 Головний листоноша СРСР  — Аргументи і факти
 Юрій Ніколаєв: «Не треба з мене робити Карабаса Барабаса...»  — Комерсант

Росія-1
Телепередачі Першого каналу (Росія)
Телепередачі Росії
Телепередачі СРСР
Телепередачі телеканалу «Росія-1»


text:
Западнобрабантский диалект () — диалект нижненемецкого языка, принадлежащий к брабантским диалектам. Распространён в Нидерландах в провинции Северный Брабант и на севере Бельгии около Антверпена, где имеет собственные городские варианты: антверпенский, бреданский и другие.

«Западнобрабантский» — термин немецкой диалектологии (). В нидерландской языковедческой традиции диалект принято называть северо-западным брабантским ().

Ссылки
 Brabantse Omroepen. Gezamenlijke site van Brabantse dialectprogramma's

Диалекты нижненемецкого языка
Немецкие диалекты в Нидерландах
Немецкие диалекты в Бельгии
Брабант

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
may refer to:
Ōhashi Station, on the Nishitetsu Tenjin Ōmuta Line in Minami-ku, Fukuoka, Fukuoka Prefecture, Japan
Ōhashi Station (Nagasaki), on the Nagasaki Electric Tramway Routes 1・2・3 in Nagasaki, Nagasaki Prefecture, Japan
Ōhashi Station (Ibaraki), on the discontinued Hitachi Electric Railway Line in Hitachi, Ibaraki Prefecture, Japan
Ōhashi Station (Kamaishi), on the discontinued Kamaishi Mining Railway in Kamaishi, Iwate Prefecture, Japan
Ōhashi Station (Tokyo), on the discontinued Tōkyū Tamagawa Line (tramway) in Setagaya, Tokyo, Japan

Other stations with similar names include:
Rikuchū-Ōhashi Station (陸中大橋駅), on the JR East Kamaishi Line in Kamaishi, Iwate Prefecture, Japan
Ikejiri-Ōhashi Station (池尻大橋駅), on the Tōkyū Den-en-toshi Line that replaced Ōhashi Station (Tokyo) above


text:
I khinkali (in georgiano ხინკალი, in plurale ხინკლები), sono un piatto tipico della Georgia, costituito da un involtino di pasta ripiena di diversi tipi di carne trita e spezie, sovente condito con pepe nero sulla superficie. È tra i più  tipici piatti della cucina georgiana. Alcune varianti della ricetta sono presenti in altri paesi del Caucaso.

I khinkali vanno mangiati rigorosamente con le mani, perché utilizzando forchetta e coltello si perde il succo interno che è l'ingrediente più buono e caratteristico del piatto. Per mangiare un khinkali quindi lo si prende con le mani, si dà un primo morso e dal buco originatosi nell'involtino si beve il succo interno; successivamente si mangia il resto dell'involtino con altri morsi.

I khinkali, come tutta la cucina georgiana, sono molto diffusi e famosi anche nei paesi dell'ex Unione Sovietica (come Russia e Ucraina), a causa dei numerosi ristoranti aperti da immigrati georgiani.

Note

Altri progetti

Cucina georgiana


text:
Teplička může mít následující významy:

Názvy sídel
 Teplička – obec v okrese Karlovy Vary
 Teplička (okres Spišská Nová Ves) – slovenská obec v okrese Spišská Nová Ves
 Teplička nad Váhom – slovenská obec v okrese Žilina
 Teplička nad Váhom (kaštel) – kaštel ve slovenské obci Teplička nad Váhom
 Liptovská Teplička – slovenská obec v okrese Poprad

Názvy vodních toků
 Teplička (přítok Oskavy) – přítok Oskavy v povodí Moravy
 Teplička (přítok Černého Váhu) – přítok Černého Váhu v povodí Váhu
 Teplička (přítok Rybníckého potoka) – přítok Rybníckého potoka v povodí Sikenice
 Teplička (přítok Štítniku) – přítok Štítniku v povodí Slané
 Teplička (přítok Váhu, Trenčín) – přítok Váhu u Trenčína
 Teplička (přítok Váhu, Žilina) – přítok Váhu u Žiliny


text:
Insat–4E (GSat–6) műszakilag továbbfejlesztett indiai távközlési műhold.

Küldetés
Tovább folytatni a távközlési műhold által biztosított szolgáltatások biztosítását (adatátvitelt [vétel-adás], a földi állomások adásának-vételének képességét, a beépített szolgáltatásokat - internet, távoktatás - végzését.

Jellemzői
Építette és üzemeltette az Insat (ISAR). Üzemeltetésében részt vett az Indiai Űrkutatási Szervezet (angolul: Indian Space Research Organisation, ISRO).

Megnevezései: GSat–6 (Geostationary Satellite); Gsat–6A; Insat–4E  (Indian National Satellite System).

Indítását 2015-re, szolgálati idejét 12 évre tervezik. A Satellite Digital Multimedia Broadcasting (S–DMB) programot teljesíthet. Öt konverter C x S -sávos, öt konverter S x C -sávos tartományban dolgozik. Távközlési berendezései közvetlen digitális rádió- és internet átviteli szolgáltatást, tömörített televíziós műsorszórást és más kommunikációs szolgáltatásokat nyújtanak (mobil telefon, internet, távoktatás).

Források

Kereskedelmi távközlési műholdak
GSat műholdak


text:
Epictinae – podrodzina węży z rodziny węży nitkowatych (Leptotyphlopidae).

Zasięg występowania
Podrodzina obejmuje gatunki występujące w Ameryce i Afryce.

Podział systematyczny
Do podrodziny należą następujące rodzaje:
 Epictia
 Rena
 Rhinoguinea – jedynym przedstawicielem jest Rhinoguinea magna
 Rhinoleptus – jedynym przedstawicielem jest Rhinoleptus koniagui
 Siagonodon
 Tetracheilostoma
 Tricheilostoma
 Trilepida

Przypisy


text:
Arlekin – postać błazna w czarnej masce, jedna z głównych ról męskich w commedia dell'arte
 arlekin – typ umaszczenia u psa
 płód arlekin – rzadka choroba genetyczna
 koralówka arlekin – gatunek węża z rodziny zdradnicowatych
 rzekotka arlekin – ropuchorzekotka żywiczna, płaz bezogonowy
 "Arlekin" – teatr lalkowy w Łodzi
 Arlekin – obraz Paula Cézanne'a namalowany w 1888


text:
Pantopipetta gracilis är en havsspindelart som beskrevs av Turpaeva, E.P. 1993. Pantopipetta gracilis ingår i släktet Pantopipetta och familjen Austrodecidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsspindlar
gracilis


text:
Clive Spate (born 16 January 1952) is a British game show contestant.  He was the winner of the eighth series of Countdown and has won many other TV quizzes, including the 2003 series Grand Slam, a contest between previous quiz show champions which also featured Olav Bjortomt, Mark Labbett, Graham Nash and David Edwards, among others.

He appeared on Who Wants to be a Millionaire? (Series 15, Episode 13), broadcast on 27 March 2004, where he won £125,000.

Spate is also a former tournament Scrabble player.  He was the top rated UK player in 1991, 1994 and 1995.  He competed at the World Scrabble Championship in 1993, finishing ninth out of sixty-four.  The winner that year was Countdown Champion of Champions Mark Nyman – the first UK Scrabble player to hold the World Championship title.

Spate gradually retired from the game, although he made a brief comeback in 2003, when he was the runner-up at the British National Scrabble Championship.

External links

References

1952 births
Contestants on British game shows
British Scrabble players
Living people
Place of birth missing (living people)


text:
Bitwa pod Thouars – starcie zbrojne, które miało miejsce 5 maja 1793 roku podczas powstania wandejskiego we Francji. Naprzeciw siebie stanęły siły republikańskie oraz powstańcy wandejscy – zwolennicy Ancien Régime, przeciwni ustrojowi republikańskiemu. W trakcie bitwy wandejscy rojaliści zdobyli miasteczko Thouars.

W celu obrony miasta Republikanie obsadzili posterunkami mosty na rzece Thouet. Do głównego starcia doszło na moście Vrine. Wandejczycy przez sześć godzin bezskutecznie usiłowali go zdobyć. Dopiero pojawienie się ich dowódcy – Louisa de Lescure'a (dla którego była to pierwsza bitwa w tej wojnie) zmotywowało żołnierzy wandejskich do przełamania obrony mostu. Obrońcy zostali zaatakowani także od tyłu – przez kawalerię pod wodzą Charlesa de Bonchampsa, która przekroczyła rzekę w bród. Pomimo przybycia posiłków, Republikanie zostali rozgromieni i wycofali się do miasta.
Rojaliści pod dowództwem La Rochejaqueleina sforsowali wały obronne i wdarli się do miasta, zmuszając oddziały republikańskie do kapitulacji. Wandejsczycy przejęli znacznie ilości broni oraz prochu. Pojmanym żołnierzom Republiki pozwolono opuścić miasto pod przysięgą, że zaniechają dalszej walki w Wandei. Zwalnianym jeńcom ogolono głowy, aby umożliwić ich późniejsze rozpoznanie i uwięzienie w przypadku złamania przez nich przysięgi.

Bibliografia
 Yves Gras, La Guerre de Vendée, éditions Economica, 1994, p.40-42.

Bitwy wojen wandejskich


text:
The eleventh series of the British television drama series Grange Hill began broadcasting on 5 January 1988, before ending on 11 March 1988 on BBC One. The series follows the lives of the staff and pupils of the eponymous school, an inner-city London comprehensive school. It consists of twenty episodes.

Cast and characters

Pupils

Staff

Episodes

{| class="wikitable" style="width:100%;"
|-
! style="background-color: #333333; color:white"| No.
! style="background: #333333; color:white"| Episode
! style="background: #333333; color:white"| Writer
! style="background: #333333; color:white"| Director
! style="background: #333333; color:white"| Original airdate
|-
| align="center"| 1
| align="center"| Episode One
| align="center"| Chris Ellis
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 5 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |As the school gates open for a new school year, Ziggy and Robbie wish it was still the summer holidays
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 2
| align="center"| Episode Two
| align="center"| Chris Ellis
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 8 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Chrissy wants to be famous. Matthew decides to skip class.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 3
| align="center"| Episode Three
| align="center"| David Angus
| align="center"| Albert Barber
| align="center"|12 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Ziggy and Robbie find themselves becoming involved in Gonch's latest money making scheme. Mr Bronson is shocked by Helen's excuse for not having done her homework.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 4
| align="center"| Episode Four
| align="center"| David Angus
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 15 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Ronnie is taken to see some hip hop being performed by her new friend Fiona. Georgina is upset when Mauler tries to kiss her.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 5
| align="center"| Episode Five
| align="center"| David Angus
| align="center"| John Smith
| align="center"|19 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Matthew lies about what happened over the weekend. Tegs attempts to get even with Mauler.

|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 6
| align="center"| Episode Six
| align="center"| David Angus
| align="center"| John Smith
| align="center"| 22 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Gonch's money making scheme causes problems for himself.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 7
| align="center"| Episode Seven
| align="center"| Sarah Daniels
| align="center"| John Smith
| align="center"| 26 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Things go wrong when Mauler attempts to gain revenge on Tegs. Helen has a secret which she isn't telling anybody.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 8
| align="center"| Episode Eight
| align="center"| Sarah Daniels
| align="center"| John Smith
| align="center"| 29 January 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Laura isn't happy when she learns her mother has a new boyfriend. Mr Bronson gets even with Mauler.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 9
| align="center"| Episode Nine
| align="center"| Margaret Simpson
| align="center"| Robert Gabriel
| align="center"| 2 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Ronnie and Fiona practice their hip hop routine they have been working on. Danny offers to provide the sounds for them.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 10
| align="center"| Episode Ten
| align="center"| Margaret Simpson
| align="center"| Robert Gabriel
| align="center"|5 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Freddie isn't happy when he learns he will have to learn dance instead of playing football. The boys decide to do something about Mauler.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 11
| align="center"| Episode Eleven
| align="center"| Margaret Simpson
| align="center"| Robert Gabriel
| align="center"| 9 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Gonch finds himself in trouble. Chrissy and Susi's badge idea becomes a craze around the school.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 12
| align="center"| Episode Twelve
| align="center"| David Angus
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 12 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Ronnie and Fiona enter the hip hop competition. Mrs Reagan throws a dinner party. Ronnie borrows some money from her mother without telling her.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 13
| align="center"| Episode Thirteen
| align="center"| Kay Trainer
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 16 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Mr McKenzie is worried about Matthew. Laura isn't happy with Simon's actions after she learns from Julia what he tried to do.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 14
| align="center"| Episode Fourteen
| align="center"| Barry Purchese
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 19 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Tegs takes Justine to tea at his aunt's house but it turns out not to be his aunt's house after all. Freddie is upset that Mr Robson isn't picking the best players for the school's football team.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 15
| align="center"| Episode Fifteen
| align="center"| Barry Purchese
| align="center"| Albert Barber
| align="center"| 23 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Ziggy gets a group together to help deal with Mauler, but Mr. Griffiths ends up getting in the way. Ronnie is tempted into shoplifting but ends up getting caught.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 16
| align="center"| Episode Sixteen
| align="center"| Barry Purchese
| align="center"| John Smith
| align="center"| 26 February 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Matthew tells Mr. Mackenzie about his drunken father. Calley and the girls decide to own up about their shoplifting in an effort to help Ronnie.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-
| align="center"| 17
| align="center"| Episode Seventeen
| align="center"| Barry Purchese
| align="center"| John Smith
| align="center"| 1 March 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |Gonch starts a new baby sitting business with Ziggy, but first he needs to get them some temporary girlfriends. The girls own up to Mrs McCluskey about their shoplifting.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 18
| align="center"| Episode Eighteen
| align="center"| Barry Purchese
| align="center"| John Smith
| align="center"|4 March 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |The girls learn a tough lesson from Mrs McCluskey about shop lifting. Both Calley and Robbie get ready to go on their first date together but when Calley is late Robbie thinks he has been stood up.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 19
| align="center"| Episode Nineteen
| align="center"| Margaret Simpson
| align="center"| John Smith
| align="center"| 8 March 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |The police issue Ronnie with a caution. Efforts to finally get Calley and Robbie together don't go to plan.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-

| align="center"| 20
| align="center"| Episode Twenty
| align="center"| Margaret Simpson
| align="center"|Robert Gabriel
| align="center"| 11 March 1988
|-
| style="background:white" colspan="5" |It's "Wear What You Like" day on the final day of term. Mauler's gang have one last chance to get even with Ziggy before he may leave the school for good.
|- style="background:#333333; height:2px"
| colspan="5" |
|-
|}

Release History
As of 2022, The eleventh series of Grange Hill has not been released on DVD

In July 2022, the eleventh series was added to the streaming platform BritBox

Notes

References

1988 British television seasons
Grange Hill


text:
El Templo el Señor de Tila, es un templo católico ubicado en la Ranchería Leona Vicario en el municipio de Balancán, Tabasco. Esta comunidad compuesta por poco más de 200 personas no contaba con un templo, el más cercano implicaba una caminata de 8 km, por lo que se organizaron para reunir fondos con los que iniciaron la construcción de su propio templo en el año de 1996, 16 años después en el 2012 quedó terminado. Este lugar recibe miles de visitantes al año, de las comunidades cercanas, pero también turismo nacional e internacional.

Galería de Imágenes

Referencias

Enlaces externos

Iglesias del estado de Tabasco


text:
__БЕЗКН__

-{Neodon juldaschi}- је врста глодара из породице хрчкова (лат. -{Cricetidae}-).

Распрострањење
Врста је присутна у Авганистану, Киргистану, Пакистану, Таџикистану, Узбекистану и Кини.

Станиште
Врста -{Neodon juldaschi}- има станиште на копну.

Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.

Популациони тренд
Популациони тренд је за ову врсту непознат.

Референце

Литература
 -{IUCN}- црвена листа угрожених врста, детаљнији подаци о врсти

Спољашње везе

Neodon


text:
Elizabeth Christitch (pen name, Ben Hurst; 1861 – 26 January 1933) was an Irish and Serbian journalist, writer, poet, translator and patriot.

Biography
Elizabeth O'Brien was born in Patrickswell, Limerick, Ireland to John O'Brien of Lough Gur, County Limerick.

She married Colonel Ljubomir N. Christitch (also written Hristić)  of the Royal Serbian Army. After helping to found the Catholic Women's Suffrage Society in 1911, she settled in his home country and during the Balkan War in 1913, she worked as a nurse for the Serbian soldiers. In World War I, she worked in Belgrade for the Red Cross.

Christitch was a journalist for the Tribune, several London daily papers, and the Chicago Tribune as well as contributing fiction to various periodicals. She translated the Serbian national anthem and it was this version that was sung in Britain during the war. Christitch used the pen-name "Ben Hurst". Her best known novel was The Pride of Garr (1925). She wrote on Balkan and international politics as well as women's suffrage and Irish Home rule.

Christitch was an original member of the Serbian Relief Fund Committee. She and her daughter, Annie, were prisoners in Serbia for three and a half years. Christitch gained her freedom through assistance from the Pope. She and her husband had three children. Their son was General Nikola Christitch of the Royal Yugoslav Army and Aide de Camp to both Kings, Alexander I of Yugoslavia and Peter II of Yugoslavia and their daughters were fellow patriot Annie Christitch and Janie Christitch who was later Mother Mary of the Cross. Christitch was given a blessing for her work by Pope Benedict XV. In 1919, Elsabeth Christitch was given a Vatican Papal audience with Benedict XV, the head of the Catholic faith, who was reported as having said "we should like to see women electors everywhere". Christitch died in London on 26 January 1933 due to a weak heart.

Awards and honours
 Christitch was awarded medals from both the Serbian government and the American Red Cross for her work.

Works
Light and Shade in Albania, 1913
A word on woman suffrage
The Slovenes : A Small Nationality, 1918
The Slovenes and Their Leaders, 1918
Church conditions in Jugo-slavia, 1920
Reunion and fusion of the southern slavs, 1921
The Pride of Garr, 1925

References and sources

1861 births
1933 deaths
Writers from Limerick (city)
20th-century Irish women writers
20th-century Serbian women writers


text:
Ernesto Jiménez Sánchez (Albacete, 13 de septiembre de 1859-Madrid, 1928) fue un magistrado y político español, ministro de Gracia y Justicia entre el 21 de diciembre de 1923 y el 22 de enero de 1924, durante la dictadura del general Primo de Rivera.

Trayectoria
A comienzos de la década de 1920 era magistrado del Tribunal Supremo de España, y hacia el 21 de diciembre de 1923 fue ascendido a subsecretario del Ministerio de Justicia de España con rango de ministro por el directorio militar de Primo de Rivera. Ocupó el cargo hasta el 22 de enero de 1924, cuando fue nombrado el también magistrado Francisco García-Goyena y Alzugaray.

El 12 de septiembre de 1927 fue nombrado miembro de la Asamblea Nacional Consultiva como "representante con derecho propio". El 17 de enero de 1928 el presidente de la Asamblea, José María Yanguas y Messía, informó de su fallecimiento.

Magistrados de España
Ministros de la dictadura de Primo de Rivera
Dictadura de Primo de Rivera
Políticos de Albacete
Nacidos en Albacete
Miembros de la Asamblea Nacional Consultiva


text:
Eine Doppelstockbrücke ist ein Bauwerk, das zwei übereinander angeordnete Fahrbahnebenen hat. So kann das Oberdeck eine mehrspurige Richtungsfahrbahn aufnehmen, die untere Ebene kann offen sein oder geschlossen als Tunnel für die Gegenrichtung benutzt werden. Es gibt auch Ausführungen, wo unten der Schienenverkehr verläuft und an den Tunnelaußenseiten der Radverkehr. Grund für den Bau einer Doppelstockbrücke ist wirtschaftlich zu sehen, eine lange zu überbrückende Distanz für zwei Verkehrsströme gleichzeitig über ein Gewässer. Mehrstöckige Brücken haben den Vorteil, dass die statisch notwendige Konstruktionshöhe gleichzeitig als Verkehrsraum genutzt wird. Im Vergleich mit einstöckigen Brücken ist das Eigengewicht der Doppelstockbrücke reduziert, da die Brückenbreite geringer ist und damit die notwendigen Querträger leichter werden. Nachteilig ist das gegenüber einstöckigen Brücken kompliziertere Auffädeln der Zufahrten zu den unterschiedlichen Brückenebenen.

Bauweise
Die Höhe zwischen Oberdeck und der zweiten Ebene muss so beschaffen sein, dass einerseits hohe Fahrzeuge problemlos durchkommen, andererseits eine ausreichende Lüftung vorhanden ist, sofern es sich um eine seitlich geschlossene Variante handelt. Dann muss an der Außenseite des Tunnels ein Weg für Rettungskräfte bzw. ein Fluchtweg vorhanden sein, falls im entsprechenden Tunnelsegment ein Unfall passieren sollte. Der Zugang zur zweiten Ebene erfolgt im Regelfall seitlich mit einer einleitenden Kurve und endet mit einer ausleitenden Kurve, während das Oberdeck direkt befahren werden kann.

Bekannte Doppelstockbrücken

 Adolphe-Brücke in Luxemburg: oben Straßenverkehr und Straßenbahn, unten Radverkehr und Fußgänger
 Doppelstockbrücke (Bullay) in Rheinland-Pfalz: oben die Moselstrecke, unten Straßenverkehr
 Bay Bridge in San Francisco: reine Autobahnbrücke
 Brooklyn Bridge in New York: oben eine mittige Bahn für Rad und Fuß, die sich an den "Steintor-Paaren" jeweils aufgabelt, unten Straßenverkehr
 Chaotianmen-Yangtse-Brücke bei Chongqing: Eisenbahn- und Straßenbrücke
 Dreirosenbrücke in Basel: Teil der Nordtangente, unten Autobahn, oben Straßenverkehr mit Tram und Fußgängerboulevard
 Brücke Dumicketal am Biggesee: unten die Biggetalbahn, oben Straßenverkehr
 Fremont Bridge in Portland (Oregon): reine Autobahnbrücke
 Georg-Danzer-Steg (auch: U6-Donaubrücke) in Wien: Fuß- und Radfahrsteg als unterhalb des Brückentragwerks abgehängte Trasse im Brückenabschnitt über die Neue Donau
 George-Washington-Brücke in New York: Straßenverkehr
 Gdański-Brücke in Warschau: oben Straßenverkehr, unten Straßenbahn
 Hawanskyj schljachoprowid in Kiew: oben Kfz-Verkehr; unten U-Bahn-Linie (eingehaust vom Stahlbetontragkasten)
 I Street Bridge in Sacramento: Eisenbahn- und Straßenbrücke
 Kuventhaler Talbrücke  in Kuventhal einem Ortsteil von Einbeck in Niedersachsen, über den oberen Teil verläuft die  B 3, im unteren Teil der Ortsverkehr
 Brücke Listertal am Biggesee: unten die Biggetalbahn, oben Straßenverkehr
 Manhattan Bridge in New York: U-Bahn- und Straßenbrücke
 Niagara Falls Suspension Bridge: ehemalige Eisenbahn- und Straßenbrücke
 Nuselský most in Prag: im Hohlkasten der Betonkonstruktion verkehrt die Prager U-Bahn
 Oberbaumbrücke in Berlin: oben U-Bahn-, unten Straßenverkehr
 Oberhafenbrücke in Hamburg: oben Schienen-, unten Straßenverkehr
 Öresundbrücke: oben PKW-Verkehr, unten Schienenverkehr
 Praterbrücke in Wien: Seitliche Trassen stromauf und stromab unterhalb der Fahrbahntrasse für den Kraftfahrzeugverkehr, jeweils neben der Unterseite des Brückenhohlkastens angebracht
 Ponte 25 de Abril in Lissabon: oben Straßenverkehr, unten Schienenverkehr
 Reichsbrücke in Wien: oben Kfz-Verkehr; unten U-Bahn-Linie (eingehaust vom Stahlbetontragkasten) und außen beidseits gemeinsame Rad- und Fußwege, überdacht jeweils durch die Fahrbahn oberhalb und Anschlüssen zur Donauinsel
 Stephanibrücke in Bremen: oben Kfz-Verkehr der B6 und B75, unten jeweils rechts und links an den Brückenhohlkasten angebrachte Fuß- und Radwege
 Stubenrauchbrücke über den Teltowkanal in Berlin-Tempelhof: oben Straßenverkehr, unten U-Bahnhof Ullsteinstraße
 Tsing-Ma-Brücke in Hongkong: oben Straßenverkehr, unten Schienen- und Straßenverkehr
 Verrazzano-Narrows Bridge in New York: reine Autobahnbrücke

Weblinks

 Doppelstockbrücke Bullay

Doppelstockbrucke


text:
René Petit de Ory est un footballeur français, né à Dax le  et mort le  à Fontarrabie en Espagne.

Évoluant au poste d'inter ou d'avant-centre, il est l'un des joueurs les plus populaires du football espagnol de la fin des années 1910 au début des années 1930. Il joue au Real Madrid CF et au Real Unión de Irun et remporte quatre Coupes du Roi.

Il est sélectionné à deux reprises en équipe de France et est demi-finaliste des Jeux olympiques de 1920.

Biographie
René Petit est le fils d'un ingénieur français qui était responsable du trafic ferroviaire pour la compagnie du nord de l'Espagne. Sa mère est espagnole, elle accouche à Dax pendant une cure thermale dans cette ville. À 12 ans, il déménage à Madrid et débute, avec son frère Jean, dans les équipes de jeunes du Real Madrid CF et étudie au sein du collège Del Pilar.

Real Madrid
En , il atteint, avec le Real Madrid CF, la finale de la Coupe d'Espagne. le club madrilène est battu par l'Athletico Bilbao.
L'année suivante, à l'âge de 18 ans, il marque les esprits en finale de la coupe d'Espagne contre le Arenas Club de Getxo. Il marque le but égalisateur à la  après avoir traversé la moitié de terrain et dribblé toute la défense adverse. Son équipe l'emporte dans la prolongation.

Sa renommée au sein du club madrilène est intacte près d'un siècle après ses exploits. Considéré comme le premier footballeur moderne du club grâce à une condition physique hors du commun et un sens du jeu surprenant à l'époque, il est regardé aujourd'hui comme l'un des plus grands, à la hauteur d'un Di Stéfano.

Sous le maillot madrilène, il joue 29 matchs et marque 13 buts et remporte deux Championnats régional centre en 1916 et 1917.

Real Union Irun
À partir de 1917, Petit joue pour le Real Unión de Irun. Comme il continue ses études d'ingénieur à Madrid, il fait la route à moto pour jouer tous les dimanches avec son club.

En 1918, il atteint de nouveau la finale de la Coupe du Roi et bat en finale son ancienne équipe, le Real Madrid 2-0. Il gagne également cette saison le championnat Nord.

Le SBUC et l'équipe de France
En 1918, il est rappelé en France pour effectuer son service militaire, il échappe aux combats de la Première Guerre mondiale contrairement à son frère Jean. Une grave blessure reçue au front met fin à la carrière de footballeur de ce dernier.

Il passe seulement deux saisons en France sous les couleurs du Stade Bordelais Université Club en 1918 et 1920.
Il est sélectionné en équipe de France pour les Jeux olympiques de 1920 et joue deux rencontres (épreuve où la sélection est demi-finaliste).

En 1924, la fédération française le rappelle pour défendre les couleurs tricolores contre l'Italie dans l'optique des Jeux olympiques de 1924, la Fédération espagnole lui donne son accord mais l'avertit que sa sélection lui empêcherait de jouer pendant deux ans en Espagne. Petit renonce, préférant défendre les couleurs de son club le Real Unión de Irun.

Retour au Real Union Irun

En 1920, il revient en Espagne et fait ses des débuts dans le championnat professionnel, tout en continuant ses études, avec l'équipe basque du Real Unión de Irun dans laquelle il joue jusqu'en 1934 avant de mettre fin à sa carrière de joueur.

Il remporte avec ce club deux nouvelles Coupes du Roi en 1924 et 1927. Il est également finaliste en 1922 et gagne aussi le Championnat régional la province du Guipuscoa à huit reprises entre 1920 et 1931. Petit joue 48 matchs en Primera División et marque 10 buts.

Petit, l'ingénieur
Petit termine en 1924 ses études d'ingénieur. Après ses études, il travaille sur de nombreux chantiers à Fontarrabie et Irun. Plus tard, il rejoint le Confédération Hydrographique de l'Èbre et travaille sur le chantier du Lac de Yesa, c'est l'œuvre de sa vie. Les travaux sont arrêtés peu de temps avant le déclenchement de la guerre civile espagnole.

Au début de la guerre, Petit s'exile brièvement en France. Après la guerre, il travaille sur de nombreux projets à Fontarrabie, sur la reconstruction du pont del Arenal à Bilbao et sur le barrage de l'Èbre. Il reprend ensuite le projet de Yesa et achève la construction du barrage, un des ouvrages hydrauliques les plus importants d'Aragon et de Navarre. Son nom a été donné à une des principales rues de la ville de Yesa.

Après l'ouverture du réservoir en 1959, il obtient le poste de chef des Travaux publics de Guipuscoa, où il resta jusqu'à sa retraite en 1969.

Il prend sa retraite à Fontarrabie et reçoit la Grand-Croix de l'Ordre du Mérite Civil, il meurt en 1989, à l'âge de quatre-vingt-dix ans.

Palmarès
 Coupe du Roi en 1917 avec le Real Madrid CF et, en 1918, 1924 et 1927 avec le Real Unión de Irun.
 Finaliste de la Coupe du Roi en 1916 avec le Real Madrid CF et en 1922 avec le Real Unión de Irun.
 Champion du Guipuscoa en 1920, 1921, 1922, 1924, 1926, 1928, 1930 et 1931 avec le Real Unión de Irun.
 Champion régional centre en 1916 et 1917 avec le Real Madrid CF.
 demi-finaliste des Jeux olympiques de 1920 avec l'équipe de France.

Voir aussi

Source
 Football 1954, guide de L'Équipe, p. 117

Liens externes

  Interview in Petit JournalTodayNavarra, 1983
  Portrait de René Petit

Références

Footballeur international français
Joueur du Real Madrid
Joueur du Real Unión Club
Naissance à Dax
Naissance en octobre 1899
Décès en octobre 1989
Décès à 90 ans
Décès à Fontarrabie
Footballeur aux Jeux olympiques de 1920


text:
Gregory Barkey (1963. augusztus 20. –) amerikai nemzetközi labdarúgó-partbíró. Polgári foglalkozása grafikai tervező. Nagyon elkötelezett egyháztag.

Pályafutása

Nemzeti játékvezetés
1996-ban lett az MLS játékvezetője. A nemzeti játékvezetéstől 2013-ban vonult vissza. MLS mérkőzéseinek száma: 294.

Nemzeti kupamérkőzések
Négy alkalommal: 1997-ben, 2002-ben, 2005-ben és 2008-ban volt az MLS kupadöntő egyik asszisztense.

Nemzetközi partbíráskodás
Az Amerikai labdarúgó-szövetség Játékvezető Bizottsága (JB) terjesztette fel nemzetközi asszisztensnek, a Nemzetközi Labdarúgó-szövetség (FIFA) 1995-től tartotta nyilván partbírói keretében. Több nemzetek közötti válogatott és klubmérkőzésen működött közre. Az aktív nemzetközi játékvezetéstől 2006-ban búcsúzott.

Világbajnokság
A világbajnoki döntőhöz vezető úton Dél-Koreába és Japánba a XVII., a 2002-es labdarúgó-világbajnokságra, ahol az asszisztensek szakmai tevékenységük során még nem kapcsolódtak szorosan a delegált nemzeti játékvezetőhöz, valamint Németországba a XVIII., a 2006-os labdarúgó-világbajnokságra a FIFA JB asszisztensként alkalmazta. 2002-ben és 2006-ban a CONCACAF zónában tevékenykedő játékvezetők munkáját segítette. 2006-ban három mérkőzésen 4. bíróként (tartalék játékvezető) tevékenykedett.

Arany Kupa
Az Egyesült Államok volt a házigazdája a 8., a 2005-ös CONCACAF-aranykupa tornának, ahol a CONCACAF JB asszisztensi feladatokra delegálta.

2005-ös CONCACAF-aranykupa

CONCACAF-aranykupa mérkőzés

Szakmai sikerek
2009-ben az MLS bajnokság Év Asszisztense kitüntető címet kapta.

Források

Amerikai labdarúgó-játékvezetők
1963-ban született személyek
Élő személyek


text:
C-Bond é um título da dívida externa brasileira criado em 1994 quando o país assinou acordo de renegociação de débitos. Na época, os valores devidos principalmente a bancos norte-americanos foram convertidos em sete tipos de títulos com vencimento em até 30 anos. O C-Bond era um destes títulos, que foram negociados nos moldes do Plano Brady, em referência ao ex-secretário do Tesouro dos Estados Unidos Nicholas Brady.

Em 2005, foi iniciada a troca voluntária dos C-Bonds por A-Bonds, de características semelhantes. Desta forma, o governo pretendia desmontar o estoque dos bônus Brady, o que foi feito no ano seguinte.O C-Bond possuía uma opção embutida que dava direito ao emissor, neste caso o Tesouro Nacional, de recomprá-lo ao valor par a partir de 15/10/2005. Os poucos investidores que não optaram pela troca tiveram seus bônus recomprados pelo Tesouro na data de exercício da opção, em 15/04/2006.

Macroeconomia
Economia do Brasil


text:
Timothy Wilkins is an American lawyer and chair of the board of directors of New York Public Radio. He is a partner at the international law firm of Freshfields Bruckhaus Deringer and was the firm's first Black partner in the United States offices.

Early life and education
Wilkins was born in 1964 and grew up in Chicago, IL. He graduated from the University of Chicago Laboratory School in 1982. Wilkins graduated magna cum laude from Harvard College in 1986 where he majored in sociology and was president of the Harvard Black Student Association.

Wilkins later earned a dual JD/MBA degree from the Harvard Law School and the Harvard Business School in 1993.

Career
Wilkins began his career as an associate at Cleary Gottlieb Steen & Hamilton.

He joined Freshfields Bruckhaus Deringer in 1999 and spent eight years practicing law in the Tokyo office handling international transactions.

In 2016 Wilkins was named the Minority Lawyer of the Year in Private Practice by Chambers USA. He was listed as the highest-ranked lawyer on the Financial Times list of 100 Leading Ethnic Minority Executives and recognized by Empower as a leader on issues of racial justice and equality.

In 2019, Wilkins was selected to lead a global team at Freshfields focusing on sustainability, environmental and social issues. Their first assignment focused on ways to solve New York City's sustainability issues, such as waste, resources, climate change, and job creation. He later co-founded the New York Circular City Initiative, a program to develop a circular economic system that promotes greater employment and a greener environment for the city, including its less advantaged neighborhoods.

Personal life
Wilkins is the brother of Harvard Law professor David B. Wilkins. His father, Julian Wilkins, was the first Black partner at a major law firm in Chicago. He is the grandson of J. Ernest Wilkins Sr. and the nephew of J Ernest Wilkins Jr.

He is active in several initiatives to broaden diversity in the law. He is the founding co-chair of the Steering Committee of The Opportunity Agenda, a non-profit organization dedicated to expanding equal opportunity. In 2020 he was named among the EMpower Top 100 Ethnic Minority Executive Role Models.

Wilkins has served on the Diversity and Inclusion Committee of the New York City Bar Association and was a member of the Council of Urban Professionals. He has served on several non-profit boards including the New York Public Theater, the City Bar Fund of the New York City Bar Association, and Equality Now. He was also a Committee Member of the Cyrus Vance Center for International Justice and was appointed to the board of New York City Global Partners by Mayor Bill De Blasio in 2015. The mayor later named Wilkins to serve on the New York City Economic Development Corporation.

In 2018, New York Public Radio, the owner of WNYC, the New York affiliate of National Public Radio, named Wilkins to their board. In 2021, Wilkins was named as chairman of the board of New York Public Radio following a string of high-profile incidents involving claims of harassment and discrimination.

References

Harvard College alumni
Harvard Law School alumni
People from Chicago
American lawyers
African-American lawyers
American radio executives
People associated with Cleary Gottlieb Steen & Hamilton
Lawyers from New York City
University of Chicago Laboratory Schools alumni
1964 births
Living people
21st-century African-American people
20th-century African-American people
Harvard Business School alumni


text:
Igor Nikolayevich Zuborenko (born 20 February 1966) is a Russian rower. He competed at the 1988 Summer Olympics in Seoul with the men's coxless pair where they came sixth.

References

1966 births
Living people
Russian male rowers
Olympic rowers of the Soviet Union
Rowers at the 1988 Summer Olympics
People from Mogilev


text:
Il singolare del torneo di tennis Alan King Tennis Classic 1974, facente parte della categoria Grand Prix, ha avuto come vincitore Rod Laver che ha battuto in finale Marty Riessen 6-2, 6-2.

Teste di serie

 John Newcombe (semifinali)
 Tom Okker (semifinali)
 Arthur Ashe (quarti di finale)
 Rod Laver (Campione)
 Stan Smith (quarti di finale)
 Tom Gorman (secondo turno)
 Cliff Drysdale (primo turno)
 Jaime Fillol (primo turno)

 Brian Gottfried (secondo turno)
 Eddie Dibbs (secondo turno)
 Marty Riessen (finale)
 Roscoe Tanner (secondo turno)
 Dick Stockton (secondo turno)
 Raúl Ramírez (secondo turno)
 Cliff Richey (secondo turno)
 John Alexander (primo turno)

Tabellone

Finale

Parte alta

Parte bassa

Collegamenti esterni

Alan King Tennis Classic 1974


text:
Fu Presidente ad interim dell'Argentina dal 23 dicembre 2001 al 31 dicembre 2001, lasciando la carica solo otto giorni dopo, in seguito alla dichiarazione di bancarotta del paese.

Dal 2005 ricopre la carica di senatore al Congreso de la Nación Argentina, rappresentante della Provincia di San Luis, dopo aver ricoperto, dal 2003 al 2005, il ruolo di parlamentare alla camera dei deputati.

Si è candidato in occasione delle elezioni presidenziali del 2003 e a quelle del 2015 ottenendo, rispettivamente, il 14,1% e l'1,6% dei voti.

Famiglia
Il fratello Alberto è governatore della provincia di San Luis dal 2015.

Note

Altri progetti

Studenti dell'Università di Buenos Aires
Presidenti dell'Argentina
Governatori della Provincia di San Luis


text:
São João do Itaperiú est une ville brésilienne de l'État de Santa Catarina.

Généralités
La température moyenne annuelle à São João do Itaperiú est de . On y cultive principalement la banane et le riz. On y produit également du bois et de la farine. Enfin la ville présente encore de grandes étendues de forêt native et il n'y existe pas de projet de développement touristique de grande ampleur.

Géographie
São João do Itaperiú se situe à une latitude de  sud et à une longitude de  ouest. Son altitude moyenne est de 33 mètres.

Sa population était de  habitants au recensement de 2010. La municipalité s'étend sur .

Elle fait partie de la microrégion d'Itajaí, dans la mésorégion de la Vallée du rio Itajaí.

Histoire
Les documents contant l'histoire de la municipalités sont peu nombreux, et il est difficile de dire qui furent les premiers colons qui peuplèrent la région. Apparemment, au début du , un italien nommé João Batista s'établit sur les rives du rio Itaperiú et y fondent une colonie, ainsi nommée São João do Itaperiú. La ville est établie en municipalité le , par démembrement de Barra Velha. Tous les , on y fête l'anniversaire de la ville, et les , Saint Jean-Baptiste, patron de la ville.

Administration
La municipalité est constituée d'un seul district, siège du pouvoir municipal.

Villes voisines
São João do Itaperiú est voisine des municipalités (municípios) suivantes :
 Barra Velha
 Luiz Alves
 Massaranduba
 Guaramirim
 Araquari

Liens externes
  Site officiel de la municipalité
  São João do Itaperiú sur le site officiel de l'État de Santa Catarina
  Données sur São João do Itaperiú sur le site de la fédération des municipalités de Santa Catarina
  Fiche historique et administrative de São João do Itaperiú dans la base de données de l'IBGE
  Données statistiques et économiques sur São João do Itaperiú - Cidades@IBGE

Références

Municipalité dans l'État de Santa Catarina


text:
9 мая 2016 года прошли Всеобщие выборы на Филиппинах. Была избрана палата представителей, половина Сената, президент и вице-президент.

Неофициальные результаты президентских выборов
 Родриго Дутерте 16 601 997
 Мар Похас 9 978 175
 Грэйс По 9 100 991
 Джеджомар Бинэй 5 416 140
 Мариам Сантьяго 1 455 532
 Рой Сенерес 25 779

Результаты выборов вице-президента
 Лени Робредо 14 418 817
 Бонгбонг Маркос 14 155 344
 Энн Кейтано 5 903 379
 Франциск Эскудеро 493 1962
 Антонио Триланнес 868 501
 Гринго Хонасан 788 881

2 апреля 2018 года начался пересчёт голосов по выборам Вице-Президента

Результаты по выборам в палату представителей

Мажоритарные округа
 Либеральная партия — 14 083 347 голосов — 41,64 % — 98 мест
 Националистическая народная коалиция — 6 112 245 голосов — 18,07 % — 40 мест
 Партия национального единства — 3 172 086 голосов — 6,1 % — 18 мест
 Националистическая партия — 3 293 374 голосов — 9,74 % — 23 места
 Объединённый националистический альянс — 2 054 557 голосов — 6,08 % — 9 мест
 Филиппинская демократическая партия — Сила народа — 556 539 голосов — 1,6 % — 2 места
 Демократическое действие — 432 055 голосов — 1,28 % — 1 место
 Сила народа — Христианские и мусульманские демократы — 426 366 голосов — 1,26 % — 3 места
 Прогрессивные Манильцы — 184 602 голосов — 0,55 % — 2 места
 Кусок Барокан — 172 601 голосов — 0,51 % — 1 место
 Партия за голоса масс — 145 417 голосов — 0,43 % — 1 место
 Мыс Букидона — 129 678 голосов — 0,38 % — 1 место
 Лингап Ликуд — 127 762 голосов — 0,38 % — 1 место
 Движение демократических Филиппин — 111 086 голосов — 0,33 % — 2 места
 Вперед Сан- Иосеанс — 83 945 голосов — 0,25 % — 1 место
 Партнер прогресса нации — 72 130 — 0,21 % — 1 место
 Независимые — 2 013 477 голосов — 5,95 % — 3 места

Единый многомандатный округ
 AKB —1 664 975 — 5,14 % — 3
 GABRIELA —1 367 795 — 4,22 % — 2
 1-PACMAN —1 310 197 — 4,05 % — 2
 ACT Teachers — 1 180 752— 3,65 % — 2
 Senior Citizens — 988 876 — 3,05 % — 2
 Kabayan — 840 393 — 2,60 % — 2
 AGRI — 833 821 — 2,58 % — 2
 PBA — 780 309 — 2,41 % — 2
 Buhay —760 912 — 2,35 % — 2
 Abono —732 060 — 2,26 % — 2
 AMIN —706 689 — 2,18 % — 2
 Coop-NATCCO — 671 699 — 2,07 % — 2
 Akbayan — 608 449 — 1,88 % — 1
 Bayan Muna — 606 566 — 1,87 % — 1
 AGAP —593 748 — 1,83 % — 1
 An Waray — 590 895 — 1,82 % — 1
 CIBAC — 555 760 — 1,72 % 0,40 % — 1

Результаты по выборам в Сенат
 Либеральная партия — 5 (в т ч Пакьяо, Мэнни)
 Национальная народная коалиция — 2
 Объединенный националистический альянс — 1
 Гражданское действие — 1
 Независимые — 3

Ссылки

Всеобщие выборы на Филиппинах
Филиппины
События 9 мая
Май 2016 года


text:
George Nikolas Jorgo Krallis, född 1937 i Thessaloniki, Grekland, är en grekisk-svensk målare, skulptör och grafiker.

Han studerade vid Konstakademin i München, Grafikskolan i Amsterdam och Konsthögskolan i Stockholm. Separat har han ställt ut på bland annat Galerie d'Eendt i Amsterdam, Gallery 55 i New York, Gröna Paletten i Stockholm, Konstfrämjandet i Stockholm och Malmö, Art Expo i New York samt på Eskilstuna Konstmuseum och i ett stort antal samlingsutställningar i Sverige, Norge, Tyskland, Grekland, Italien, Schweiz, England, USA, Japan och Argentina. Bland hans offentliga arbeten märks en takutsmyckning vid Falköpings Postterminal och en takutsmyckning för barnpolikliniken vid Karolinska sjukhuset i Stockholm samt en 6 meter hög skulptur vid Eriksfälts bostadsområde i Malmö. Han tilldelades ett pris vid Internationella Grafiktriennalen i Grenchen 1968, och ett 1:a pris vid Miniatur grafik biennal i Cadaques och Konstakademiens stipendium samt Statens stora arbetsstipendium 1976.

Krallis är representerad vid Statens konstråd, Moderna museet, Kalmar konstmuseum, Musée d'Art Moderne i Paris, Bibliothèque Nationale i Paris, Brattford Museum of Modern Art i England, Lunds museum, Malmö museum, Madrid museum, Iolas Museum i Aten och Helsingborgs museum.

Tryckta källor
Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 275,

Noter

Representerade vid Moderna museet
Svenska målare under 1900-talet
Män
Födda 1937
Levande personer
Svenska grafiker under 1900-talet
Svenska skulptörer under 1900-talet


text:
Василий Юрьевич Одоевский (? — 1519, близ Вильно) — князь и воевода на литовской службе в правление короля Сигизмунда I.

Рюрикович в XVII поколении из князей Одоевских, отрасли князей Новосильских. Второй из четырёх сыновей Юрия Романовича Чёрного князя новосильско-одоевского. Брат Ивана, Фёдора и Семёна Юрьевичей Одоевских.

После смерти своего отца Юрия Романовича Чёрного, князя Одоевского, братья Иван, Семён, Василий и Фёдор Юрьевичи получили в совместное владение Одоевское княжество, каждый из братьев владел частью (третью) отцовского княжества. После перехода Одоевского княжества и других Верховских княжеств под контроль Великого княжества Московского Василий Юрьевич Одоевский остался на службе у великих князей литовских Александра и Сигизмунда Казимировичей.

В 1519 году убит под Вильно при обороне некоего местечка от русских войск. Детей не имел.

Ссылки
 Богуславский В. В. Славянская энциклопедия. Киевская Русь — Московия: в 2 т. — М.: Олма-Пресс, 2005.

Персоналии по алфавиту
Умершие в 1519 году
Воеводы
Василий Юрьевич
Участники Русско-литовских войн
Погибшие в войнах и вооружённых конфликтах
Статьи с эдитнотисом об осторожности при редактировании


text:
Into the Badlands may refer to:

 Into the Badlands (film), a 1991 television film;
 Into the Badlands (TV series), a 2015–2019 television series


text:
La  Presentazione al Tempio  è un dipinto a olio su tela (172x136,5  cm) di Lorenzo Lotto, databile al 1552-1556 circa e conservato nel Museo pinacoteca della Santa Casa a Loreto.

Storia
L'opera è in genere indicata come l'ultimo lavoro autografo del Lotto, già fattosi monaco oblato presso la Santa Casa e attivo nella realizzazione di alcune grandi tele per la decorazione del coro del santuario. In queste opere, con mezzi semplici e una mano un po' tremolante, il Lotto venne spesso affiancato dalla bottega, tranne nella Presentazione che viene ritenuta in larga parte autografa.

La destinazione delle opere si evince dalle note di Vasari, che parlò di un progetto sulle storie dell'infanzia di Cristo.

Descrizione e stile
L'approccio dell'artista ormai settantenne alla pittura è molto informale, sia come stesura che come libertà compositiva.

La scena è organizzata su un registro principale, dove Maria, attorniata da donne,  presenta il Bambino al sacerdote, inginocchiata sui gradini dell'altare. Al centro della composizione è l'altare, lasciato vuoto e coperto da una tovaglia candida, da cui spuntano dei curiosi piedi umani. Il sommo sacerdote accoglie il bambino sulla sinistra con due inservienti, che insieme rappresentano le tre età della vita, mentre più a destra si vede la profetessa Anna e san Giuseppe, con la tunica rossa, assieme ad alcuni uomini.
Al gesto di benedizione verso l'alto del sacerdote corrisponde il gesto inverso della profetessa Anna con le mani volte verso il basso quasi in riconoscenza per il segno ricevuto (l'arrivo del Messia per Israele).
Sopra questa scena si trova un'efficace apertura spaziale, che mostra una stanza ombrosa in prospettiva centrale, in cui si affaccia un frate, che alcuni hanno ipotizzato sia un autoritratto del pittore.

Lo schema con figure piccole, disposte a gruppi, ricorda le composizione delle tarsie del coro di Santa Maria Maggiore di Bergamo, di cui l'artista possedava forse ancora i cartoni, mentre non mancano alcuni guizzi di fantasiosa ironia tipica del pittore, come l'altare che poggia su piedi umani.

La cromia smorzata è da alcuni attribuita alla morte dell'artista, che avrebbe lasciato il lavoro incompiuto. Altri invece la assegnano a una precisa scelta stilistica, all'insegna della massima sobrietà. A ciò rimanderebbero anche le figure appena sbozzate, quasi disarticolate, ma con un senso di viva partecipazione dei protagonisti, al di fuori di qualsiasi solennità retorica, tipica dell'opera di Lotto.
L'opera può essere considerata il testamento spirituale del Lotto, ormai anziano: l'episodio narrato dai Vangeli comprende infatti questa frase pronunciata dal vecchio Simeone alla vista del bambino nel tempio: «Ora lascia, o Signore, che il tuo servo / vada in pace secondo la tua parola; / perché i miei occhi han visto la tua salvezza / preparata da te davanti a tutti i popoli, / luce per illuminare le genti / e gloria del tuo popolo Israele» (Luca 2, 29-32).

Bibliografia

Museo Pontificio della Santa Casa
Dipinti di Lorenzo Lotto
Dipinti a Loreto
Lotto


text:
San Martín Caballero är en ort i Mexiko.   Den ligger i kommunen San José Tenango och delstaten Oaxaca, i den sydöstra delen av landet,  km sydost om huvudstaden Mexico City. San Martín Caballero ligger  meter över havet och antalet invånare är .

Terrängen runt San Martín Caballero är bergig åt sydost, men åt nordväst är den kuperad. Den högsta punkten i närheten är  meter över havet,  km väster om San Martín Caballero. Runt San Martín Caballero är det ganska tätbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Isla Soyaltepec,  km nordost om San Martín Caballero. I omgivningarna runt San Martín Caballero växer i huvudsak städsegrön lövskog.

Tropiskt regnskogsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är april, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är december, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är augusti, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är februari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Orter i Oaxaca


text:
Nongora is a village on the Huon Peninsula, in Morobe Province, Papua New Guinea. The village was liberated by the Australian Army during World War II in December 1943.

Populated places in Morobe Province


text:
The 1942 Philadelphia Athletics season involved the A's finishing eighth in the American League with a record of 55 wins and 99 losses.

Offseason
 November 26, 1941: Fred Chapman was traded by the Athletics to the Toronto Maple Leafs for Walter Klimczak (minors).
 December 9, 1941: Wally Moses was traded by the Athletics to the Chicago White Sox for Mike Kreevich and Jack Hallett.

Regular season

Season standings

Record vs. opponents

Notable transactions
 June 1, 1942: Frankie Hayes was traded by the Athletics to the St. Louis Browns for Bob Harris and Bob Swift.

Roster

Player stats

Batting

Starters by position
Note: Pos = Position; G = Games played; AB = At bats; H = Hits; Avg. = Batting average; HR = Home runs; RBI = Runs batted in

Other batters
Note: G = Games played; AB = At bats; H = Hits; Avg. = Batting average; HR = Home runs; RBI = Runs batted in

Pitching

Starting pitchers
Note: G = Games pitched; IP = Innings pitched; W = Wins; L = Losses; ERA = Earned run average; SO = Strikeouts

Other pitchers
Note: G = Games pitched; IP = Innings pitched; W = Wins; L = Losses; ERA = Earned run average; SO = Strikeouts

Relief pitchers
Note: G = Games pitched; W = Wins; L = Losses; SV = Saves; ERA = Earned run average; SO = Strikeouts

Farm system

LEAGUE CHAMPIONS: WilmingtonToronto affiliation shared with Pittsburgh Pirates

References

External links
1942 Philadelphia Athletics team page at Baseball Reference
1942 Philadelphia Athletics team page at www.baseball-almanac.com

Oakland Athletics seasons
Philadelphia Athletics season
Oakland


text:
Сусешня (Сушня) — река в Лихославльском районе Тверской области России. Устье реки находится в 217 км по правому берегу реки Медведицы. Длина реки составляет 33 км, площадь водосборного бассейна — 232 км².

Данные водного реестра
По данным государственного водного реестра России относится к Верхневолжскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Волга от Иваньковского гидроузла до Угличского гидроузла (Угличское водохранилище), речной подбассейн реки — бассейны притоков (Верхней) Волги до Рыбинского водохранилища. Речной бассейн реки — (Верхняя) Волга до Куйбышевского водохранилища (без бассейна Оки).

Код объекта в государственном водном реестре — 08010100812110000003660.

Притоки (км от устья)
 20 км: река Песчанка (лв)

Примечания

Притоки Медведицы (притока Волги)
Реки Лихославльского района


text:
The São Paulo Street Circuit is a street circuit in São Paulo, Brazil which hosted the São Paulo Indy 300 between 2010–2013, and will host São Paulo ePrix from March 2023.

IndyCar

The street circuit race track was laid out in the Santana district. The circuit was along the Sambadrome of Anhembi and utilized portions of the Marginal Tietê service drive. The circuit hosted the São Paulo Indy 300 for four years (2010–2013).

The track was  long and consisted of 11 turns. Even though it was a temporary circuit, it still had a permanent seating capacity of 30,000 people as it passes through the Anhembi Sambadrome.

Formula E
A Formula E race was planned in 2018. However in November 2017, it was announced that the São Paulo ePrix would be postponed to the 2018–2019 Formula E season. After several postponements, the contract was finally signed on 30 April 2022 for 5 years.

The site is set to host the inaugural São Paulo ePrix in 25 March 2023 as part of the 2022–23 Formula E season. The track will have  length and will use a good part of the original IndyCar circuit. The green flag will be inside the Anhembi Sambadrome.

Winners

IndyCar Series

South American GT Championship

Lap records

The official fastest lap records at the São Paulo Street Circuit are listed as:

References

São Paulo Street Circuit
Sports venues in São Paulo
IndyCar Series tracks
Formula E circuits


text:
Biografia
Nato da nobile famiglia, era figlio del senatore Jacopo Vittorelli e di Antonietta Casalini..
Laureatosi in giurisprudenza, seguì le orme del padre, prefetto e Consigliere di Stato, ed entrò nell'amministrazione dell'Interno nel 1910.

Dal 8 ottobre 1927 al 24 luglio 1928 fu presidente dell'amministrazione provinciale di Catania.

Fu chiamato come Segretario particolare del Ministro delle Finanze Antonio Mosconi  dal 1930 al 1932. Nominato prefetto di 2ª classe il 16 aprile 1932, fu prefetto di Vercelli fino al marzo 1937.
Promosso prefetto di 1ª classe il 1º agosto 1937 fu prefetto a Catania (marzo 1937 - febbraio 1940), Latina (1940) e Padova (agosto 1941 - ottobre 1943).

Posto a disposizione dal 1944 al 1946, con l'avvento della Repubblica fu nominato dal governo De Gasperi II prefetto di Palermo il 10 ottobre 1946, e dal 30 giugno 1947 fu chiamato a guidare anche il neo costituito Commissariato dello Stato per la Regione Siciliana. Il 9 agosto 1948 fu posto fuori ruolo dai ranghi prefettizi e nominato dal Consiglio dei ministri Commissario dello Stato per la Regione Siciliana, carica che mantenne fino all' ottobre 1953, quando fu collocato a riposo.

Onorificenze

Note

Presidenti della Provincia di Catania
Grandi Ufficiali OMRI
Grandi ufficiali dell'Ordine della Corona d'Italia
Commendatori dell'Ordine dei Santi Maurizio e Lazzaro


text:
1260, or V2PX, was a demonstration computer virus written in 1989 by Mark Washburn that used a form of polymorphic encryption.  Derived from Ralf Burger's publication of the disassembled Vienna Virus source code, the 1260 added a cipher and varied its signature by randomizing its decryption algorithm.  Both the 1260 and Vienna infect .COM files in the current or PATH directories upon execution.  Changing an authenticated executable file is detected by most modern computer operating systems.

References

DOS file viruses
Hacking in the 1990s
Hacking in the 1980s


text:
Anastasio Mártir Aquino (Santiago Nonualco, 16 de abril de 1792-San Vicente, 24 de julio de 1833) fue un líder indígena salvadoreño que encabezó la insurrección de los nonualcos, un levantamiento campesino en El Salvador durante la existencia de la República Federal de Centroamérica. Nació en el seno de una familia que pertenecía al linaje de los taytes (caciques) de la etnia de los nonualcos, pueblo indígena que ocupa el actual territorio del departamento de La Paz.

Antecedentes
Después de la declaración de independencia de las provincias del Reino de Guatemala en 1821, se formó la República Federal de Centroamérica (1824), que tuvo una difícil existencia. Los encuentros entre liberales y conservadores, entre los caudillos locales, la falta de recursos y una organización precaria, entre otros, eran caldo de cultivo de violencia a lo largo y lo ancho del istmo.

La necesidad de llevar recursos al Estado obligaba a aplicar una serie de medidas económicas que eran de total desagrado a las mayorías, entre ellas los tributos y expropiaciones. Esta última, especialmente, golpeaba a los indígenas que durante la época colonial al menos tenían asegurada una parcela de tierra. Así, este grupo, que ya desde los primeros años de la llegada de los españoles se encontraba en desventaja dentro de la organización social, lo estaba aún más debido a la agitación de los primeros años de independencia.

El Gobierno de El Salvador tuvo que implementar medidas antipopulares en 1832, tales como una contribución directa sobre la propiedad inmueble y la renta. También el constante reclutamiento forzoso era de desagrado general. Todo esto dio paso a que el descontento se desatara, con la proliferación de alzamientos populares y asaltos a cuarteles. Una de las principales rebeliones ocurrió en San Miguel, pero acaecieron otros intentos en Chalatenango, Izalco y Sonsonate que, no obstante, fueron controlados.

La rebelión
Fue en Santiago Nonualco donde se realizó el principal alzamiento a comienzos del año 1833, encabezado por Anastasio Aquino, quien exhortaba a desobedecer al Gobierno. A finales de enero, el caudillo logró reunir un ejército de proporciones suficientes para presentar batalla. Es probable que reuniera unos tres mil hombres. El comandante de la vecina ciudad de San Vicente, Juan José Guzmán, recibió órdenes de sofocar la rebelión, pero en el primer intento terminó emboscado. Otro ataque, realizado el 5 de febrero, también fracasó. Al tener noticia de esta última derrota, el comandante Guzmán huyó.

Mientras tanto, en la ciudad capital de San Salvador, el jefe político Mariano Prado, al verse incapaz de sostener la situación, depositó el poder en el vicejefe Joaquín de San Martín. Este nombramiento provocó descontento entre las filas militares, por lo que la tropa abandonó la ciudad. La localidad quedó sumida en el caos, y el mismo San Martín tuvo que resguardarse para salvar su vida. Por su parte, Aquino no recibió las noticias del desorden que reinaba en la capital; de haberlo conocido, la ocupación no hubiera sido difícil. Con sus tropas acantonadas en Zacatecoluca, decidió partir a la vecina San Vicente el día 14 de febrero. En este lugar, los vecinos de la ciudad se apresuraron a resguardar todo objeto de valor. Con dos tropas —una al mando de su hermano y otra de un amigo— arribó la madrugada del día 15 bajo condiciones amigables, pues los habitantes prefirieron no enfrentarlo.

El rebelde tuvo la intención de quemar la ciudad por haber recibido desde allí los primeros ataques, pero desistió ante la intervención de un antiguo amo para el cual había servido. Aquino fue nombrado por sus parciales como jefe político de San Vicente; sin embargo, ni con esto impidió un saqueo general a la ciudad. De acuerdo a la tradición popular, Aquino se dirigió a la iglesia de El Pilar y, después de quitarle la corona a la imagen de san José, se la colocó en su propia cabeza y se proclamó como «Rey de los Nonualcos». Asimismo, en Tepetitán se le proclamó «Comandante General de las Armas Libertadoras», y emitió su Decreto de Tepetitán el 16 de febrero. El pequeño código regulaba con duras penas el homicidio, el robo y la vagancia, entre otros; además, tenía un apartado para la protección de las «mujeres casadas o recogidas», una sección notable por la situación de desventaja en que se encontraba la mujer en esa época. Por otro lado, el Gobierno trataba de llegar a un acercamiento con el sublevado para que depusiera sus armas bajo la intermediación de dos sacerdotes: uno de ellos, de apellido Navarro, tuvo contacto con Aquino, sin obtener resultados.

No obstante, las autoridades lograron reunir un ejército para enfrentar a Aquino, agregándose a las tropas habitantes de San Vicente, con la intención de vengar el saqueo. Uno de los comandantes, el mayor Cruz Cuellar, quiso enfrentar por sí solo al rebelde, pero salió derrotado. De acuerdo al folclore, Aquino se le abalanzó al grito de «cien arriba, cien abajo y adentro santiagueños», que probablemente se refería al lugar que ocupaban sus tropas al momento del ataque.

Fue la mañana del 29 de febrero que se libró la batalla decisiva en Santiago Nonualco entre las fuerzas gubernamentales y los rebeldes, quienes se presume estaban siendo diezmados por una enfermedad. Aprovechando la situación, el coronel Juan José López mandó un ataque general que dispersó a los insurrectos, pero no se logró la captura de Aquino.

Para atrapar al rebelde, se propuso perdón a las vidas de quienes revelaran su paradero. A pesar de que hubo negativa de sus parciales, hubo alguien que lo traicionó y logró ser capturado el 23 de abril de 1833. Aquino sería trasladado a Zacatecoluca, donde fue juzgado y condenado a muerte. En la ciudad de San Vicente se ejecutó la pena por decapitación. La cabeza del insurrecto fue colocada en una jaula con el rótulo «ejemplo de revoltosos».

Anastasio Aquino en la cultura popular
La gesta de Aquino hizo surgir diversas anécdotas, muchas de ellas haciéndole ver como un individuo hosco y rudo, dado el prejuicio de la época hacia los amerindios. Uno de tales relatos era la relacionada con Matilde Marín, hija de un acaudalado de San Vicente, quien durante el asedio a la ciudad fue tomada como prisionera y forzada a caminar descalza hacia la hacienda Siguatepeque, lugar donde los rebeldes sospechaban que había armas escondidas. En el camino, Matilde no soportó más la dureza del viaje e increpó a Anastasio gritándole: «¡Desarrapado! ¡Desarrapado!». Ante la afrenta, Aquino se enamoró de la muchacha por su valentía, tanto que, una noche, gritó a los presentes que no permitiría que nadie le hiciese daño y que, al llegar a la ciudad, mataría a su esposa para casarse con Marín.

Asimismo, después de la rebelión, se hicieron populares unos versos cuyas primeras líneas son:

Desde el , ha sido tomado como un símbolo de rebeldía y libertad por parte de los sectores políticos de izquierda.

También el arte se ha volcado sobre su figura. Por ejemplo, los poetas Pedro Geoffroy Rivas y Roque Dalton le han dedicado parte de su obra. La escritora Matilde Elena López realizó una pieza teatral con el nombre de La balada de Anastasio Aquino.

Aunque no se sabe con certeza la apariencia física de Aquino, popularmente se le describe como un individuo recio, moreno y de abundante pelo. Una carta escrita por un sacerdote de apellido López en los momentos de su encarcelamiento, da un retrato aproximado:

Referencias

Bibliografía
Trabajos históricos

Trabajos literarios

Enlaces externos

 Anastasio Aquino, Rey de los Nonualcos

 Decreto de Tepetitán.
 Texto en Wikisource.

 Versos posteriores a la rebelión de Anastasio Aquino de 1833.
 Texto en Wikisource.

Caciques de El Salvador
Ejecutados de El Salvador


text:
{{Info/Taxonomia
| cor = pink
| nome = Dionychoscelis
| reino = Animalia
| filo = Arthropoda
| classe = Insecta
| ordem = Lepidoptera
| família = Arctiidae
| género = Dionychoscelis
| subdivisão_nome = Espécies
| subdivisão = Ver texto
}}Dionychoscelis''''' é um género de traça pertencente à família Arctiidae.

Referências

 Natural History Museum - Lepidoptera - catálogo de nomes genéricos

Arctiidae


text:
Biografia
Terrence Thomas Prendergast è nato a Montréal il 19 febbraio 1944.

Formazione e ministero sacerdotale
Nel 1961 è entrato nella Compagnia di Gesù. Ha trascorso i due anni di noviziato e i due anni di iuniorato a Guelph, nell'Ontario. Dal 1965 al 1967 ha studiato filosofia presso il seminario Loyola di Shrub Oak, nello Stato di New York. Ha conseguito un Bachelor of Arts presso la Fordham University di New York.

Il 15 agosto 1963 ha emesso la prima professione. Ha trascorso i due anni di reggenza insegnando greco e latino a Montréal dove dal 1969 al 1973 ha seguito i corsi per la licenza in teologia presso il Regis College di Toronto, all'epoca affiliato alla Saint Mary's University di Halifax e oggi parte della Toronto School of Theology.

Il 10 giugno 1972 è stato ordinato presbitero da monsignor Thomas Benjamin Fulton, vescovo ausiliare di Toronto. Ha quindi insegnato teologia presso la Atlantic School of Theology di Halifax. Nel 1978 ha conseguito il dottorato in Sacra Scrittura presso la Saint Mary's University di Halifax. Il 18 aprile 1979 ha emesso la professione solenne. Nel 1982 ha ottenuto un secondo dottorato in teologia presso il Regis College di Toronto. Dal 1980 al 1987 è stato professore di Sacra Scrittura al Regis College e alla Toronto School of Theology. In tale periodo, ha ricoperto anche l'ufficio di rettore del medesimo istituto. Ha quindi trascorso un anno sabbatico a Roma e un secondo a Regina come professore invitato presso il Campion College. Nel 1989 è tornato a Toronto come professore di teologia del Nuovo Testamento presso il Regis College, dove è stato decano della Facoltà di teologia dal 1991 al 1996. Dal 1992 al 1994 ha assistito monsignor Frederick Bernard Henry, allora vescovo ausiliare di London, nel condurre una visita apostolica dei seminari di lingua inglese in Canada per conto della Santa Sede. Nel 1995 è stato professore invitato presso l'École biblique et archéologique française di Gerusalemme.

Ministero episcopale
Il 22 febbraio 1995 papa Giovanni Paolo II lo ha nominato vescovo ausiliare di Toronto e titolare di Slebte. Ha ricevuto l'ordinazione episcopale il 25 aprile successivo nella cattedrale di San Michele a Toronto dall'arcivescovo metropolita di Toronto Aloysius Matthew Ambrozic, coconsacranti il vescovo emerito di Saint Catharines Thomas Benjamin Fulton e il vescovo titolare di Castel Minore Attila Miklósházy, incaricato dell'assistenza spirituale degli emigrati ungheresi. Come ausiliare è stato responsabile della regione pastorale occidentale (Etobicoke, parte di North York e la regione di Peel-Dufferin), delle facoltà teologiche e della pianificazione dei preparativi per il Grande Giubileo del 2000.

Il 30 giugno 1998 papa Giovanni Paolo II lo ha nominato arcivescovo metropolita di Halifax. Ha preso possesso dell'arcidiocesi il 14 settembre successivo. Come arcivescovo è stato ex officio cancelliere della Saint Mary's University di Halifax. Nel 2007 l'arcidiocesi e l'università hanno accettato di sostituire il titolo di cancelliere con quello di visitatore.

Dal 22 gennaio 2002 al 14 maggio 2007 è stato amministratore apostolico della diocesi di Yarmouth.

Il 14 maggio 2007 papa Benedetto XVI lo ha nominato arcivescovo metropolita di Ottawa. Ha preso possesso dell'arcidiocesi il 26 giugno successivo. È ex officio cancelliere dell'Università San Paolo di Ottawa.

Ha preso parte alla visita apostolica in Irlanda iniziata nel 2010 e completata nel 2011.

Il 13 gennaio 2016 papa Francesco lo ha nominato anche amministratore apostolico di Alexandria-Cornwall. Il 27 aprile 2018 lo stesso pontefice lo ha nominato vescovo della stessa diocesi, unita quindi in persona episcopi all'arcidiocesi di Ottawa.

Il 6 maggio 2020 papa Francesco, avendo disposto la fusione delle due circoscrizioni, lo ha nominato primo arcivescovo metropolita di Ottawa-Cornwall.  Ha preso possesso dell'arcidiocesi il 16 giugno successivo. Ha rinunciato all'incarico per raggiunti limiti d'età il 4 dicembre seguente; gli è succeduto l'arcivescovo coadiutore Marcel Damphousse.

Il 29 novembre 2020 lo stesso papa lo ha nominato anche amministratore apostolico di Hearst-Moosonee; ha ricoperto l'incarico fino al 24 agosto 2022.

Nell'aprile 2017 ha compiuto la visita ad limina.

In seno alla Conferenza dei vescovi cattolici del Canada è stato membro della commissione per le relazioni dei vescovi canadesi con le associazioni di clero, vita consacrata e laici, membro della commissione teologica (oggi nota come commissione per la dottrina), membro della commissione per le comunicazioni sociali, membro del consiglio permanente per diversi mandati (dal 2015 come rappresentante dei vescovi dell'Ontario) e co-presidente del dialogo nazionale anglicano-romano-cattolico. Dall'ottobre del 2014 è membro del comitato di collegamento della Conferenza con l'Organizzazione cattolica canadese per lo sviluppo e la pace.

È anche presidente del National Evangelization Teams Canada (NET Canada) e presidente del CNEWA (Catholic Near East Welfare Association), entrambi con sede ad Ottawa. Oltre a svolgere i comuni compiti di un arcivescovo, monsignor Prendergast è insegnante, scrittore e predicatore di ritiri. Dal 1994 al 2005 ha scritto una rubrica settimanale sulle Sacre Scritture nel Catholic Register. La raccolta di questi scritti è stata pubblicata dall'editore Novalis con il titolo Living God's Word: Reflections on the Sunday Readings for Year A, B, C. Ha tenuto conferenze e predicato ritiri in tutto il Canada, negli Stati Uniti d'America e a Roma.

Genealogia episcopale e successione apostolica
La genealogia episcopale è:
 Cardinale Scipione Rebiba
 Cardinale Giulio Antonio Santori
 Cardinale Girolamo Bernerio, O.P.
 Arcivescovo Galeazzo Sanvitale
 Cardinale Ludovico Ludovisi
 Cardinale Luigi Caetani
 Cardinale Ulderico Carpegna
 Cardinale Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni
 Papa Benedetto XIII
 Papa Benedetto XIV
 Papa Clemente XIII
 Cardinale Marcantonio Colonna
 Cardinale Giacinto Sigismondo Gerdil, B.
 Cardinale Giulio Maria della Somaglia
 Cardinale Carlo Odescalchi, S.I.
 Cardinale Costantino Patrizi Naro
 Cardinale Serafino Vannutelli
 Cardinale Domenico Serafini, Cong. Subl. O.S.B.
 Cardinale Pietro Fumasoni Biondi
 Cardinale Ildebrando Antoniutti
 Arcivescovo Philip Francis Pocock
 Cardinale Aloysius Matthew Ambrozic
 Arcivescovo Terrence Thomas Prendergast, S.I.

La successione apostolica è:
 Vescovo Claude Champagne, O.M.I. (2003)
 Vescovo Serge Patrick Poitras (2012)
 Vescovo Christian Heribert Riesbeck, C.C. (2014)
 Vescovo Robert Ovide Bourgon (2016)
 Vescovo Scott Cal McCaig, C.C. (2016)
 Vescovo Guy Desrochers, C.SS.R. (2019)

Araldica

Onorificenze

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Gesuiti canadesi