text:
St John's Anglican Church, officially the Church of St John the Evangelist, is a heritage-listed Anglican church located at Darling Street, Wentworth, Wentworth Shire, New South Wales, Australia. It was designed by Reverend A. D. Soares and built in 1871. It is also known as St. John's Anglican Church and Rectory. The property is owned by the Anglican Parish of Wentworth. The church was added to the New South Wales State Heritage Register on 2 April 1999.

History
A visit by Bishop Mesac Thomas to Wentworth in 1870 resulted in local pressure for the construction of a church. However, it was a time of hardship and economic downturn as the 1870 flood had devastated Wentworth driving out residents and checking trade. Money was elusive when in February 1871 Bishop Thomas sent the Reverend William Cocks to report on what might be done in forming a parish in Wentworth.

Reverend Cocks became the first resident Anglican minister in Wentworth. A building fund was established and over 100 community members subscribed that resulted in the construction of the church. A bazaar and auction was also held that resulted in the raising of A£188. On 23 May 1871 the foundation stone of the new church was laid by His Honour, Judge Francis.

Many people of other denominations were very generous and contributed financially to the construction of the church. In return, the Reverend Cocks, with concurrence of his Bishop made the services of the Church of England available to all denominations which desired his care, because there was no other Church or Minister available. Considering that the township of Wentworth only contained 370 inhabitants and the entire district about 1,200 all told, the construction of the building is of great credit to the local community.

Reverend Cocks acted as overseer and contractor of the building of St John's. The stone was brought to the site by barges. He gave assistance wherever he could be useful and after clerical duties he would mix mortar and he became known as "the Reverent Mixer of Mortar". The bricks were acquired from the Presbyterian Church Committee which had abandoned the intention of building. The building committee of the Roman Catholic Church likewise suffered a setback and as a result, Reverend Cocks acquired their stained glass windows. Mr G. Brooks of Kermode Street, North Adelaide completed the set of twelve windows. They are elaborately constructed of stained glass with appropriate devices, with the large gable window over the altar being especially rich in ornamentation. The Church of St John was opened for worship on Christmas Day 1871 and the first service was conducted by Reverend Cocks.

On 14 August 1874 the foundation stone of the rectory was laid by Mrs William Crozier of Moorna Station, and at the same time a wooden schoolhouse and meeting room (parish hall) was opened. In 1986 the Heritage Branch was contacted in relation to a proposal to purchase the rectory for demolition to provide car park spaces for the adjoining services club.

On 9 December 1986, a section 130 order was placed over the site. On 20 March 1987, an Interim Heritage Order was placed over the buildings. In 1987 financial assistance of $16,000 made available for restoration works. A Permanent Conservation Order was placed on 23 March 1989. On 2 April 1999 St John's Anglican Church and Rectory was transferred to the State Heritage Register.

Description
St John's Anglican Church is built of random rubble with red face brick quoins and buttresses. The random rubble walls have been bagged and the brickwork has rendered and painted highlights. The roof of the church and the spire are clad in galvanised iron over a cedar hammerbeam roof truss frame. The internal roof lining, the pulpit and pews of the church are also made of cedar. The windows in the church are of a lancet type, are leadlighted and included coloured and etched glass inserts.

The rectory to St John's Church is a large single-storey building constructed of random rubble and has been rendered. It has a corrugated-iron roof and a wrap-around verandah supported by cylindrical columns on cement bocks. the four brick chimney stacks have slender cast iron pots. It is located in close proximity to the church.

Modifications and dates
On 28 May 1987 the NSW Heritage Council gave approval to replace a back verandah and sleepout from the rectory and replace with an extension containing two bedrooms and a family room.

Heritage listing
As at 27 August 2008, constructed in 1871 St John's Church and Rectory was the first Anglican church built on the Darling River, being constructed only six years after a diocese was formed in Goulburn. The church and rectory were probably the first substantial buildings constructed in Wentworth. St John's Anglican Church and Rectory represents the link between the early settlement and development of the Murray Darling basin. The buildings are of scientific interest because of their method of construction, a combination of random rubble and brickwork, a method uncommon in the state.

St John's Anglican Church was listed on the New South Wales State Heritage Register on 2 April 1999 having satisfied the following criteria.

The place is important in demonstrating the course, or pattern, of cultural or natural history in New South Wales.

Constructed in 1871, St John's Church and Rectory were the first Anglican church built on the Darling River, being constructed only six years after a diocese was formed in Goulburn. The church and rectory were probably the first substantial buildings constructed in Wentworth. St John's Anglican Church and Rectory represents the link between the early settlement and development of the Murray Darling basin.

The place is important in demonstrating aesthetic characteristics and/or a high degree of creative or technical achievement in New South Wales.

The church and rectory form an important part of a "civic building" precinct in the main street of Wentworth on the banks of the Darling River. The church is an extremely important streetscape item with its prominent iron spire and steeply pitched roof.

The place has potential to yield information that will contribute to an understanding of the cultural or natural history of New South Wales.

The buildings are of scientific interest because of their method of construction, a combination of random rubble and brickwork, a method uncommon in the state.

See also

Anglican Diocese of Goulburn
Anglican Diocese of Riverina

References

Bibliography

Attribution

External links

Wentworth
Wentworth, New South Wales
John's, Wentworth
Articles incorporating text from the New South Wales State Heritage Register
1871 establishments in Australia
Churches completed in 1871
Victorian architecture in New South Wales


text:
Tudor Grange Academy is a co-educational Academy and technology college located in Solihull, West Midlands, England. Formerly known as Tudor Grange Grammar School and Tudor Grange Secondary School. It was originally a boys' grammar school for around 650 boys. A girls grammar school was built later and both original schools now form part of the current academy.

Location
Tudor Grange is situated in Tudor Grange Park, west of Solihull town centre, next to Alderbrook Secondary School (former Harold Malley Grammar School and Harold Cartwright Girls' Grammar School) and St Peter's Catholic School. Solihull College is next-door to the east.

History

Foundation

Tudor Grange house, a now grade II listed property, was completed in Solihull in 1887 for Alfred Lovekin, a silversmith and Lord of the Manor of Longdon in Solihull, who originally leased the land from the Chattock family of Castle Bromwich. Mr Lovekin later sold the estate to Sir Alfred Bird, the owner of Bird's Custard then produced at the Birmingham Custard Factory. The Bird family bequeathed the house and estate to the people of Solihull for the construction of a 'Tudor Grange' school around the turn of the century.

After Tudor Grange school had been established on this site, other parcels of the estate were passed on by the school for neighbouring schools, colleges and parkland.

Grammar school
Tudor Grange Grammar School began as an entity at Lode Heath School, Lode Lane, in September 1951, with two mixed classes 1G1&1G2. The formative school continued with these temporary arrangements until the new boys' school in Dingle Lane was opened in September 1956, the official ceremony taking place on Tuesday 23 July 1957. The cost of building the new premises is reported to have been £176,445. Six hundred boys were taught at the school whose motto was 'Omnibus prodesse' - 'to be of service to all men'

In addition to the established Lode Heath School contingent, the new intake also included boys from Sharman's Cross Secondary Modern School. Subsequent entries were drawn from boys passing the 11+ exam together with a very small number passing a 13+ exam.

The original uniform of the school comprised a black blazer with school badge on the breast pocket, a white shirt, a school tie in stripes of black gold and silver, a black cap with school badge and black lace-up leather shoes. 1st and 2nd year boys wore grey shorts whilst older boys were allowed to wear grey flannel trousers. 6th formers wore a slightly more flamboyant tie whilst prefects wore a cap with a gold stripe.

The original Headmaster was Mr A. R. Munday, who later left to become Headmaster of the King's School, Chester, in 1964. He was followed as Headmaster by John Scandrett Millward, who in turn was followed in 1973 by Robert Fulton.

Amongst some of the masters at this time was mathematics teacher Mr Arthur Bowden, who had the enthusiasm to have a small astronomical observatory built in the grounds, although he also declared in 1958 that it was "mathematically impossible for any space-craft to leave the gravitational pull of the earth".

After the construction of the boys' school, a school for girls was built next door. The two schools had playing fields which shared a common boundary.

The original houses for both the boys and girls schools were all named after Tudor noble houses. When the schools merged so too did the houses, becoming Beaufort-Mowbray, Lancaster-Newburgh, York-Verney and Howard-Richmond.

Comprehensive
In 2002 it was known as 'Tudor Grange Secondary School', and was a mixed 11-16 comprehensive school with a pupil roll of around 1250. Including both buildings from the girls' and boys' school (now known as Willow and Oak buildings), it was a technological college with high academic achievement.

Since then a new block dedicated to teaching the International Baccalaureate Diploma has been added together with a new sports hall allowing one of the two old gyms has been turned into a large classroom known as the 'Lead Lesson Suite' used as an exam room and for teaching large groups of pupils. In November 2009 the school was awarded Bronze award in the Eco-Schools programme which is run nationwide. The school also has a partnership school called Tudor Grange Academy Worcester, replacing Elgar Technology College.

The school became fully comprehensive in 1974, the year the County Borough of Solihull became the larger Metropolitan Borough of Solihull. In 1984, Solihull LEA looked at the possibility of returning to a selective system of schools (made possible because the 1976 Education Act was repealed in 1979), and making the school a grammar school. In September 1995, Tudor Grange became a Technology College and in September 2009 the school adopted a specialism in business and enterprise. In 2007 the school houses were changed to reflect the schools status as a technology college, to the names of British scientists and engineers. In September 2010, it converted to become an Academy.

The school was classed as outstanding by OFSTED in 2006, and shares a partnership with the Tudor Grange Academy in Worcester.

Notable alumni

 Richard Allinson, Radio 2 DJ
 Martin Baggott and Donald Gould, both members of The Applejacks
 Jeremy Bates, former British No.1 tennis player
 Dominic Coleman, television and film actor
 The Rt Rev Dr Peter R. Forster, the Bishop of Chester from 1996 to 2019
 Simon Fowler, lead vocalist and acoustic guitarist in Ocean Colour Scene
 David Jamieson, Labour MP from 1992-2005 for Plymouth Devonport and President since 2005 of the Motor Cycle Industry Association
 Justin King, former CEO of J Sainsbury plc
Steve Hewlett, print and broadcast journalist

References

External links
 - official website
 EduBase

Academies in Solihull
Educational institutions established in 1956
Training schools in England
Secondary schools in Solihull
1956 establishments in England

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Le  (du latin, littéralement « droit des trois enfants »), était un privilège récompensant le citoyen romain ayant eu au moins trois enfants, ou l'affranchi en ayant eu au moins quatre. Il découle directement des  et  introduites par Auguste respectivement en  et en 9 ap. J.-C., dont le but était d'enrayer le déclin démographique de la bourgeoisie romaine.

Un homme se voyant accordé le privilège du  était exempté de  (travaux d'intérêt public) ; une femme n'était plus soumise à la , ce qui lui permettait alors de toucher une part d'héritage à la mort de son époux.

Extrait de L'intolérance religieuse et la politique d'Auguste Boucher–Leclerc, professeur à la Sorbonne, membre de l'institut. (Flammarion 1911)

Une longue période de tâtonnements et d'oppositions diverses s'ensuivit. En l'an 9 Auguste Tibère « céda mais sans avoir l'air de reculer. Il maintint la loi Julia, mais refondue, édulcorée par des exceptions, atténuations dispenses dont l'ensemble forme la loi Papia Poppaea du nom des consuls de l'année. Les incapacités formulées par la loi Julia subsistaient mais les bénéficiaires des testaments pouvaient recouvrer leurs anciens droits » du moins en partie, en régularisant leur situation dans certains délais.

Le  ne fut aboli qu'en 534  par l'empereur Justinien.

Notes et références

Articles connexes
 Droit romain
 Auguste

Loi romaine
Droit romain


text:
Florentina Nedelcu  (born ) is a retired Romanian female volleyball player, who played as a wing spiker.

She was part of the Romania women's national volleyball team at the 2002 FIVB Volleyball Women's World Championship in Germany, and 2005 Women's European Volleyball Championship. On club level she played with VC Unic Piatra Neamt.

Clubs
 VC Unic Piatra Neamt (2002)

References

1976 births
Living people
Romanian women's volleyball players
Place of birth missing (living people)


text:
Linseminazione artificiale è un'operazione medica di fecondazione tramite metodi di bioingegneria. È impiegata in caso di sterilità maschile o di ridotta vitalità spermatica.
Consiste nell'inserimento di sperma nell'apparato genitale femminile.

Tipologia

A seconda del partner
L'inseminazione artificiale si può distinguere in:

 "Omologa" o intraconiugale (AIH), quando lo sperma utilizzato proviene dal partner della donna. Tale pratica è la forma preferita dalle donne fra quelle utilizzate per combattere l'infertilità, i cui risultati non sono costanti. Trattamento di scelta soprattutto in caso di lieve oligoastenospermia, i cui fattori prognostici positivi sono costituiti soprattutto dall'età dei soggetti coinvolti;
 "Eterologa" o extraconiugale (AID), se lo sperma appartiene ad un donatore (nei casi di sterilità maschile). Vi sono alcune ipotesi in cui diventa la scelta principale come nel caso di malattie che possono essere geneticamente trasmesse dal padre o in caso di azoospermia (mancanza di spermatozoi nel liquido seminale) secretoria.

A seconda della sede in cui il liquido seminale viene immesso
A seconda della sede in cui il liquido seminale viene immesso, si possono distinguere diversi tipi di inseminazione:

 "Intrauterina" (IUI), se il trapianto di spermatozoi avviene direttamente all'interno dell'utero, attualmente è quella di maggiore scelta, anche per i risultati eseguiti superiori alle altre tecniche, in particolare il tipo intracervicale. La tecnica è stata utilizzata per la prima volta a Londra alla fine del diciottesimo secolo, viene preferita in presenza di difetti anatomici dei sessi, casi di sterilità con eziologia sconosciuta e quando vi sono particolari anticorpi "antisperma". I risultati sembrano essere migliori combinando tale pratica con la superovulazione;
 "Intracervicale" (ICI), di indicazione più selettiva delle altre, ovvero da preferire quando si rende impossibile la deposizione del liquido seminale nell'area dei fornici vaginali, (quota di successo 8-12%);
 "Intrauterina tuboperitoneale" (IUTPI), se viene considerata la possibilità che gli spermatozoi sopravvivano nel liquido peritoneale, rendendo condizioni preventive necessarie la normalità delle funzioni del sesso femminile. Grazie alle nuove metodiche (lavaggio degli spermatozoi) sono scongiurati i rischi legati al sistema immunitario;
 "Intratubarica" (ITI), se lo sperma è immesso nelle tube. Ciò viene reso possibile con cateteri e sotto una guida monitorata (attraverso la cura ecografica). Viene preferito quando la tecnica intracervicale ha mostrato continui fallimenti.

La scelta della sede dipende dalla qualità dello sperma utilizzato, in modo da favorirne la penetrazione nella cavità uterina. Per procedere all'inseminazione artificiale, sia la parete uterina che le tube della donna devono essere perfettamente integre.

Rischi

Fra i rischi correlati a questa pratica si ritrovano aborti , malformazioni fetali, gravidanza ectopica e ovulazione multipla, mentre l'iperstimolazione ovarica, presente raramente, può essere anche eliminata.

I nascituri che derivano da queste tecniche corrono rischi significativamente maggiori di malformazioni e malattie genetiche , scarso peso alla nascita, macrosomia fetale (probabilmente dovuto a diabete gestazionale della madre), nascita prematura , morte nei primi anni di vita .

Tecniche

Inseminazione intracervicale
L'inseminazione artificiale intracervicale, considerata la tecnica meno invasiva, non ha necessità di alcun trattamento preventivo atto ad aumentare la mobilità degli spermatozoi (necessaria per raggiungere e fecondare l'ovocita). Viene però richiesta  al soggetto donante un'astinenza sessuale di almeno 4 giorni, onde garantire una quantità di sperma sufficientemente abbondante ed una concentrazione di spermatozoi elevata. Il liquido seminale del donatore, raccolto pochi minuti prima dell'inseminazione (non oltre 20/30) mediante masturbazione manuale e successiva eiaculazione in apposito contenitore sterile, viene suddiviso in due parti: la prima (0,5 ml di liquido seminale intero) viene introdotta attraverso apposito mezzo meccanico sterile (una cannula vaginale o una pompetta urologica simile allo speculum ginecologico, in sostituzione della funzione del pene) lungo il canale cervicale; la seconda e restante parte dello sperma raccolto, più abbondante, viene depositata nella vagina. In tale procedimento, per evitare che lo sperma fuoriesca successivamente dalla vulva, si utilizza spesso una coppetta di plastica che, passate diverse ore dall'applicazione (almeno 4-6), viene rimossa. Esistono altre tecniche ma i risultati sono leggermente inferiori.

Inseminazione intrauterina
Per quanto riguarda l'inseminazione intrauterina essa si effettua solo dopo un preventivo trattamento sugli spermatozoi del donatore che avviene o tramite lavaggio con sospensione, di facile realizzazione (la cosiddetta swim up) oppure mediante separazione degli spermatozoi su determinati gradienti (i più noti sono quelli di Percoll);  immediatamente dopo, quando la donna si trova in posizione ginecologica, attraverso una sonda (denominata di Kremer-Delafontaine) o con un altro dispositivo elettronico (detto di Markler) inseriti nella vagina, si inietta il liquido seminale trattato, direttamente nella cavità uterina, mediante operazione teleguidata su appositi monitor collegati alla strumentazione predetta. In alcuni casi, può essere necessario intervenire con una leggera anestesia locale.

In veterinaria
L'inseminazione artificiale non riguarda soltanto gli esseri umani ma anche il resto del mondo animale, sia per quanto riguarda gli animali di compagnia come i gatti (la cui tecnica intrauterina risulta la più efficace) e quelli da allevamento, come i maiali, per aumentarne la produzione anche prestando molta attenzione alle malattie che si possono trasmettere.

Nel mondo
L'inseminazione artificiale e in special modo quella extraconiugale ha portato diverse opinioni nei vari paesi del mondo, sia a livello legislativo che religioso:

 In Israele le tre principali religioni monoteiste mostrano pareri contrastanti con l'inseminazione artificiale da parte di donatori;
 In Cina sono state introdotte nel 2001 le linee guida per le varie tecniche di fecondazione assistita, fra cui l'inseminazione artificiale eterologa, anche se i primi casi di tale procedura si riscontrano a partire dal 1980, ma la maggioranza della popolazione mostra diffidenza.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Fecondazione assistita
 Fecondazione in vitro (FIVET)
 Babies in Bottles

Collegamenti esterni

Riproduzione
Procreazione assistita


text:
Las relaciones estonio-españolas o hispano-estonias son las relaciones internacionales bilaterales habidas entre la República de Estonia y el Reino de España, y entre las naciones que las antecedieron. Estados miembros de la Unión Europea (UE), ambos forman parte del espacio Schengen y de la eurozona. Son también miembros de la Organización del Tratado del Atlántico Norte (OTAN).

Historia
Las relaciones internacionales entre España y Estonia comenzaron en 1921, cuando España reconoció la independencia de la República de Estonia. El 24 de agosto de 1991, España reconoció nuevamente la independencia de Estonia de la URSS. Ambos países establecieron relaciones diplomáticas el 10 de septiembre del mismo año. El 3 de diciembre de 1992, España estableció en Tallin una Oficina Consular Honoraria dependiente de la embajada española de Helsinki, no fue hasta 2004 cuando abrió su propia embajada en la capital estonia. El primer embajador de España en Estonia fue Miguel Bauzá y More, que ostentó el cargo hasta el 11 de enero de 2008 cuando fue reemplazado por Eduardo Ibáñez López-Dóriga. Por su parte Estonia abrió una embajada en Madrid en 1997, entre 2000 y 2007 el embajador fue Andres Tomasberg, desde 2007 el cargo lo ostenta Andres Rundu. Actualmente las relaciones entre ambos países se enmarcan dentro del ámbito de la Unión Europea (UE), destacando el hecho de que los dos países forman parte de las fronteras exteriores de la Unión.

Relaciones económicas
Los intercambios entre Estonia y España han mantenido un ritmo ascendente con un saldo positivo a favor de España que, en 2007, vendió a Estonia productos por un total de 120 millones de euros mientras que importó por un total de 54 millones. Las principales importaciones desde Estonia se componen de combustible y aceites minerales, madera, carbón vegetal, manufacturas y acero y hierro provenientes de desechos de fundición. Mientras que las principales exportaciones de España se componen de automóviles, tractores, productos cerámicos y frutos comestibles.

Por otra parte las inversiones entre ambos países han alcanzado un nivel más parejo, ya que si bien en 2006 Estonia sólo invirtió 6.100 euros en España al año siguiente lo hizo por un valor de 1.984.420 euros. España por el contrario en 2006 invirtió 1.022.170 euros mientras que en 2007, ésta se redujo a 283.230.

A finales de 2008 se creó la Cámara de Comercio Hispano Estonia con sede en Tallin.

Turismo

El número de turistas españoles que viajan a Estonia ha ido en aumento cada año, en 2006 fueron 15.150 los que pernoctaron al menos una noche en el país. Sin embargo la mayoría de turistas que visitan Estonia lo hacen a través de cruceros o desde Helsinki en un viaje de ida y vuelta en el mismo día, por lo que se calcula que el número de visitantes españoles es mucho mayor.

Estonia está presente en las ferias de turismo de Barcelona, EIBTM (desde 2004) y Madrid, FITUR (desde 2005). Además la compañía aérea Estonian Air tiene desde 2006 un una línea regular entre Tallin y Barcelona.

Relaciones culturales

Desde 1996, se pueden cursar estudios de español en la Universidad de Tartu, la más prestigiosa del país. La Universidad de Tallin introdujo esta posibilidad en 2001 y, desde 2003, esta universidad posee un centro examinador del Instituto Cervantes.

Acuerdos
Estonia y España han suscrito los siguientes acuerdos: en 1997 el Acuerdo sobre el transporte internacional por carretera; en 1998 el Convenio para la protección de las inversiones; en 1999 el Protocolo de cooperación entre los Ministerios de Defensa; en 2000 el Acuerdo sobre la supresión recíproca de visados, el Acuerdo para la readmisión de personas y el Acuerdo para la extradición de delincuentes; en 2005 el Convenio para evitar la doble imposición; y en 2007 el Acuerdo para la protección de información clasificada y el Acuerdo para la cooperación en cultura y educación.

Misiones diplomáticas
  tiene una embajada en Tallin.
  tiene una embajada en Madrid y dos consulados-honorarios en las ciudades de Barcelona y Sevilla.

Véase también
 Relaciones internacionales de España
 Política de Estonia

Enlaces externos
 Embajada de Estonia en Madrid.
 Ministerio de Asuntos Exteriores y Cooperación.
 Ministerio de Asuntos Exteriores de Estonia (en inglés).
 Cámara de Comercio Hispano Estonia

Referencias


text:
Homalium rubiginosum est une espèce de plantes du genre Homalium et de la famille des Flacourtiaceae.

Lien externe

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Flacourtiaceae (Cronquist)


text:
Clive Gerard "Jock" Liddell, KCB, CMG, CBE, DSO (* 1. Mai 1883 in Huddersfield, Yorkshire; † 9. September 1956 in London) war ein britischer General der British Army, der unter anderem zwischen 1939 und 1941 Gouverneur und Oberkommandierender von Gibraltar sowie von 1941 bis 1942 Generalinspekteur für Ausbildung im Kriegsministerium war. Nach seinem Eintritt in den Ruhestand engagierte er sich zwischen 1943 und 1949 als Gouverneur des Royal Hospital Chelsea, ein Altersheim für ausgediente und kriegsinvalide Soldaten der British Army in London.

Leben
Clive Gerard "Jock" Liddell begann nach dem Besuch der 1584 gegründeten Uppingham School eine Offiziersausbildung am Royal Military College Sandhurst. Nach deren Abschluss wurde er 1902 als Leutnant (Second Lieutenant) in das Linieninfanterieregiment Royal Leicestershire Regiment übernommen. Nach zahlreichen weiteren Verwendungen als Offizier und Stabsoffizier wurde er während des Ersten Weltkrieges am 3. Januar 1916 als Temporary Lieutenant-Colonel Assistierender Adjutant und Generalquartiermeister (Assistant Adjutant & Quartermaster-General) eines in Frankreich eingesetzten Truppenverbandes der Britischen Expeditionsstreitkräfte BEF (British Expeditionary Force). Danach befand er sich zwischen dem 11. Dezember 1916 und dem 6. Februar 1917 zur besonderen Verfügung im Kriegsministerium (War Office) und war dort vom 7. Februar 1917 bis zum 28. Februar 1919 Assistierender Generaladjutant (Assistant Adjutant General). In dieser Zeit wurde ihm am 23. Oktober 1917 der Brevet-Rang eines Oberstleutnants (Brevet Lieutenant-Colonel) verliehen.

Nach Kriegsende war Liddell zwischen dem 1. März 1919 und dem 30. April 1922 Instrukteur am Staff College Camberley und danach von 1923 bis 1925 stellvertretender Verwaltungsdirektor der British Empire Exhibition, einer von 1924 bis 1925 in Wembley veranstalteten Kolonialausstellung. Ihm wurde am 23. Juni 1923 der Brevet-Rang eines Obersts (Brevet Colonel) verliehen. 1926 wurde er Kommandeur (Commanding Officer) des 1. Bataillons des Royal Leicestershire Regiment und war im Anschluss von 1927 bis 1928 Absolvent des Imperial Defence College (IDC) in London. Am 2. März 1928 wurde er zum Oberst (Colonel) befördert, wobei diese Beförderung auf den 23. Oktober 1921 zurückdatiert wurde. Danach fungierte er zwischen dem 2. März 1928 und dem 15. Juni 1931 als Generalstabsoffizier 1 im Kriegsministerium sowie als Temporary Brigadier vom 16. Juni 1931 bis zum 6. April 1934 als Kommandeur der 8. Infanteriebrigade (8th Infantry Brigade). Dort erfolgte am 30. Dezember 1933 seine Beförderung zum Generalmajor (Major-General).

Nachdem Jock Liddell vom 7. April 1934 bis zum 1. Januar 1935 mit gekürztem Sold (Half-pay) beurlaubt war, war er zwischen dem 1. Januar und dem 26. November 1935 Kommandierender General (General Officer Commanding) der 47. Infanteriedivision (47th (1/2nd London) Division) sowie im Anschluss vom 27. November 1935 bis zum 12. Dezember 1937 Kommandierender General der 4. Infanteriedivision (4th Infantry Division). Danach wurde er am 13. Dezember 1937 als Temporary Lieutenant-General Generaladjutant des Heeres im Kriegsministerium (Adjutant-General to the Forces, War Office) und übte dieses Amt bis zum 30. Juni 1939 aus. Während dieser Zeit erhielt er am 29. Januar 1938 seine Beförderung zum Generalleutnant (Lieutenant-General). Er wurde während seiner langjährigen Laufbahn aufgrund seiner Verdienste Companion des Order of St Michael and St George (CMG) sowie Commander des Order of the British Empire (CBE) und mit dem Distinguished Service Order (DSO) ausgezeichnet. Am 2. Januar 1939 wurde er zum Knight Commander des Order of the Bath (KCB) geschlagen und führte seitdem den Namenszusatz "Sir".

Als Nachfolger von General Edmund Ironside übernahm Liddell am 11. Juli 1939 den Posten als Gouverneur und Oberkommandierender von Gibraltar und verblieb auf diesem Posten bis zum 14. Mai 1941, woraufhin General John Vereker, 6. Viscount Gort seine dortige Nachfolge antrat. Zuletzt wurde er am 15. Mai 1941 Generalinspekteur für Ausbildung im Kriegsministerium (Inspector-General of Training, War Office) und hatte diese Funktion bis zu seinem Eintritt in den Ruhestand am 1. November 1942 inne. Am 5. September 1941 wurde er zudem zum General befördert, wobei diese Beförderung auf den 6. Februar 1941 zurückdatiert wurde. 1943 löste er General Harry Knox als Gouverneur des Royal Hospital Chelsea ab, einem Altersheim für ausgediente und kriegsinvalide Soldaten der British Army in London, und hatte diese Funktion bis zu seiner Ablösung durch General Bernard Paget 1949 inne.

Weblinks
 Eintrag in The Generals of World War II

Einzelnachweise

Gouverneur (Gibraltar)
General (British Army)
Kommandeur einer Infanteriedivision (British Army)
Knight Commander des Order of the Bath
Companion des Order of St. Michael and St. George
Commander des Order of the British Empire
Companion des Distinguished Service Order
Person im Ersten Weltkrieg (Vereinigtes Königreich)
Person im Zweiten Weltkrieg (Vereinigtes Königreich)
Brite
Geboren 1883
Gestorben 1956
Mann


text:
Zsuzsanna "Zsuzsa" Kézi (Bakonybánk, 14 de maio de 1945) é uma ex-handebolista húngara, medalhista olímpica.

Zsuzsanna Kéziné fez parte do elenco medalha de bronze, em Montreal 1976.

Handebolistas da Hungria
Handebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Handebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1980
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976


text:
Dániel Magay (Szeged, 6 de abril de 1932) es un deportista húngaro que compitió en esgrima, especialista en la modalidad de sable (desde 1957 participó bajo la nacionalidad estadounidense).

Participó en los Juegos Olímpicos de Melbourne 1956, obteniendo una medalla de oro en la prueba por equipos. Ganó una medalla de oro en el Campeonato Mundial de Esgrima de 1954.

Palmarés internacional

Referencias

Esgrimidores de Hungría
Esgrimidores de Estados Unidos
Esgrimidores en los Juegos Olímpicos de Melbourne 1956
Medallistas olímpicos de esgrima
Medallistas olímpicos de oro de Hungría
Medallistas olímpicos de oro de Melbourne 1956
Campeones mundiales de esgrima
Nacidos en Szeged


text:
Mirwais Maidan (Pashto/) is a modern neighborhood in the west of Kabul city. It is a part of Kabul's 3rd district. The Rahman Baba High School lies in this area of the city.

See also
 Neighborhoods of Kabul
 Kote Sangi

References

https://web.archive.org/web/20141205052630/http://km.gov.af/en/news/9544

Neighborhoods of Kabul


text:
Leptarctia californiae is een beervlinder uit de familie van de spinneruilen (Erebidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1855 door Walker.

Leptarctia


text:
Pere Català i Pic (Valls, Alt Camp, 1889 – Barcelona, 1971) fou un fotògraf, publicista i escriptor català. És especialment conegut per cartells bèl·lics i propaganda republicana durant la Guerra Civil espanyola, tals com l'obra Aixafem el feixisme. Fou pare de Maria Àurea Català i Roca, Francesc Català-Roca i Pere Català i Roca.

Context històric
Nascut als cinquanta anys de la invenció del daguerreotip, viurà l'ascens de la fotografia com a gènere artístic, interessant-se pels progressos tècnics i científics aplicats al camp fotogràfic. Viurà també l'aplicació de la fotografia en el camp publicitari, en un moment en què els mitjans de reproducció mecànica de l'art generen un debat sobre la natura de la producció artística. El panorama de la fotografia espanyola i catalana patirà canvis estimulants durant el primer terç del  i l'obra de Català i Pic anirà paral·lela a aquest progrés, superant el pictorialisme regnant i defensant l'especificitat del llenguatge fotogràfic. Al mateix temps, Català i Pic restarà obert a l'evolució de la fotografia moderna que s'intueix a Europa i que arriba a l'estat espanyol en el context històric de la Segona República Espanyola, si bé quedarà en gran part truncat per la guerra civil i l'adveniment del franquisme.

Biografia

Orfe de pare, la seva mare es va instal·lar a Barcelona, on Pere Català va cursar estudis primaris, entrant a treballar en un banc, sent encara molt jove. En el marc laboral del banc va obtenir per sorteig una càmera fotogràfica que li permeté d'afeccionar-se a la fotografia. Si bé va passar uns mesos a l'estudi fotogràfic de Rafael Areñas, la seva formació va ser bàsicament autodidacta. Entre 1915 i 1931 va decidir establir-se com a fotògraf retratista en la seva ciutat natal, Valls, on realitzarà, a part de retrats, fotografia documental d'un ampli registre temàtic. Durant aquesta etapa, les seves inquietuds artístiques el duran a interessar-se per qüestions teòriques i tècniques i a conèixer l'obra de fotògrafs europeus d'avantguarda, a través de diversos viatges entre 1928 i 1931 i de les revistes il·lustrades i és per aquest motiu que la seva obra pot relacionar-se amb la de fotògrafs com Man Ray, Moholy-Nagy, Renger-Patzsch i Sougez, entre d'altres, si bé té una personalitat pròpia.

L'any 1931, poc després de la proclamació de la República, retorna a Barcelona per a establir el seu estudi fotogràfic, dedicant els seus esforços a la renovació de la fotografia publicitària, terreny en el que fou pioner a Catalunya, juntament amb Josep Sala i Josep Masana. Català i Pic s'interessarà per les teories psicològiques de la publicitat, en voga en aquells moments, i col·laborarà amb l'Institut Psicotècnic de la Generalitat de Catalunya, participant en congressos, cursos i conferències sobre el tema.
Entre 1932 i 1936, sota la marca PIC, realitzarà fotografies publicitàries per encàrrec de diverses empreses (Anís del Mono, Xocolates Juncosa, Cocaína en flor de Parera, etc.), incorporant igualment la moderna tipografia. També és autor d'articles en revistes com Mirador, Revista Ford, Nova Ibèria i Art de la Llum, on reivindica la modernitat de la fotografia publicitària. Estarà en contacte amb associacions d'avantguarda, com ADLAN (Amics de l'Art), participant activament en l'exposició que l'any 1935 ADLAN dedicà a Barcelona a Man Ray, i GATCPAC (Grup d'Arquitectes Tècnics per al Progrés de l'Arquitectura Contemporània). Durant la guerra civil, Català i Pic posarà el seu enginy al servei de la propaganda republicana, ocupant-se de les edicions del Comissariat de Propaganda de la Generalitat. D'aquesta època data el famós cartell Aixafem el feixisme, un dels primers realitzats de forma estrictament fotogràfica.

Acabada la contesa, per la seva militància republicana, no li és possible reprendre el seu negoci fins a l'any 1941, on és assistit pels seus fills: Maria-Àurea Català i Roca, que es dedicaria a la pintura; Francesc Català i Roca, que es convertiria en un fotògraf de prestigi; i Pere Català i Roca, també fotògraf i escriptor. A l'any 1945 podem considerar que Català Pic torna a ser reconegut, tant en el fotogràfic com en el literari. Persona de gran cultura, va dedicar igualment els seus darrers anys a escriure contes, novel·la i obres teatrals.

Llegat
El juny del 2017 el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunyà ingressa a l'Arxiu Nacional de Catalunya el fons Pere Català, que fou estat cedit en règim de comodat pels seus hereus i propietaris. El fons està constituït per unes 15.000 imatges, entre positius i negatius; 15.000 documents textuals i uns 15.000 exemplars de la biblioteca adjunta, incloent-hi també la secció denominada "Alguer". La cessió en comodat del fons té una durada de 10 anys, transcorreguts els quals es transformarà en donació. Els hereus Català van expressar la voluntat de no obtenir beneficis econòmics del fruit del treball i pensament del seu pare i avi en la venda del fons, que volien posar a disposició de tota la societat. A canvi, però, es reserven els drets d'explotació i asseguren que la totalitat del fons estarà descrita i digitalitzada en el termini de 10 anys, compromís per tal de fer la donació. En aquest sentit, l'Arxiu Nacional de Catalunya iniciarà aviat les tasques prèvies a la descripció del fons amb l'objectiu que durant els pròxims anys el fons estigui a disposició dels investigadors i del públic en general.

El 2022 el Museu d'Història de Catalunya va dedicar una retrospectiva a la nissaga dels Català.

Referències

Vegeu també
 Visions de Guerra i de Reraguarda, revista fotogràfica quinzenal.

Bibliografia
 GIORI, Pablo: Pere Català i Pic. Fotografia, publicitat, avantguarda i literatura (1889-1971), Barcelona, Rafael Dalmau editor, 2016.
 CATALÀ ROCA, Pere: "Apunte sobre mi padre", Destino, núm. 1764, 25 de julio de 1971, pág. 47.
 A. SUÁREZ y M. VIDAL, "Homenatge a Pere Català i Pic", Serra d'Or, julio de 1981, págs. 58-59; Visions útils de Pere Català i Pic i Josep Sala, Reus, Fundació La Caixa, 1994.
 CATALÀ-ROCA, Francesc: Impressions d'un fotògraf. Memòries, Barcelona, Edicions 62, 1995, págs. 19-28;
 CATALÀ i PIC, Pere: Fotografia i publicitat, Barcelona, Fundació La Caixa y Lunwerg Editores, 1998.
 E. INSENSER, La fotografía en España en el período de entreguerras (1914-1939), Girona, CCG Ediciones y Ajuntament de Girona, 2000, págs. 215-220.
 DD.AA.: Visions útils: Pere Català Pic, Josep Sala: fotopublicistes dels anys 30, Barcelona, Fundació la Caixa, 1994.
 Fontcuberta, Joan: «Català Pic: la vanguardia de los años treinta», a: El Correo Catalán, 16.05.1981, p. 28.
 Martí Baiget, Jep: Estratègies per a la localització i la recuperació del patrimoni fotogràfic en una ciutat mitjana: Pere Català i Pic com a exemple, Tarragona, Universitat Rovira i Virgili, 1998.
 Moya, Bienve i París, Jordi: La Festa vista per tres fotògrafs vallencs: Pere Català Pic, Francesc Català-Roca i Pere Català Roca, Valls, Institut d'Estudis Vallencs, 2011.
 Parcerisas, Pilar: Pere Català i Pic. Fotografia i Publicitat, Barcelona, Lunwerg, Barcelona, 1998.

Fotògrafs catalans del sud
Escriptors de l'Alt Camp contemporanis en català
Artistes vallencs
Morts a Barcelona
Publicistes catalans del sud contemporanis


text:
Campionatul European de Handbal Masculin este competiția oficială pentru echipele naționale de handbal masculin de seniori din Europa și are loc o dată la doi ani, începând din 1994, în anii pari dintre Campionatele Mondiale. Pe lângă încoronarea campionilor europeni, turneul servește și ca turneu de calificare pentru Jocurile Olimpice și Campionatul Mondial. Cea mai titrată echipă este Suedia, care a câștigat patru titluri. Spania, însă, a câștigat cele mai multe medalii.

Istorie
În 1946, Federația Internațională de Handbal a fost fondată de opt națiuni europene și, deși națiunile non-europene au concurat la Campionatele Mondiale, medaliile au fost întotdeauna cucerite de națiunile europene În 1991 este fondată Federația Europeană de Handbal. În același timp (1995), Campionatul Mondial a fost schimbat de la un eveniment cvadrienal la unul bianual, iar Federația Europeană de Handbal a început acum propriul campionat - care a acționat, de asemenea, ca un calificator regional pentru Campionatul Mondial.

1990

Articole principale: Campionatul European de handbal masculin din 1994, Campionatul European de handbal masculin din 1996 și Campionatul European de handbal masculin din 1998

Primul campionat a avut loc în Portugalia, în iunie 1994. Națiunea gazdă nu reușise să se califice la niciun Campionat Mondial până atunci, și a terminat pe locul 12, ultimul, după ce a pierdut toate cele șase meciuri, inclusiv 21-38 cu România în meciul de baraj pentru locul 11. Suedia a devenit prima campioană europeană după ce a învins Rusia cu 34-21 în finală, cea mai grea înfrângere suferită de Rusia în istoria sa internațională. Ambele echipe trecuseră prin turneu fără înfrângere, dar contraatacurile Suediei au devenit cheia în finală; au marcat 14 din cele 34 de goluri din contraatac. Mijlocașul suedez Magnus Andersson a fost desemnat cel mai bun jucător al evenimentului, iar fundașul stânga rus Vasili Kudinov a fost cel mai bun marcator, cu 50 de goluri.

Doi ani mai târziu, campionatul s-a mutat în Spania, cu același format. De data aceasta, nicio echipă nu a trecut de faza grupelor fără să cedeze puncte, dar Rusia și Suedia aveau să se confrunte din nou; de data aceasta în semifinală, iar Rusia și-a luat revanșa cu o victorie cu 24-21 în fața a 650 de spectatori. În cealaltă semifinală, gazdele au învins Iugoslavia cu 27-23, în fața a 7.500 de spectatori care au umplut arena din Sevilla pentru a vedea cum gazdele au fost învinse la un singur gol, în ciuda eforturilor lui Talant Dujshebaev, un jucător de la linia de 9 metri în Kârgâzstan, care jucase pentru Rusia în 1994, dar care acum a evoluat pentru Spania. Republica Federală Iugoslavia a participat pentru prima dată și a terminat pe locul al treilea.

În 1998, campionatul a avut loc în Italia, a cărei participare la Campionatul Mondial din 1997 a fost prima (și până în prezent, singura) la cel mai înalt nivel al handbalului internațional. Spania a parcurs neînvinsă primele șase meciuri ale turneului, în timp ce adversarii săi, Suedia, au câștigat primele patru meciuri înainte de a deveni prima echipă care a pierdut în fața gazdelor, Italia. Cu toate acestea, în finală, Suedia a fost prea puternică și s-a impus cu 25-23, după ce a condus cu 15-9 la pauză, în fața a 6.100 de spectatori la Bolzano.

2000
Doi ani mai târziu, campionatul a fost organizat în orașele croate Zagreb și Rijeka. Până atunci, campionatul fusese mutat înapoi în ianuarie, în mijlocul sezonului european de handbal. Campionatul a acționat ca un turneu de calificare pentru Jocurile Olimpice, iar gazda Croația, care câștigase Jocurile Olimpice din 1996, trebuia să termine în primele cinci locuri pentru a se califica. În faza grupelor, Croația a pierdut în fața Spaniei și a remizat cu Franța, ceea ce a dus-o la un baraj pentru locul cinci cu vecinii din Slovenia. 10.000 de spectatori au asistat la victoria Sloveniei la un gol diferență și la calificarea la Jocurile de la Sydney. Cele două echipe care câștigaseră anterior Campionatul European, Suedia și Rusia, s-au calificat în finală - Suedia câștigase meciul din faza grupelor cu 28-25, dar Rusia a luat un avans de șase goluri la pauză. Suedia a revenit și a egalat la pauză, iar două reprize de prelungiri de 10 minute au fost necesare înainte ca Suedia să câștige cu 32-31[5], după ce Magnus Wislander a marcat golul decisiv.

Suedia, triplă campioană, a fost următoarea țară care a găzduit Campionatul European, în 2002. Acesta a fost primul turneu cu 16 echipe, o extindere de la 12 în cele patru ediții anterioare. Suedezii au câștigat primele șapte meciuri și se calificaseră deja în semifinale când au pierdut cu 26-27 în fața Danemarcei, după ce au condus cu 17-11 la pauză. În cealaltă grupă a turului principal, Islanda a devenit a treia echipă nordică calificată după ce a învins Germania în ultimul meci, dar atât Danemarca, cât și Islanda au fost învinse categoric în semifinale - Danemarca a pierdut cu 23-28 în fața Germaniei, în timp ce Suedia a învins Islanda la 11 goluri diferență. Suedia s-a calificat astfel în a patra finală din cinci încercări și, în fața a 14.300 de spectatori la Stockholm Globe, a revenit de la un deficit de un gol, când Staffan Olsson a egalat cu cinci secunde înainte de final. Suedia își înlocuise portarul, iar Florian Kehrmann a replicat cu un gol în poarta goală, dar acesta a fost anulat deoarece arbitrii nu începuseră jocul după golul suedez. În prelungiri, Suedia a rezistat și a putut sărbători al patrulea titlu.

Șirul de trei campionate succesive ale Suediei a fost întrerupt în Slovenia, în 2004, când Germania a câștigat, deși nu era prezentată ca o candidată la medalii de către agenția de presă Deutsche Presse Agentur. Germania a suferit o înfrângere timpurie în fața Serbiei și Muntenegrului, și s-a calificat în turul principal ca a treia și ultima echipă din grupa sa, după ce a remizat și cu Franța. Cu toate acestea, deoarece favoritele s-au învins reciproc în grupa Germaniei din turul principal, Germania s-a calificat în semifinale pe primul loc din grupa de șase echipe. În cealaltă grupă, Croația, care a câștigat cealaltă grupă, nu pierduse niciunul dintre primele șapte meciuri, în timp ce Danemarca avea, de asemenea, patru victorii consecutive.

În semifinală, Croația a înfruntat gazda Slovenia, iar în confruntarea dintre cei doi vecini din Balcani au fost luate măsuri de securitate sporite. 7.000 de spectatori din Sala Tivoli au văzut că gazdele au devenit prima echipă care a învins Croația în acest turneu, în ciuda celor 12 goluri marcate de extrema dreaptă croată Mirza Džomba, care era considerat cel mai bun handbalist din lume la acea vreme.  Danemarca, care ajunsese în a doua semifinală consecutivă, a trebuit din nou să se retragă în această fază, deoarece a pierdut cu 20-22 în fața Germaniei, în ceea ce a fost descrisă ca fiind o "victorie muncită." Germania a câștigat finala mai convingător; un avantaj de 16-10 la pauză nu a fost niciodată irosit, deoarece Slovenia s-a apropiat la doar trei goluri în a doua repriză, iar în cele din urmă a pierdut cu 25-30.

Turneul din 2006 s-a desfășurat în Elveția, în orașele Basel, Berna, Lucerna, St Gallen și Zürich. Franța a câștigat turneul, trecând cu o singură înfrângere - o înfrângere cu 26-29 în fața Spaniei în runda preliminară (unde Franța a fost condusă cu opt goluri la pauză). Germania, campioana în exercițiu, se afla, de asemenea, în această grupă preliminară și, de data aceasta, obținerea unui punct în faza grupelor nu ar fi fost suficientă pentru Germania. În ciuda faptului că a câștigat toate cele trei meciuri din runda principală, la fel au făcut și Franța și Spania, iar aceste două echipe s-au calificat în semifinale din Grupa I. Din cealaltă grupă, Croația s-a calificat pe primul loc după o victorie cu 34-30 în fața Serbiei și Muntenegrului în ultimul meci. În aceeași seară, Danemarca a învins Rusia și s-a calificat pentru a treia semifinală consecutivă, la un punct în spatele Croației. Cu toate acestea, ambele echipe din Grupa a II-a au fost învinse de cele din Grupa I, ceea ce a făcut ca Franța și Spania să se întâlnească din nou în finală. În meciul pentru locul al treilea, Croația a pierdut în mod surprinzător în fața Danemarcei, în timp ce în finală Franța s-a impus cu opt goluri și a câștigat primul său Campionat European.

Norvegia a fost țara gazdă a turneului din 2008. Meciurile s-au disputat la Bergen, Drammen, Lillehammer, Stavanger și Trondheim. Croația, Norvegia, Ungaria și Franța au câștigat grupele preliminare, dar două dintre echipe nu au reușit să își folosească avantajul; Norvegia a remizat cu Polonia și a pierdut în fața Sloveniei, fiind nevoită să învingă Croația în ultimul meci din faza grupelor. În schimb, Ivano Balić a marcat golul de 23-22 cu douăzeci de secunde înainte de final, și doar o egalare târzie a oferit Norvegiei locul al treilea în grupă. Ungaria, Spania și Germania s-au calificat cu două puncte în grupa C, iar Germania și-a asigurat calificarea cu o victorie la două goluri în fața Suediei, într-un meci în care o remiză ar fi fost suficientă pentru suedezi. În prima semifinală, Croația a jucat cu Franța într-un meci dominat de o apărare puternică a ambelor echipe, croații reușind de două ori să aibă un avantaj de trei goluri, pentru ca apoi Franța să revină în forță. Portarul croat Mirko Alilović a salvat o aruncare a lui Nikola Karabatic cu șase secunde înainte de final, Croația câștigând cu 24-23. Danemarca a revenit de la 7-12 și a învins Germania, în ciuda faptului că germanii au egalat în ultimul minut, Lars Christiansen marcând o lovitură de pedeapsă cu trei secunde înainte de final. Croația a început bine finala, marcând primele patru goluri, dar cu opt parade în plus ale portarului danez, Kasper Hvidt, Danemarca s-a impus cu 24-20 și a cucerit primul său trofeu major.

Clasament

Top Medalii

Finale

Țară gazdă

Rezumat

Istoria participărilor

Inscripție
1 – Campioni
2 – Finaliști
3 – Locul 3
4 – Locul 4
5 – Locul 5
6 – Locul 6
7 – Locul 7
8 – Locul 8
9 – Locul 9
10 – Locul 10
11 – Locul 11
12 – Locul 12
EP – Runda principală
EG – Etapa grupelor
C — Calificat mai departe în turneu
 ••  — Calificat dar s-a retras
 •  — Nu s-a calificat
 ×  — Nu a intrat / S-a retras din Campionatul European / Oprit
   — Gazdele

Pentru fiecare turneu, sunt prezentate numărul de echipe din fiecare turneu final (între paranteze).

1: Include 2 meciuri ca  Serbia și Muntenegru
2: Include rezultatele reprezentând  Iugoslavia până în 2003, și Serbia și Muntenegru până în 2006

Statistici Generale

Last updated: 29 decembrie 2014.

Vezi și
 Campionatul European de Handbal Feminin
 Campionatul Mondial  de Handbal Masculin
 Campionatul Mondial  de Handbal Feminin

Legături externe
 Site oficial

Note

Campionate Europene


text:
Ceriana saundersi är en tvåvingeart som först beskrevs av Shannon 1925.  Ceriana saundersi ingår i släktet griffelblomflugor, och familjen blomflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Griffelblomflugor
saundersi


text:
Shaud Rashae Williams (born October 2, 1980) is an American football coach and former running back who is currently assistant strength and conditioning coordinator at Oregon. Originally from Andrews, Texas, Williams played college football and baseball at Texas Tech and Alabama. He was signed by the Buffalo Bills as an undrafted free agent in 2004 and played three seasons with the Bills. From 2009 to 2011, Williams played in the UFL, first for the Florida Tuskers in 2009 and Omaha Nighthawks in 2010 and 2011.

After his playing career, Williams became a strength and conditioning coach, first at his high school in Andrews, then at the college level at Wisconsin in 2017 before joining Oregon in 2018.

Early life
Born in Andrews, Texas, Williams graduated from Andrews High School in 1999. During his career at Andrews, he rushed for 7,712 yards, and is 11th all time in career carries with 1006 in Texas High School Football. In his senior season, he rushed for 2,121 yards and 27 touchdowns, leading all rushers in class 4A. In 2009, Williams was inducted in the Texas High School Football Hall of Fame.

College football career
Williams first attended Texas Tech University. He played at running back for Texas Tech Red Raiders football in 1999 and 2000 under head coaches Spike Dykes and Mike Leach. Williams rushed for 658 yards and seven touchdowns as a freshman, for which he earned the Big 12 Offensive Freshman of the Year award in 1999. In 2000, Williams played in 12 games after missing most of spring camp due to a hamstring injury. He had 226 rushing and 299 receiving yards.

In 2001, Williams transferred to the University of Alabama. Redshirting the 2001 season due to NCAA transfer rules, Williams played at running back for Alabama Crimson Tide football from 2002 to 2003 under Dennis Franchione.

Due to an early season-ending injury to Ahmaad Galloway, Williams immediately became starting running back at Alabama. In his debut with Alabama, Williams had an 80-yard touchdown run on the opening play from scrimmage against Arkansas. Sharing the halfback spot with Santonio Beard, Williams led Alabama in rushing with 921 yards and five touchdowns on 130 carries, for an average of 7.1 yards per carry on a team that finished 10–3 and no. 11. In his first full year as a starter in 2003, Williams was the best rusher in the Southeastern Conference (SEC) with 1,367 yards and 14 touchdowns. He was named to the All-SEC second-team. Williams graduated from Alabama in December 2003 with a Bachelor of Science in marketing.

while playing running back at University of Alabama, Shaud was interviewed by Brüno Gehard, a character portrayed by Sacha Baron Cohen.

College baseball career
After graduating from high school, Williams was selected in the 13th round of the 1999 Major League Baseball draft by the Atlanta Braves, but Williams chose college instead; he would never play professionally. In the spring of 2001, he played nine games and batted .200 with three hits and two RBI for Texas Tech Red Raiders baseball. At Alabama, Williams played 10 games and batted .286. Williams played at shortstop for both schools.

Professional football career

Buffalo Bills
Following the 2004 NFL Draft, Williams signed with the Buffalo Bills as an undrafted free agent. In three seasons with the Bills from 2004 to 2006, Williams played in 25 games, with 330 yards and two touchdowns on 89 carries.

Williams was fourth on the depth chart behind Marshawn Lynch, Fred Jackson, and Dwayne Wright. He re-signed with the Bills on December 6, 2007 after being released in training camp.

Later career
Williams was signed by the Florida Tuskers of the United Football League on September 9, 2009. Williams rushed for 152 yards, received for seven yards, and returned two kickoffs for 33 yards in six games with the Tuskers in 2009.

He was selected by the Omaha Nighthawks in the 2010 UFL expansion draft. Williams played in eight games with one start with the Nighthawks in 2010, with 106 rushing, 20 receiving, 137 punt return, and 295 kick return yards. In 2011, Williams played in four games for the Nighthawks, with 32 carries for 172 yards and two touchdowns and three catches for 19 yards.

In 2014, Williams returned to playing football, with the West Texas Drillers of the semi-pro Southwest American Football League.

Coaching career
Williams returned to Andrews, Texas after his football career to start a strength and conditioning program for child and teenage athletes. Starting in 2014, Williams was the strength and conditioning coach for the Andrews High School athletics program.  He left that job in 2017 to become an assistant strength coach at the University of Wisconsin. After one year at Wisconsin, Williams took the same position at Oregon under Mario Cristobal.

References

External links

NFL.com profile

1980 births
Living people
People from Andrews, Texas
Players of American football from Texas
American football running backs
Texas Tech Red Raiders baseball players
Texas Tech Red Raiders football players
Alabama Crimson Tide football players
Buffalo Bills players
Florida Tuskers players
Omaha Nighthawks players
Wisconsin Badgers football coaches
Oregon Ducks football coaches
High school football coaches in Texas
Alabama Crimson Tide baseball players
Baseball shortstops
Baseball players from Texas


text:
Крісант Боск (, 26 грудня 1907, Барселона, Каталонія, Іспанія — 13 квітня 1981, Барселона) — іспанський футболіст, що грав на позиції нападника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер. Учасник другого чемпіонату світу.

Клубна кар'єра

У дорослому футболі дебютував 1926 року виступами за команду клубу «Юпітер», в якій провів один сезон. Протягом 1927—1928 років захищав кольори команди клубу «Тарраса».

1928 року перейшов до клубу «Еспаньйол», за який відіграв 15 сезонів.  У цей час його команда двічі перемагала в національному кубку. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Еспаньйол» у 1943 році. Всього в елітній лізі іспанського футболу провів 130 матчів, забив 23 голи.

Виступи за збірну
1929 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної. Відзначився забитим м'ячем у ворота команди Болгарії. 21 травня 1933 року іспанці здубули найбільшу перемогу в своїй історії, забивши балканській команді тринадцять голів.

У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1934 року в Італії, на поле виходив у додатковому матчі чвертьфіналу проти господарів поля. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 6 років, провів у формі головної команди країни 8 матчів, забивши 1 гол.

Кар'єра тренера
У першій половині 40-х років двічі очолював «Еспаньйол». Першого разу, відразу після завершення ігрової кар'єри замінив Педро Соле. Вдруге, був головним тренером у другій половині сезону 1945/46 і першому колі наступного чемпіонату. Всього під його керівництвом «Еспаньйол» у Прімері провів 47 матчів: 16 перемог, 7 нічиїх і 24 поразки.

Досягнення
 Переможець кубка Іспанії (2): 1929, 1940
 Чемпіон Каталонії (4): 1929, 1933, 1937, 1940

Посилання

Іспанські футболісти
Іспанські футбольні тренери
Футболісти «Тарраси»
Футболісти «Еспаньйола»
Уродженці Барселони


text:
The John Dan Wenger Mennonites are an Anabaptist Christian denomination that belongs to the Old Order Mennonites. They use horse and buggy transportation and are mainly located in Virginia. Under the leadership of Bishop John Dan Wenger, they separated from the Virginia Old Order Mennonite Conference in either 1952 or 1953.

The group was named "Old Order Mennonites, Wenger (Virginia)" by Donald Kraybill (2010), and are members of the Mennonite World Conference. They now refer to themselves as "Original Virginia Conference of Old Order Mennonites."

History
In the 1880s and 1890s, the Virginia Mennonites experienced a tremendous change. The Mennonites in Virginia had, in large part, adopted the English language, and Sunday schools had become popular. Around this same time, John F. Funk and John Coffman (whose sister was married to Virginia Bishop Lewis J. Heatwole) became more influential in the Mennonite community. The catalyst for change was the liberal Bishop Lewis Heatwole. He became the sole bishop of the Middle District in 1894. Conservative members of the community had concerns about this consolidation of power and began to accumulate a number of charges against Bishop Lewis Heatwole. The rift intensified with the expulsion of conservative Bishop Samuel Heatwole and two other men in 1898. Then, on March 31, 1901, a conservative group of 71 members, organized around Bishop Samuel Heatwole, was disowned. This disowned group continued to function. In fact, in 1902, bishops from Indiana and Pennsylvania came to Virginia to perform communion and baptism among the expelled group. John Dan Wenger (1871–1967) was ordained as a minister for this new Old Order Mennonite group in the same year.

The Virginia Old Order Mennonite Conference under Wenger remained cohesive, over the years, on other issues that arose over modernity including the introduction of automobiles.  It was not until 1952/3 that issues arose "primarily because of personality differences between Bishop John Dan Wenger and Preacher Russel Cline." Nearly one-third of the members of the Virginia Old Order Mennonite Conference sided with Wenger and formed a new group called the John Dan Wenger Mennonites.

In the 1990s and the early years of the first decade of the 21st century, there were ties between the John Dan Wenger Mennonites and the William Weaver group in Elkhart County, Indiana. Therefore, they are listed as "Old Order Mennonites Wenger/Weaver" by Kraybill and Hostetter in 2001. In search of a new settlement, around 2012, some families moved to Flemingsburg, Kentucky, where they own and operate dairy farms.

Practice
In many aspects, the practice of the John Dan Wenger Mennonites is similar to that of the Groffdale Conference Mennonite Church, except that they do not speak Pennsylvania German and allow pneumatic tires on buggies, tractors and farm machinery. When they split from the Virginia Old Order Mennonite Conference, they banned electricity in homes and schools. John Dan Wenger Mennonites are more conservative than their parent group.

Membership
In 1957, the group had 125 members. In 1995, it had approximately 250 members and, in 2008/9, it had a membership slightly over 300, all located in Virginia  around Dayton. There were  about 327 adult members in 2012.

References

Anabaptism
Mennonitism in Virginia
Old Order Mennonites
Anabaptist denominations established in the 20th century
Anabaptist denominations in North America
Mennonite denominations
Fleming County, Kentucky


text:
Cette page donne les armoiries des localités de Hongrie, commençant par les lettres T et Ty.

Ta-Tá

Te-Té

Ti

To-Tó-Tö

Tu-Tú-Tü

Ty

Héraldique hongroise
Armorial de la Hongrie


text:
La Supercoppa italiana 2007 di calcio femminile è stata l'undicesima edizione del trofeo, disputata sabato 1º settembre 2007 allo Stadio Gino Alfonso Sada di Monza.

Gara
La sfida ha visto contrapposte il Bardolino Verona, vincitore della Serie A 2006-2007 e detentore della Coppa Italia 2006-2007, contro il Torino, finalista della Coppa Italia 2006-2007.

A conquistare il titolo è stato il Bardolino Verona, grazie ad una rete di Valentina Boni su calcio di rigore concesso al 9' minuto di gioco per fallo da rigore di Elisabetta Parodi su Patrizia Panico.

Tabellino

Formazioni

Voci correlate
 Serie A 2006-2007 (calcio femminile)
 Serie A2 2006-2007 (calcio femminile)
 Serie B 2006-2007 (calcio femminile)
 UEFA Women's Cup 2006-2007
 Coppa Italia 2006-2007 (calcio femminile)
 Campionato Primavera 2006-2007 (calcio femminile)

Collegamenti esterni

Calcio nel 2007
2007
Competizioni sportive a Monza


text:
Kalf kan syfta på följande platser:

Finland

 Kalvön (ö i Finland, Nyland, Raseborg, lat 59,86, long 23,27),

Sydafrika

 Kalf (kulle i Sydafrika), Limpopoprovinsen, Waterberg District Municipality,

Robotskapade Finlandförgreningar
Robotskapade Sydafrikaförgreningar


text:
Мова розмітки векторної графіки (Vector Markup Language, VML) — формат експорту даних для опису векторної графіки, якою обмінюються в межах текстових програм. Цей формат обраний компанією Microsoft як графічний формат, сумісний з мовою XML (eXtensible Markup Language) і інтегрований в офісні програми користувача.

VML був представлений W3C у 1998 році компаніями Microsoft, Macromedia та ін Приблизно в той же час Adobe, Sun і кілька інших компаній подали на розгляд документи про мову PGML. Обидві мови пізніше стали основою для SVG.

Фрагменти на VML поміщаються всередину Web-сторінок, серед звичайного HTML-коду, і описують їх графічні елементи. VML підтримувався в Internet Explorer з п'ятої по дев'яту версії і в Microsoft Office 2000 +. Internet Explorer 10 вже не підтримує VML.

Див. також
 Scalable Vector Graphics

Графічні формати
XML
Стандарти на основі XML


text:
Questa voce raccoglie le informazioni riguardanti il Fußballclub Ingolstadt 04 nelle competizioni ufficiali della stagione 2009-2010.

Stagione
Nella stagione 2009-2010 l'Ingolstadt, allenato da Michael Wiesinger, concluse il campionato di 3. Liga al 3º posto, vinse i play-off con l' e fu promosso in Bundesliga. In Coppa di Germania l'Ingolstadt fu eliminato al primo turno dall'.

Rosa

Organigramma societario
Area tecnica
 Allenatore: Michael Wiesinger
 Allenatore in seconda: Henning Bürger
 Preparatore dei portieri: Brano Arsenovic
 Preparatori atletici:

Risultati

3. Liga

Girone di andata

Girone di ritorno

Spareggio promozione-retrocessione

Coppa di Germania

Statistiche

Statistiche di squadra

Andamento in campionato

Statistiche dei giocatori

Collegamenti esterni

2009-2010


text:
Il clan Graziano è un sodalizio camorristico originario di Quindici. Da decenni è coinvolto in un feroce conflitto, nel quale è contrapposto al clan Cava.

Storia
Il clan era già attivo durante gli anni Sessanta e, congiuntamente agli attuali rivali dei Cava e ad altre famiglie criminali, formava un unico gruppo camorristico, denominato "Clan dei Quindiciari". Prima di allora, la famiglia criminale quindicese più potente era quella dei Siniscalchi, il cui maggiore esponente, Michele Siniscalchi, ebbe anche rapporti col boss italo-americano Lucky Luciano. Quella che si potrebbe definire come la prima faida di Quindici, risale agli inizi degli anni '70 e scaturì dopo l'omicidio del boss-sindaco Fiore Graziano - avvenuto nel settembre del '72 ad opera della famiglia Grasso -, un omicidio eccellente che aveva dato il via al conflitto Grasso-Graziano. La faida tra i Graziano e i Grasso si concluse con il trionfo dei primi; i Graziano, in quegli anni, sono i veri padroni di Quindici. Il 23 novembre del 1980 un violento terremoto si abbatte sull'Irpinia: è allora che i Graziano entrano in conflitto con il clan Cava. I due clan, fino ad allora alleati in un unico clan, si scindono. La faida di Quindici inizia per motivi economici (denaro stanziato per la ricostruzione post-terremoto) e si inasprisce a seguito dell'adesione dei Graziano alla Nuova Camorra Organizzata e dei Cava alla Nuova Famiglia per poi divenire, negli anni, sempre più, motivata e portata avanti da un nascente e crescente odio fra le due famiglie quindicesi, ognuna delle quali, nel corso dei decenni, ha tentato di estirpare quella rivale. Per ben cinque volte, i Graziano sono riusciti a far eleggere, nel solo comune di  Quindici, altrettanti sindaci, due uccisi e tre destituiti dall'incarico per camorra.

Il 26 maggio 2002, alla periferia del comune di Lauro, i Graziano si resero responsabili di quella che poi, in seguito, fu denominata "Strage delle donne". Cinque donne del clan Cava, la sera del 26 maggio 2002, erano a bordo di una vettura Audi, quando furono raggiunte da una raffica di proiettili che non lasciarono scampo a tre delle presenti, ovvero Clarissa Cava, appena 16enne, Michelina Cava e Maria Scibelli, rispettivamente figlia, sorella e cognata del boss Biagio Cava, tutte e tre rimaste uccise. Nell'agguato fu gravemente ferita anche Felicetta Cava, altra figlia del boss Biagio, il quale era detenuto a Nizza, Felicetta rimase paralizzata. Nell'auto sulla quale le donne viaggiavano, furono rinvenute diverse pistole, bombolette di acido spray, roncole, forbici e mazze chiodate.

La strage fu l'apparente culmine di una faida che segnò profondamente il Vallo di Lauro e che causò decine di vittime, sia da una fazione che dall'altra. In drammatiche intercettazioni avvenute subito dopo la strage, si sentì il boss Salvatore Luigi Graziano, in preda all'euforia, esclamare: "Le abbiamo ammazzate tutte, non ne è rimasta nemmeno una di quelle zingare" e stappare una bottiglia di spumante per dare il via ai festeggiamenti per la tanto bramata morte delle rivali.

Situazione odierna
Il clan, dopo uno stato di dormiveglia, è tornato a far parlare di sé il 1º agosto 2019, allorquando cinque affiliati, tra cui Fiore e Salvatore Graziano, figli del boss Arturo Graziano, sono finiti in manette. I cinque affiliati arrestati, tutti del Vallo di Lauro, si sarebbero resi responsabili di alcuni atti estorsivi, detenzione abusiva di armi da fuoco e da guerra e attentati - come quello operato contro la sede di Irpiniambiente, contro la quale furono esplosi numerosi colpi di carabina - , creando un vero e proprio terrore nelle vittime, promosso mediante brutali minacce, auto incendiate, blitz nei cantieri armi alla mano e volto travisato da passamontagna. La Procura Distrettuale Antimafia ha delineato uno scenario piuttosto inquietante; è infatti emerso che gli arrestati stavano dedicandosi alla preparazione di un attentato in cui sarebbero dovuti morire Salvatore Cava (da poco scarcerato e figlio di Biagio Cava, storico boss del clan omonimo, nei riguardi del quale l'odio dei Graziano non si è mai spento) e Rosalba Fusco, madre di Salvatore Cava e moglie del boss defunto Biagio Cava. Non solo: è stato rinvenuto, nelle campagne di Quindici, dal Reparto Speciale dei Cacciatori del Gargano, un manichino di una donna con due fori all'altezza del cuore provocati da un fucile di precisione. Secondo gli investigatori, era lì che gli arrestati si riunivano per allenarsi a sparare, in vista dell'efferato delitto. Il duplice omicidio avrebbe dovuto rilanciare l'attività della cosca quindicese, i cui esponenti non hanno mai smesso di voler riassumere il controllo del territorio e di voler tornare come ai tempi del capoclan Pasquale Raffaele Graziano, esponente di spicco della Nuova Camorra Organizzata di Raffaele Cutolo. L'operazione testimonia come il clan, nonostante le decine e decine di arresti e i sequestri patiti negli ultimi anni, sia ancora vivo ed agguerrito.

Boss
Adriano Sebastiano Graziano, detto O Professore
Antonio Graziano, detto O Sanguinario
 Arturo Graziano, detto O Guaglione
 Felice Graziano, detto Felicione
 Fiore Graziano, detto Ciore 'i bomba
 Raffaele Pasquale Graziano
 Salvatore Luigi Graziano

Fatti eclatanti riguardanti il clan

Strage di Scisciano
A Scisciano, frazione Spartimento, il 21 novembre 1991, ad opera di esponenti del clan Cava, avviene una strage in cui perderanno la vita Eugenio Graziano, 30 anni, ex sindaco di Quindici e all'epoca dei fatti latitante, il cugino Vincenzo Graziano, 22enne, e il loro guardaspalle, il 21enne Gaetano Santaniello. La strage fu ideata e portata a termine dai Cava, allo scopo di eliminare le "nuove leve" del clan Graziano. Le tre vittime, tutte di Quindici, si erano recate a Scisciano, presso una carrozzeria, dacché una loro autovettura blindata aveva fuso il motore. I tre erano lì, in quella carrozzeria, quando, d'improvviso, una raffica di kalashnikov piove verso di loro; Santaniello è il primo a morire: ha avuto a stento sentore di ciò che sta accadendo, quando i proiettili gli spappolano la scatola cranica. Vincenzo Graziano prova a fuggire, ma la strategia dei killer è ben congegnata: fa pochi metri e viene falciato a colpi di mitra. È la volta di Eugenio Graziano: cerca di fuggire attraverso le campagne circostanti, il secondo gruppetto di killer lo insegue e gli spara. Per finire, i killer gli rendono irriconoscibile il volto, dopo avergli scaricato contro raffiche di kalashnikov. Vincenzo ed Eugenio erano nipoti del boss ed ex sindaco di Quindici Raffaele Pasquale Graziano. La mattanza fu conseguenza della faida che, già dai primi anni '80, vedeva contrapposti i Cava ed i Graziano.

Strage delle donne
La sera del 26 maggio del 2002, a Lauro, un'Audi con a bordo alcune donne del clan Cava viene seguita e speronata da un'altra auto, un'Alfa Romeo condotta dal boss Salvatore Luigi Graziano, che si trova in compagnia di alcuni/e parenti. All'indirizzo dell'auto delle Cava, parte una pioggia di proiettili che uccide tre parenti del boss Biagio Cava: Clarissa Cava (16 anni, figlia del boss); Michelina Cava (51 anni, sorella del boss); Maria Scibelli (53 anni, cognata del boss). Un'altra figlia del boss Cava - Felicetta Cava, 19 anni - rimarrà inchiodata per sempre ad una sedia a rotelle. Alla fine, si conteranno 3 morti e 6 feriti. A compiere l'eccidio, un gruppo di donne del clan Graziano supportate da almeno due uomini (il boss Salvatore Luigi Graziano e Antonio Mazzocchi, cognato del boss Adriano Graziano, anche quest'ultimo sospettato di aver fatto parte del commando) le quali, per via dell'assenza dei vecchi capi, dovuta a detenzioni, latitanza o decessi, avevano affiancato figli e nipoti nella gestione della cosca. Tra queste, vi erano Alba Scibelli, 41enne, moglie di Eugenio Graziano, ex sindaco di Quindici, rimasto vittima della strage di Scisciano; Chiara Manzi, di anni 62, moglie di Salvatore Luigi Graziano, in dosso alla quale fu trovato un fucile da 9 mm che la donna aveva infilato nel reggiseno; e le due figlie di Alba, Stefania e Chiara Graziano, 19 e 20 anni. Della strage diede notizia e scrisse anche la BBC News.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Camorra
 Nuova Camorra Organizzata
 Nuova Famiglia
 Clan Cava
 Adriano Graziano

Graziano


text:
Shahrband () is a village in Natel-e Restaq Rural District, Chamestan District, Nur County, Mazandaran Province, Iran. At the 2006 census, its population was 614, in 150 families.

References

Populated places in Nur County


text:
André Desmarais, né le  à Ottawa, en Ontario, est un homme d'affaires canadien. Il est l'un des deux fils de Paul Desmarais père. Il est président délégué du conseil de Power Corporation, ainsi que président délégué du conseil de la Financière Power.

Parcours
Il a étudié au Lakefield College School, à l'école Selwyn House et à l'Université Concordia, où il a complété un baccalauréat en commerce.

. En 2020, après 24 années de service à titre de co-chef de la direction de Power Corporation, il décide de prendre sa retraite et de quitter ces fonctions. Il reste président délégué du conseil.

Il a été membre du conseil international de JPMorgan Chase de 2003 à 2010.

Directorats
 Président délégué : Power Corporation et Financière Power
Great-West Lifeco Inc.
 Canada Vie
 Empower Retirement
 Putnam Investments LLC
 Financière IGM
 IG Gestion de patrimoine
 Mackenzie

André Desmarais est également membre et vice-président du conseil d'administration de Pargesa Holdings SA.

Fonctions et autres engagements professionnels
 Président honoraire du Conseil commercial Canada Chine (il fut Président du conseil de 1992 à 2002)
 Conseiller principal pour l'International Advisory Council of China Association for the Promotion of Industrial Development
 Membre de La Commission Trilatérale
 Membre du Chairman's International Advisory Council de l'Americas Society
 Membre de diverses organisations établies en Chine

Prix et distinctions
 2003 : Officier de l'Ordre du Canada
 2009 : Officier de l'Ordre national du Québec.
 Doctorats honoris causa de l'Université McGill, de l'Université Concordia et de l'Université de Montréal

Vie privée
Il a épousé, en 1981, France Chrétien, la fille de l'ancien premier ministre libéral Jean Chrétien alors ministre sous Pierre Elliott Trudeau

En , le Wall Street Journal indique qu'André Desmarais prépare un de ses fils, Olivier Desmarais, à prendre la relève à la tête de Power Corp dans quelques années, avec son cousin Paul Desmarais III, fils de Paul Desmarais, jr.

Il est membre de Bilderberg.

André Desmarais s'est investi dans le projet agricole de la Ferme des Quatre-Temps, à Hemmingford (Québec).

Philanthropie
André Desmarais a joué des rôles clés dans un certain nombre de campagnes de collecte de fonds, notamment celles du Musée des beaux-arts de Montréal, de l'Institut de Cardiologie de Montréal, de l'Hôpital général de Montréal, de Leucan, de la Croix-Rouge canadienne, de la Société canadienne du cancer (Le Bal de la Jonquille), de Centraide du Grand Montréal et de la Fondation Jean Paul Riopelle. Il est également:
Président du conseil de la Fondation Baxter & Alma Ricard
Membre honoraire du Régiment des Voltigeurs de Québec

En , André Desmarais et son épouse ont remis un don de 3 millions de dollars canadiens à l'Institut de cardiologie de Montréal.

Notes et références

Homme d'affaires canadien
Francophonie en Ontario
Étudiant de l'Université Concordia
Officier de l'Ordre du Canada
Officier de l'Ordre national du Québec
Naissance à Ottawa
Naissance en octobre 1956
Famille Desmarais
Docteur honoris causa de l'Université Concordia


text:
John Patton Jr. (1850–1907) was a U.S. Senator from Michigan from 1894 to 1895. Senator Patton may also refer to:

B. R. Patton (1920–1999), Louisiana State Senate
E. Earl Patton (1927–2011), Georgia State Senate
John Patton (Wyoming politician) (1930–2015), Wyoming State Senate
Nat Patton (1881–1957), Texas State Senate
Robert M. Patton (1809–1885), Alabama State Senate
Tom Patton (born 1953), Ohio State Senate

See also
Bernard M. Patten, New York State Senate


text:
Clathria parva är en svampdjursart som beskrevs av Claude Lévi 1963. Clathria parva ingår i släktet Clathria och familjen Microcionidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Horn- och kiselsvampar
parva


text:
Lesbian, gay, bisexual, and transgender (LGBT) people living in Rwanda face legal challenges not experienced by non-LGBT residents. While neither homosexuality nor homosexual acts are illegal, homosexuality is considered a taboo topic, and there is no significant public discussion of this issue in any region of the country. No special legislative protections are afforded to LGBT citizens, and same-sex marriages are not recognized by the state, as the Constitution of Rwanda provides that "[o]nly civil monogamous marriage between a man and a woman is recognized". LGBT Rwandans have reported being harassed, blackmailed, and even arrested by the police under various laws dealing with public order and morality.

Rwanda is a signatory of the United Nations joint statement condemning violence against LGBT people, being one of the only few countries in Africa to have sponsored the declaration, and stands in sharp contrast with neighbouring Uganda, Tanzania and Burundi. Rwanda and Djibouti are the only East African countries where homosexual acts are legal.

History

Kingdom of Rwanda
In the old Kingdom of Rwanda, male homosexual relations were common among young Hutus and Tutsis. In 1986, a 19-year-old Tutsi man was recorded as saying that "traditionally, in his tribe, there was an extended period during which boys lived apart from the rest of the village while they are training to be warriors, during which very emotional, and often sexual, relationships were struck up... Sometimes these relationships lasted beyond adolescence into adulthood. Watusi still have a reputation for bisexuality in the cities of East Africa." Tutsi boys training at court would often be made sexually available to guests. Homosexuals were referred to as  or , which literally translate to "sodomite". Several terms exist for male homosexuality: , , ,  and . In addition, there were traditions of "cross-dressing priests", known as  or , first described by the colonialists as "hermaphrodites", who would play the role of shamans and healers. Sexual relations are believed to have included mutual masturbation, intercrural sex and anal intercourse.

Societal acceptance quickly disappeared after the arrival of the European colonialists and Christianity.

Republic of Rwanda
On 16 December 2009, the Parliament of Rwanda debated whether to make homosexuality a criminal offense, with a punishment of 5–10 years imprisonment. This legislation was similar to the controversial anti-homosexuality bill in the neighboring country of Uganda. Justice Minister Tharcisse Karugarama, however, condemned and refuted reports that the government intended to criminalize homosexual acts, saying that sexual orientation is a private matter, not a state business.

Legality of same-sex sexual activity
Same-sex sexual activity is legal in Rwanda. The age of consent is 18, regardless of sexual orientation or gender.

Recognition of same-sex relationships
Rwanda does not recognize same-sex marriages, civil unions or similar unions. Most gay people who have been interviewed stated that they are not open about their sexuality to their family for fear of being rejected.

The Constitution of Rwanda, adopted in May 2003, defines marriage as a union between a man and a woman. Article 26 states: "Only civil monogamous marriage between a man and a woman is recognized."

Government and politics

Political parties
Under Rwandan electoral laws, most of the political parties are aligned with, if not an extension of, the ruling party. The four Rwandan political parties that are not a part of the ruling coalition, the Liberal Party, the Social Democratic Party, the Social Party Imberakuri and the Democratic Green Party of Rwanda, have not taken an official position on LGBT rights.

In September 2016, speaking in San Francisco, President Paul Kagame said that "it (homosexuality) hasn't been our problem. And we don't intend to make it our problem".

Human rights
Since 2005, the Horizons Community Association of Rwanda has been doing some public advocacy on behalf of LGBT rights, although its members have often been harassed by the government.

Society and culture

The U.S. Department of State's Country Reports on Human Rights Practices for 2016 stated that:

Acts of Violence, Discrimination, and Other Abuses Based on Sexual Orientation and Gender IdentityThere are no laws that criminalize sexual orientation or consensual same-sex sexual conduct, and cabinet-level government officials expressed support for the rights of lesbian, gay, bisexual, transgender, and intersex (LGBTI) persons.  LGBTI persons reported societal discrimination and abuse, and LGBTI rights groups reported occasional harassment by neighbors and police. There were no known reports of physical attacks against LGBTI persons, nor were there any reports of LGBTI persons fleeing the country due to harassment or attack.

In 2007, the Anglican Church of Rwanda condemned "the non-biblical behaviors" of the European and American churches and insisted that they would not support the ordination of LGBT clergy.

In September 2019, Albert Nabonibo, a well-known gospel singer, came out as gay in an interview with a Christian YouTube channel. The Associated Press reported that his coming out had caused "shock" in a country "where such a public assertion of homosexuality is unheard of". Despite "horrible" reactions from family and friends, Olivier Nduhungirehe, the Minister of State for East African Community Affairs, expressed support for Nabonibo, saying, "All Rwandans are born and remain equal in rights and freedoms." Nabonibo himself stated that "there is no going back, because I have to live my real life."

Transgender rights
Transgender Rwandans face legal challenges. Rwandan law forbids changing legal gender. While crossdressing is not de jure illegal in Rwanda, transgender people are often charged with unrelated offenses and can face violent detention.

Summary table

See also

Human rights in Rwanda
LGBT rights in Africa

Notes

References

LGBT in Rwanda
Politics of Rwanda
Rwanda
Law of Rwanda
Human rights in Rwanda


text:
Кам'янська волость — історична адміністративно-територіальна одиниця в Україні в XIX— першій чверті XX століття:
 Кам'янська волость — Новомосковського повіту Катеринославської губернії;
 Кам'янська волость — Слов'яносербського повіту Катеринославської губернії;
 Кам'янська волость — Чигиринського повіту Київської губернії;
 Кам'янська волость — Полтавського повіту Полтавської губернії;
 Кам'янська волость — Ольгопільського повіту Подольської губернії;
 Кам'янська волость — Куп'янського повіту Харківської губернії;
 Кам'янська волость — Старобільського повіту Харківської губернії;
 Кам'янська волость — Єлисаветградського повіту Херсонської губернії;
 Кам'янська волость — Херсонського повіту Херсонської губернії.

Див. також
 Кам'янсько-Слобідська волость — Новгород-Сіверського повіту Чернігівської губернії.


text:
Hugues-Bernard Maret, politico francese
Maret Ani, tennista estone
Maret Grothues, pallavolista olandese
Les Marêts, comune francese

Altri progetti


text:
Herbert Pastille (ur. 27 listopada 1906 w Poznaniu, zm. 1944) – polityk, działacz NSDAP.

Od 1929 pracował jako inspektor pracy w starostwie w Świdnicy, a w 1937 został burmistrzem Freiburga (Świebodzice). Stamtąd skierowano go do Świętochłowic, do których przyjechał dopiero 28 stycznia 1941, choć funkcję pełnił od 13 lutego 1940. Pełnił tam funkcję burmistrza miasta do 1944, kiedy to został zmobilizowany do wojska.

W 1932 został członkiem NSDAP pracując początkowo na różnych stanowiskach partyjnych. Swoją uwagę skierował ostatecznie na pracę propagandową. W 1944 został zmobilizowany. Tegoż samego roku zginął na froncie.

Bibliografia

Politycy NSDAP
Niemieccy burmistrzowie
Prezydenci Świętochłowic
Urodzeni w 1906
Zmarli w 1944
Ludzie urodzeni w Poznaniu


text:
Magariños ist der Familienname folgender Personen:

Alejandro Magariños Cervantes (1825–1893), uruguayischer Politiker, Schriftsteller, Hochschullehrer und Rechtsanwalt
Carlos Alfredo Magariños (* 1962), argentinischer Politiker
Francisco Magariños, uruguayischer Politiker


text:
L (ITK ; en ) est une organisation au Canada qui représente plus de . Elle fut fondée en 1971 sous le nom de  (en français : « Fraternité inuite »).

Historique
L'organisation représente les Inuits répartis sur quatre régions du Canada : Nunatsiavut (dans la province de Terre-Neuve-et-Labrador), Nunavik (au nord de la province du Québec), Nunavut et la région désignée des Inuvialuit (à cheval sur les territoires du Yukon et des Territoires du Nord-Ouest). Son quartier général est à Ottawa, la capitale du Canada. Le statut de l'organisation vis-à-vis du nombre toujours plus élevé d'Inuits résidant en dehors de ces régions historiques reste flou.

Un des buts de l'organisation est de préserver la culture inuite ainsi que leur langue, l'inuktitut. C'est ainsi que l'Inuit Tapiriit Kanatami publie un magazine culturel trimestriel appelé Inuktitut, dont le contenu est en inuktitut (en syllabaire inuktitut), en inuinnaqtun (en alphabet latin), en anglais et en français.

L'organisation représente aussi les Inuits dans les pourparlers avec le gouvernement du Canada et parle publiquement en leur nom.

L'Inuit Tapiriit Kanatami est administré par un comité de direction et un président. Le comité de direction est composé des présidents des quatre organisations régionales, qui disposent du droit de vote, tandis que les présidents du  (organisation représentant les intérêts des jeunes Inuits) et de la branche canadienne de la Conférence circumpolaire inuite (ONG représentant les Inuits vivant en Russie, aux États-Unis, au Groenland et au Canada) en sont dépourvus. En général, le président ne vote pas, sauf si aucune majorité ne se dégage à l'issue d'un vote. N'importe quel Inuit éligible peut se présenter à la présidence. Le comité de direction élit le président.

Le président actuel est , depuis septembre 2015.

En mars 2022, Natan Obed a été reçu par le pape François. Il a sollicité son intervention afin que le prêtre français Johannes Rivoire soit jugé pour des agressions sexuelles quand il exerçait sur le territoire des Inuits. L'évêque canadien William Terrence McGrattan abonde dans ce sens en indiquant « l'Église doit prendre ses responsabilités pour toute situation d'abus sexuel ». Par ailleurs, le 29 mars, la justice canadienne a émis un autre mandat d'arrêt à l'encontre de Johannes Rivoire à la suite d'une nouvelle plainte d'agression sexuelle survenue il y a environ 47 ans.

Voir aussi

Articles connexes
 Inuktitut, un magazine biannuel publié par l'Inuit Tapiriit Kanatami

Liens externes

Notes et références

Association ou organisme ayant son siège à Ottawa
Association ou organisme inuit au Canada