text:
Syed Nazmul Haque, (; 1941 – 14 December 1971) born in the district of Khulna, was a martyred Bengali journalist.

Education and career
Syed Nazmul Haque passed B.A. (Hons) and M.A. in political science from Dhaka University in 1963 and 1964 respectively. He took active part in the anti-martial law movement in 1962. He was arrested for disrupting the convocation program on the DU campus in 1964 where the then governor of East Pakistan Abdul Monem Khan was present. He passed the superior service examination in 1967 and was selected for the information service. But because of the police case against him for disrupting the convocation he was not allowed to join the service.

He later took up journalism as a full-time profession. He became the chief reporter of Pakistan Press International and Dhaka correspondent of Columbia Broadcasting Service. He prepared a full report on the proceedings of Agartala Conspiracy Case. He sent news items on the atrocities carried out by the Pakistani forces during the liberation war of Bangladesh. On 6 August 1971 he was arrested in Dhaka and sent to a prison in West Pakistan. He was given pressure to testify against Sheikh Mujibur Rahman in a secret trial. On getting release in November 1971 he came back to Dhaka.

Death
On 11 December 1971, he was picked up from his Purana Paltan house by the members of Al-Badr. His dead body was never found.

On 3 November 2013, Chowdhury Mueen-Uddin, a Muslim leader based in London, and Ashrafuz Zaman Khan, based in the US, were sentenced in absentia after the court found that they were involved in the abduction and murders of 18 people – six journalists including  Syed Nazmul Haque, nine Dhaka University teachers and three physicians – in December 1971.

See also
 1971 Bangladesh atrocities

References

1941 births
1971 deaths
Bangladeshi murder victims
University of Dhaka alumni
People murdered in Bangladesh
People killed in the Bangladesh Liberation War


text:
Asaphes aequatus är en stekelart som beskrevs av Pelov 1972. Asaphes aequatus ingår i släktet Asaphes och familjen puppglanssteklar.

Artens utbredningsområde är Bulgarien. Inga underarter finns listade.

Källor

Puppglanssteklar
aequatus

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Skupina Schenk (izvirno ) je bil korpus avstro-ogrske kopenske vojske, ki je bil aktiven med prvo svetovno vojno.

Zgodovina
Korpus je deloval med septembrom in novembrom 1916, ko je bil preimenovan v 23. korpus.

Poveljstvo
 Poveljniki (Kommandanten)
 Alfred von Schenk: september - november 1916

 Načelniki štaba (Stabchefs)
 Wilhelm von Fritsch: september - november 1916

Viri in opombe

Glej tudi

 seznam korpusov Avstro-ogrske kopenske vojske
 Vojaška zgodovina Avstro-Ogrske

Korpusi Avstro-ogrske kopenske vojske
Vojaške enote, ustanovljene leta 1916
Vojaške enote, ukinjene leta 1916
Korpusi prve svetovne vojne


text:
Top Chef: Charleston is the fourteenth season of the American reality television series Top Chef. The season was announced by Bravo on October 13, 2016, which premiered on December 1, 2016, and concluded on March 2, 2017. Filming initially took place in Charleston, South Carolina, beginning in May 2016, while the season's final episodes were filmed in areas across Mexico, including Guadalajara and the Yucatán Peninsula. Top Chef: Charleston featured eight new contestants competing against eight returning contestants from previous seasons. MasterChef and Top Chef Masters alumnus Graham Elliot debuted as a recurring judge, alongside returning judges Padma Lakshmi, Tom Colicchio, and Gail Simmons. In the season finale, Top Chef: Seattle runner-up Brooke Williamson was declared the winner over Top Chef: New Orleans finalist Shirley Chung. Top Chef: Seattle finalist Sheldon Simeon was voted Fan Favorite, his second Fan Favorite win.

Contestants
Top Chef: Charleston featured a cast of 16 chefs, consisting of half rookies and half veterans.

New contestants

Jim Smith returned for Top Chef: Kentucky, competing in the Last Chance Kitchen. Jamie Lynch returned for Top Chef: All-Stars L.A.

Returning contestants

Contestant progress

: The chef(s) did not receive immunity for winning the Quickfire Challenge.
: Gerald lost the Sudden Death Quickfire Challenge and was eliminated.
: Jim lost the Sudden Death Quickfire Challenge and was eliminated.
: Feeling that his dish contributed the most to his team's loss, Jamie voluntarily forfeited his immunity, resulting in his elimination.
: Casey lost the Sudden Death Quickfire Challenge and was eliminated.
: Brooke won Last Chance Kitchen and returned to the competition.
 (WINNER) The chef won the season and was crowned "Top Chef".
 (RUNNER-UP) The chef was the runner-up for the season.
 (WIN) The chef won the Elimination Challenge.
 (HIGH) The chef was selected as one of the top entries in the Elimination Challenge but did not win.
 (IN) The chef was not selected as one of the top or bottom entries in the Elimination Challenge and was safe.
 (LOW) The chef was selected as one of the bottom entries in the Elimination Challenge but was not eliminated.
 (OUT) The chef lost the Elimination Challenge.

Episodes

Last Chance Kitchen

References
Notes

Footnotes

External links
 Official website

Top Chef
2016 American television seasons
2017 American television seasons
Television shows set in Charleston, South Carolina
Television shows filmed in South Carolina
Television shows filmed in Mexico


text:
Závěrečný 10. podnik Světového poháru v biatlonu v sezóně 2020/21 se konal od 19. do 21. března 2021 ve švédském Östersundu. Na programu byly mužské a ženské závody ve sprintech, stíhací závody a závody s hromadným startem.

Závody se měly původně uskutečnit na biatlonovém stadionu Holmenkollen v norském Oslu, ale norské regulační orgány je z důvodu aktuální pandemické situace ve světě nepovolily. Mezinárodní biatlonovou unií (IBU) se proto v únoru 2021 dohodla se švédskými pořadateli. V Östersundu se měly konat závody začátkem prosince 2021, ale když se IBU rozhodla z důvodů ochrany účastníků pro vznik dvoutýdenních bloků, byly tyto závody přesunuty do finského Kontiolahti.

Přesun závodů se neobešel bez komplikací, protože německé úřady nedovolily servisním týmům projet přes Německo a ty musely z předcházejícího podniku v Novém Městě na Moravě cestovat přes Polsko.

Program závodů
Oficiální program:

Závody s hromadným startem měly původně začátek naplánovaný na 13.00 a 15.30, ale kvůli silnému nočnímu větru, který ničil zařízení na trati, bylo rozhodnuto o jejich odložení na pozdější čas.

Průběh závodů

Sprinty
V závodě žen zvítězila, posedmé ve sprintu v řadě, Norka Tiril Eckhoffová, ovšem její vítězství nebylo tak jednoznačné jako v předchozích závodech. Zpočátku vedla bezchybně střílející Italka Dorothea Wiererová. Norka Ingrid Landmark Tandrevoldová běžela rychleji, ale především vinou pomalejší střelby na Italku ztrácela a do cíle dojela sedm vteřin za ní. Eckhoffová, která startovala na začátku druhé poloviny závodnic, jela rychle a v průběžných časech se držela vždy o několik vteřin v čele. Při druhé střelbě však nezasáhla jeden terč a klesla na druhé místo, ale v závěru posledního kola dokázala zrychlit a dojela do cíle 2,5 vteřiny před Wiererovou. Ve světovém poháru poprvé závodila Švédka Stina Nilssonová, bývalá běžkyně na lyžích, olympijská vítězka a mistryně světa. S jednou střeleckou chybou dojela na 26. místě.
České závodnice jely pomalu a střílely hůře než v předchozích závodech. Žádná z nich se neprobojovala do sobotního stíhacího závodu: nejlépe skončila Lucie Charvátová s čtyřmi chybami na střelnici na 69. místě, Markéta Davidová udělala sice o chybu méně, ale dojela o jedno místo za ní. Eva Puskarčíková dokončila na 94. pozici a Jessica Jislová, která z deseti terčů zasáhla jen dva, dojela poslední. Po zápase pak český tým zveřejnil, že všechny – kromě Charvátové – měly akutní střevní problémy.

V mužském závodu vál silnější vítr, a proto se více chybovalo než ve sprintu žen. Mezi prvními startoval Ital Lukas Hofer, který střílel bezchybně, jel velmi rychle a v cíli se udržoval průběžně v čele. Nor Tarjei Bø zasáhl také všechny terče, ale běžel pomaleji a dojel čtvrt minuty za Italem. Rychle jel také Švéd Sebastian Samuelsson, který se udržoval několik vteřin za Hoferem, ale v posledním kole nedokázal zrychlit a přijel do cíle na druhém místě, čtyři vteřiny za Italem. Nor Johannes Thingnes Bø skončil se dvěma nezasaženými terči na sedmém místě, přesto si udržel vedení v celkovém pořadí světového poháru.
České reprezentanty oproti ženám žádné zdravotní problémy nepostihly. Michal Krčmář s jedním nezasaženým terčem dojel na 18. místě, stejně střílející Jakub Štvrtecký o jedno místo za ním.  Do stíhacího závodu se probojoval ještě Mikuláš Karlík z 51. pozice.

Stíhací závody
Závod žen, který se jel bez českých reprezentantek, výrazně ovlivnil silný vítr. Po druhé střelbě se do vedení dostala Norka Marte Olsbuová Røiselandová s náskokem čtvrt minuty před Běloruskou Hannou Solovou. Tiril Eckhoffová se propadla na 15. místo, ale při třetí střelbě jako jediná z vedoucích závodnic zastřílela bezchybně a posunula se na třetí pozici, tři vteřiny za Francouzku Julii Simonovou. V čele závodu si Røiselandová upevnila svoji pozici: nezasáhla zde sice dva terče, ale rychlým během si už předem vytvořila dostatečný náskok. Při poslední střelbě udělala Røiselandová zase dvě chyby, zatímco Eckhoffová jednu, a tak se rozdíl mezi oběma Norkami snížil na 20 vteřin. Eckhoffová však už nedokázala zrychlit a Røiselandová tak po čtvrt roce vybojovala další vítězství ve světovém poháru. Na třetí místo se na začátku posledního kola dostala Solová. Simonová odjížděla sice jen šest vteřin za ní, ale na trati ztrácela, a tak Solová získala bronzovou medaili.

V závodě mužů se zpočátku střídali v čele Ital Lukas Hofer a Švéd Sebastian Samuelsson. Po druhé střelecké položce se mezi ně dostal Nor Johannes Thingnes Bø, který stále střílel bezchybně a vypracoval si téměř minutový náskok, se kterým přijížděl k poslední střelecké položce. Původně mírný vítr však v druhé polovině závodu zesílil a to ovlivnilo střelby vstoje. I když Bø rány odkládal, udělal tři chyby a klesl na třetí místo, těsně za Hofera. Do čela se propracoval Sturla Holm Laegreid, který jako jediný na této střelbě nechyboval.  I když Bø běžel ze všech biatlonistů nejrychleji a brzy předjel Itala, Laegreidův náskok 17 vteřin už dojet nedokázal a skončil druhý. Díky bodovému zisku se Laegreid dostal do čela hodnocení hodnocení disciplíny a získal malý glóbus za tuto disciplínu, když Bøa se shodným počtem 306 bodů porazil díky třem vítězství ve stíhacích závodech. Teoretickou šanci měl před závodem i úřadující mistr světa Émilien Jacquelin, který však dojel v pěti chybami až čtrnáctý.
Z českých reprezentantů se Michal Krčmář zpočátku držel kolem 15. pozice, ale po celkem pěti chybách se propadl na 26. místo. V posledním kole předjel několik závodníků a dojel na 21. místě. Jakub Štvrtecký se šesti chybami dokončil závod o deset pozic za ním; Mikuláš Karlík, který byl po druhé střelbě předposlední, se zlepšil na 42. místo v cíli.

Závody s hromadným startem
I přes přeložení se ženský závod odehrával za nepříliš příznivých podmínek. Markéta Davidová při první položce střílela čistě, rychle běžela a odjížděla první s náskokem 4 vteřin na Italku Dorotheu Wiererovou. Druhou položku vleže zastřílela Davidová s jednu chybou, ale všechny závodnice z čela startovního pole s výjimkou Ukrajinky Julije Džymové také chybovaly. Džymová se tak dostala na první místo těsně následována Davidovou – která brzy Ukrajinku předjela – a Wiererovou.
Při třetí střelbě vítr zesílil a všechny závodnice z první skupiny nezasáhly aspoň dva terče. Davidová udělala čtyři chyby a klesla na 13. pozici. Po necelé minutě vítr zeslábl a další závodnice střílely lépe. Díky tomu se bezchybná Bělorusks Dzinara Alimbekavová posunula z 12. místa do čela a odjížděla ze střelnice 13 vteřin před Wiererovou. Svůj odstup zvětšovala a na poslední střelbu přijížděla s téměř půlminutovým náskokem. Zde vítr ještě zesílil a Běloruska udělala tři chyby. Udržela se v čele, ale pět vteřin za ní odjížděla Norka Ingrid Landmark Tandrevoldová. Mezitím Davidová nezasáhla další tři terče. Ještě hůře zvládla poslední střelbu Wiererová, která čekala na lepší podmínky a zdržela se zde přes dvě a půl minuty, přesto třikrát minule a propadla se na konec třetí desítky. V posledním kole předjela Tandrevoldová Alimbekavovou a získala tak svoje první vítězství v závodech světového poháru. Za Běloruskou skončila třetí Němka Franziska Preussová, která zvládla poslední střelbu jen s jedním omylem. Tandrevoldová díky bodovému zisku souběžnému neúspěchu soupeřek ovládla hodnocení disciplíny a získala malý křišťálový glóbus. Do té doby vedoucí závodnice závodů s hromadným startem Francouzka Julia Simonová dojela na posledním místě, když z dvaceti terčů zasáhl jen pět a zaznamenala nejhorší střeleckou bilanci závodu. Nejlépe si naopak na střelnici vedla Němka Janina Hettichová, která udělala čtyři chyby a dojela na devátém místě. Markéta Davidová dokončila závod na 14. místě. Tiril Eckhoffová v závodě usilovala o vyrovnání rekordu Švédky Magdaleny Forsbergové v počtu individuální výher v jedné sezóně. Po osmi chybách na střelnici obsadila sedmé místo a ročník ukončila s třinácti výhrami, zatímco Švédka jich v sezóně 2000/2001 zaznamenala čtrnáct.

Posledním závodem sezóny vyvrcholil boj o celkové prvenství ve světovém poháru mezi Nory Johannesem Bø a Laegreidem. Bodový rozdíl mezi oběma činil po odečtení čtyř nejhorších výsledků jeden bod pro Laegreida. Zpočátku vyzníval závod lépe pro Laegreida, který udělal při položkách vleže jednu chybu, kdežto Johannes Bø dvě a propadl se až do druhé desítky průběžného pořadí. Do čela se dostal Rus Eduard Latypov, který pak přijížděl s náskokem dvaceti vteřin na první střelbu vstoje. Zde chyboval dvakrát, zatímco Francouz Antonin Guigonnat střílel bezchybně, a tak odjížděl do předposledního kola jako první. Střelby vstoje byly klíčové pro konečné pořadí v čele celkového hodnocení: Laegraid při obou udělal o jednu chybu více než Bø, který se tak posunul s více než půlminutovým náskokem před svého reprezentačního kolegu. Při poslední střelbě pak Latypov střílel stejně jako Francouz Simon Desthieux bezchybně a v tomto pořadí vyjížděli oba do posledního kola. Francouz běžel rychleji, v polovině kola Rusa předjel, udržoval si potřebný náskok a zvítězil. K Latypovovi se přibližoval Johannes Bø, ale už jej nedostihl, a Latypov tak získal v den svých 27. narozenin první individuální medaili v závodech světového poháru. Johannes Bø si zajistil třetí velký křišťálový glóbus v řadě a měl na dosah i malý křišťálový globus v této disciplíně, který však díky šestému místu získal do té doby vedoucí závodník tohoto pořadí Tarjei Bø.
Jediný český účastník tohoto závodu Michal Krčmář běžel pomalu a na poslední střelbu přijížděl čtrnáctý. Zde však zasáhl jen jeden terč z pěti a s celkově šesti chybami dojel do cíle na 26. pozici.

Umístění na stupních vítězů

Muži

Ženy

Pořadí zemí

Odkazy

Reference

Světový pohár v biatlonu 2020/2021
Biatlon v roce 2021
Biatlon ve Švédsku


text:
Східне Середземномор'я — вільне визначення східної приблизно половини або третини Середземного моря (його найнижчий спільний знаменник — Левантинське море). Як правило, це визначення охоплює всі прибережні зони цього моря, маючи на увазі спільноти, пов'язані з морем і сушею, що зазнали значного кліматичного впливу, у Південно-Східній Європі, північному Єгипті та далекій Західній Азії. Включає південну половину головного регіону Туреччини Анатолію, меншу провінцію Хатай, острів Кіпр, грецькі острови Додеканес, регіон Сирії (в Леванті), Ліван, Газу та Ізраїль.

Найширше використання може охопити Лівійське море, таким чином Лівію; Егейське море, таким чином, Європейська Туреччина (Східна Фракія), материк та острови Греції; і центральна частина Середземного моря, Іонічне море, таким чином, південна Албанія в Південно-Східній Європі сягає, на захід, до найдальших південно-східних узбережжя Італії. Йорданія є частиною регіону як кліматично, так і економічно.

Регіони

Цей регіон Східного Середземномор'я зазвичай трактується двояко:

 Більш широке визначення Леванту, яке включає історично пов'язані сусідні країни, Албанію та материкову Грецію.
 Регіон Сирії з островом Кіпр (також відомий як Левант), Єгиптом, грецьким Додеканезом та Анатолійською Туреччиною.

Країни
До країн та територій Східного Середземномор'я належать Кіпр, Греція, Палестина, Ліван, Сирія, Йорданія, Туреччина, Єгипет та Ізраїль.

Північно-східне Середземномор'я було надруковано як термін для Великих Балкан: Албанія, Боснія і Герцеговина, Болгарія, Хорватія, Греція Словенія, Північна Македонія, Сербія, Косово, Чорногорія, Румунія . Дослідження, розроблене п'ятьма авторами статистики 2019 року, намагалося додати Молдову та Україну за межі України, які інші більше пов'язують з економікою та історією Чорного моря. Термін із трьох слів — це в основному складний евфемізм для Балканського півострова, що використовується тими, хто стигматизує це слово через цей термін, як позначення розпаду провінцій імперії, балканізації та вужчих громадянських війн майже через 100 років. Він також використовується як нагадування або аргумент про те, що соціальні проблеми мають паралелі та зв'язки, наприклад, при постачанні зброї, до інших конфліктів у Східному Середземномор'ї.

Регіональне бюро ВООЗ для Східного Середземномор'я включає Східне Середземномор'я, а також інші сусідні Афро-Євразії регіони з більшістю мусульман: Близький Схід, Північна Африка, Африканський Ріг та Центральна Азія.

Див. також

 Велика Сирія
 Родючий півмісяць
 Левантинське море
 Близький Схід
 Стародавній Близький Схід
 Університет Східного Середземномор'я
 Список середземноморських країн
 Середземноморський басейн

Список літератури

Середземномор'я


text:
André Robert Bossert (born 14 November 1963) is a Swiss professional golfer.

Early life and education
Bossert was born to Swiss parents in Johannesburg, South Africa, and played college golf at Oral Roberts University and University of Tulsa in the United States.

Professional career
Bossert turned professional in 1989 and has played on the European Tour, the Southern Africa-based Sunshine Tour and the second tier European Challenge Tour. The main highlight of his career was his sole European Tour victory, which came in 1995 at the Air France Cannes Open. He was the first Swiss winner on the European Tour. He has also won the 1990 Neuchâtel Open and the 1992 Kenya Open on the Challenge Tour. He has represented his country in international team competitions several times.

Professional wins (10)

European Tour wins (1)

*Note: The 1995 Air France Cannes Open was shortened to 36 holes due to rain.

Challenge Tour wins (3)

Challenge Tour playoff record (1–1)

Other wins (5)
1991 Swiss Omnium
2000 Swiss PGA Championship
2001 Swiss Doubles Championship
2002 Davidoff Nations Cup (with Marc Chatelain)
2007 Swiss Omnium

European Senior Tour wins (1)

Results in major championships

CUT = missed the halfway cut
Note: Bossert only played in The Open Championship.

Team appearances
Amateur
Eisenhower Trophy (representing Switzerland): 1988

Professional
World Cup (representing Switzerland): 1990, 1991, 1992, 1994, 1995, 1996, 2002
Dunhill Cup (representing Switzerland): 1991

References

External links

Swiss male golfers
European Tour golfers
Sunshine Tour golfers
European Senior Tour golfers
PGA Tour Champions golfers
Oral Roberts Golden Eagles men's golfers
Tulsa Golden Hurricane men's golfers
Golfers from Johannesburg
Sportspeople from Zürich
1963 births
Living people


text:
Der mitochondriale Folattransporter (MFT) ist ein Protein, das die Ein- und Ausschleusung von Folsäure und ihrer Derivate in Zell-Mitochondrien erleichtert. Es handelt sich also um ein Transportprotein. MFT kommt in Tieren vor; im Menschen ist er in allen Gewebetypen zu finden. Ein pflanzlicher Chloroplasten-Folattransporter ist MFT so ähnlich, dass er als Ersatz in MFT-losen Hamster-Zelllinien fungieren kann; im Gegensatz zu Tieren gibt es in Pflanzen jedoch mehrere Chloroplasten-Folattransporter.

Der katalysierte Membrantransport ist wahrscheinlich ein Antiport:

S1 (außen) + S2 (innen)    S1 (innen) + S2 (außen)

Als Substrat werden mehrere Folsäurederivate akzeptiert. Über die im Gegenzug transportierten Moleküle ist nichts bekannt.

Weblinks
 reactome.org: Cytosolic tetrahydrofolate import across the inner mitochondrial membrane
 reactome.org: Mitochondrial tetrahydrofolate export across the inner mitochondrial membrane

Einzelnachweise

Transporter (Membranprotein)
Codiert auf Chromosom 8 (Mensch)


text:
Questa voce raccoglie le informazioni riguardanti il Mazda Soccer Club nelle competizioni ufficiali della stagione 1990-1991.

Stagione
Presentatosi ai nastri di partenza della stagione con l'innesto dello statunitense Dan Calichman, il Mazda iniziò la stagione uscendo ai quarti di finale di coppa di Lega e al secondo turno di Coppa dell'Imperatore, in entrambi i casi per mano del Nissan Motors. In campionato la squadra staccò nettamente le altre concorrenti in vetta, concludendo al secondo posto valido per la promozione in prima divisione.

Maglie e sponsor
Le maglie, prodotte dall'Adidas, recano sulla parte anteriore il logo della Mazda.

Rosa

Statistiche

Statistiche di squadra

Note

Bibliografia
 1990-1991 JSL Year Book, 1990 ISBN 4-523-31032-7

1990


text:
Das Forsthaus Lindhorst ist ein Wohnplatz im Ortsteil Woltersdorf der Gemeinde Nuthe-Urstromtal im Landkreis Teltow-Fläming im Land Brandenburg. Das Forsthaus ist bereits in der Schmettaukarte von 1767/87 verzeichnet.

Geografische Lage
Das Forsthaus Lindhorst liegt ca. 2,6 km südlich von Woltersdorf und ca. 2 km östlich von Luckenwalde; nördlich an der Gottower Chaussee nach Gottow. 800 Meter ostsüdöstlich liegt der ebenfalls zu Woltersdorf gehörende Wohnplatz Moldenhütten. Gottow selber liegt ca. 4 km östlich des Wohnplatzes Forsthaus Lindhorst.

Geschichte
Bereits im Jahr 1480 wurde von einem Gebäude berichtet, dass bis an den weg der nach Lindhorst gehet lag. Die Schmettaukarte von 1767/87 verzeichnet hier mehrere Häuser, die mit Beschriftung Förster versehen sind. 1801 wohnten in dem Büdneretablissement unweit Luckenwalde drei Büdnerfamilien mit insgesamt 28 Personen. Vier Jahre später erschien der Wohnplatz als Luckenwalder Busch. Im Jahr 1817 wurde von einem Büdneretablissement und Forsthaus zu Gottow mit einem Wohnhaus berichtet. Mittlerweile war die Anzahl der Bewohner auf 15 Personen gesunken und ging in den folgenden Jahren auf sieben Personen im Jahr 1837 zurück. Im Urmesstischblatt ist die Siedlungsstelle als U.F. Lindhorst verzeichnet. 1855 gehörte die Försterei Lindhorst innerhalb der Hierarchie der Forstverwaltung zur Oberförsterei Scharfenbrück. 1879 wurde diese Oberförsterei nach Woltersdorf verlegt und in Oberförsterei Woltersdorf umbenannt. 1858 lebten hier noch fünf Personen. Die weitere urkundliche Erwähnung des Forsthauses Lindhorst sonst Luckenwalder Busch genannt stammt aus dem Jahr 1861. Im Jahr 1871 lebten in einem Gebäude wieder neun Personen, im Jahr 1885 waren es zehn. In den Folgejahren schwankte die Bewohnerzahl zwischen fünf Personen (1895), drei Personen (1905) und sechs Personen (1925). Ab 1931 war das Forsthaus Lindhorst ein Wohnplatz von Woltersdorf und kam mit ihm zusammen im Jahr 1993 zur neu gegründeten Gemeinde Nuthe-Urstromtal. Das Forsthaus besaß zu keiner Zeit eine eigene Kirche und war nach Luckenwalde eingekircht.

Liste der Förster
 1833 Förster Krell
 (1855) bis 1856 (†) Förster Keil
 ab 1. Januar 1857 Förster Karl Gustav Hermann Kurtzleben (* 10. Juli 1806)
 ab 1. November 1865 bis 20. September 1874 Förster Reinhold Wilhelm Muh (* 4. April 1828, † 20. September 1874), vorher Feldwebel und zum Amtsantritt zum Förster befördert
 ab 1. November 1874 bis 30. Juni 1894 Förster Wilhelm Poppenberg, vorher in der Försterei Döllnkrug erhielt 1891 das Allgemeine Ehrenzeichen er erhielt 1884 das Ehrenportepée
 (1901) Förster Abendroth
 (1906) Förster Kieseler, Diensteintritt: 1. April 1891 war vorher in der Försterei Neuglienicke I

Literatur
 Peter R. Rohrlach: Historisches Ortslexikon für Brandenburg Teil X Jüterbog-Luckenwalde., Erstauflage erschienen im Verlag Hermann Böhlaus Nachfolger, Weimar 1992, Verlag Klaus-D. Becker, Potsdam, 2011, ISBN 978-3-941919-87-7, S. 638.

Einzelnachweise

Weblinks

Geographie (Nuthe-Urstromtal)
Ort im Landkreis Teltow-Fläming
Ersterwähnung 1767


text:
Le Quatuor Calidore (en anglais Calidore String Quartet) est un quatuor à cordes se produisant à l'échelle internationale, fondé à New York. Le Calidore est composé des violonistes Jeffrey Myers et Ryan Meehan, l'altiste Jeremy Berry et la violoncelliste Estelle Choi.

Formé au Colburn Conservatory of Music de Los Angeles en 2010, le quatuor est le grand gagnant de la première édition du concours Prix-M (M-Prize), parrainé par l'école de musique de l'Université du Michigan. La dotation de 100 000 dollars étant le plus important des prix de musique de chambre au monde. En , le quatuor Calidore est le premier  ensemble américain à se voir attribuer une bourse du Borletti-Buitoni Trust, à Londres. Dans les deux premières années de leur formation, le quatuor Calidore remporte le concours national Fischoff de musique de chambre, le concours national Coleman de musique de chambre ; lors de l'édition 2012 du concours de quatuor à cordes de l'ARD de Munich, ils remportent le premier prix et le concours international de Hambourg de Musique de chambre.

De 2014 à 2016, le quatuor est artiste en résidence à l'Université de Stony Brook. En 2016, ils rejoignent le programme de la Société de musique de chambre du Lincoln Center II. Le quatuor Calidore se produit régulièrement à travers l'Amérique du Nord, l'Europe et l'Asie. Il est apparu dans de nombreuses salles : Carnegie Hall, Wigmore Hall, Lincoln Center, Kumho Art Hall de Séoul ; et dans les festivals de musique : Verbier, Ravinia, Aspen, Rheingau, , Mostly Mozart (New York) et de l'East Neuk (Royaume-Uni).

Les deux albums publiés par l'ensemble, ont été acclamés par la critique. Leur premier comprenant des quatuors à cordes de Mendelssohn et Haydn et a été salué comme  par le magazine Gramophone. Leur second album est une sélection de musique de la Première Guerre mondiale, publié par le label français Hortus. Le quatuor est représentée dans le monde entier par l'agence Opus 3 Artists.

Notes et références

Liens externes

Calidore
Ensemble américain de musique classique
Lauréat du concours international de musique de l'ARD
Musique à New York
Fondation en 2010


text:
Франческо Эболи (Эволи), герцог Кастропиньяно (, 6 сентября 1693 — 20 января 1758) — южноитальянский дворянин и военный, воевавший на испанской стороне в войнах XVIII века.

Биография
Франческо был старшим сыном Доменико (герцога Кастропиньяно) и Кончезии Караччоло. Во время войны за испанское наследство пошёл на службу к испанскому королю Филиппу V. После того, как в 1707 году Южная Италия была захвачена войсками Габсбургов, потерял права на наследственные владения, и вновь их обрёл лишь после заключения в 1725 году Венского союза, восстановившего сторонников Бурбонов в их правах на территориях, подвластных австрийской короне.

В 1733 году в звании генерал-лейтенанта принял участие в завоевании Южной Италии для испанского инфанта — пармского герцога Карлоса. Он командовал испанскими войсками в первом сражении этой кампании — захвате 24 декабря  в Луниджане;  — придворный поэт пармского двора — воспел этот бой в стихах, сложив сонет в честь герцога. Отличившись в битве при Битонто, где он командовал неаполитанской кавалерией, Эболи захватил крепость Пескара, куда отступили из Бари австрийские войска. За свои заслуги он в 1737 году был произведён в гранды Испании.

Эболи попытался получить назначение вице-королём в Сицилию, но вместо этого был в 1739 году назначен испанским послом в Париж. Когда в 1741 году разразилась война за австрийское наследство, он был отозван на родину, чтобы воевать в Ломбардии против австро-сардинской армии. Однако Великобритания выступила на стороне Австрии, и после того, как в августе 1742 года она пригрозила бомбардировкой Неаполя, ему пришлось отступить.

В 1744 году принял участие в битве при Веллетри, которой командовал лично король Карлос.

Семья и дети
28 мая 1735 года Франческо Эболи женился на Зенобии Ревертере, дочери Никола Ипполито (герцога Саландры). У них было двое детей: Мариано, и Мария Джованна — мать писателя .

Ссылки
 Франческо Эболи  на сайте Института итальянской энциклопедии

Военные Италии
Участники войны за испанское наследство
Участники Войны за польское наследство
Участники Войны за австрийское наследство


text:
Homer's Night Out, llamado Homer se va de juerga en España y La correría de Homero en Hispanoamérica, es un capítulo perteneciente a la primera temporada de la serie animada Los Simpson, emitido originalmente el 25 de marzo de 1990. El episodio fue escrito por Jon Vitti y dirigido por Rich Moore. Sam McMurray fue la estrella invitada del episodio como Gulliver Dark, el hombre que presenta a Homer ante la audiencia en el espectáculo del final.

El episodio fue bien recibido por los críticos y fue el segundo programa más visto en Fox la semana en que se emitió por primera vez. Este episodio, junto con otros tres capítulos del programa, fue incluido en el DVD The Simpsons Gone Wild, lanzado a la venta en 2004.

Sinopsis

Todo comienza cuando Bart ordena una cámara de fotos en miniatura por correo, la cual llega seis meses más tarde. Con su pequeña cámara, Bart saca fotos por todas partes, incluyendo una de Marge depilándose, varias del perro e incluso de él mismo desnudo a lo que Lisa comenta "Mamá, Bart se está fotografiando el trasero".

Un día Homer es invitado a una despedida de soltero de un compañero de trabajo. Marge, quedándose sola con los niños, decide llevarlos a cenar a un restaurante llamado "Rusty Barnacle" ("El Galeón del Pirata" en Hispanoamérica), donde se estaba llevando a cabo la despedida de solteros, sin que ella lo supiera. En la fiesta, una bailarina exótica llamada Princesa Kachemira realiza un show. Justo cuando está bailando con Homer, Bart, a escondidas, le toma una foto con su pequeña cámara.

La foto comienza a circular por todo Springfield, hasta que Marge, en la clase de aeróbica, la ve. Cuando Homer vuelve a su casa luego del trabajo, Marge lo recibe con la foto extendida hacia su cara. Bart, avergonzado, confiesa que fue él quién sacó la foto. Su madre lo manda a su cuarto y echa a Homer de la casa.

Homer pasa la noche en el departamento de Barney. A la mañana siguiente, cuando vuelve a su casa tratando de disculparse, Marge le dice que aunque le molestaba lo que Homer había hecho, más le enfadaba el ejemplo que le estaba dando a Bart al tratar a las mujeres como cosas. Le pide a su marido que busque a la bailarina, y que le muestre a Bart que ella era una mujer con sentimientos y no simplemente un objeto.

Bart y Homer recorren todos los centros nocturnos de la ciudad, hasta que llegan al Sapphire Lounge. Allí encuentran a la Princesa Kachemira, quien comienza a explicarle a Bart cuáles son sus gustos, para que el niño vea que ella era una persona normal con sentimientos. Pero Homer accidentalmente se sube a la jaula en donde estaba la princesa y termina en el escenario. Al reconocer a Homer, "el sujeto de la foto", el animador del show le arma un espectáculo con las bailarinas danzando a su alrededor. Homer baila feliz, pero al ver la cara de entretenimiento de Bart, se da cuenta de lo que está haciendo y detiene el show.

Homer comienza a dar un discurso sobre lo que son las mujeres en realidad, "nuestras hermanas, tías, sobrinas y sobrinos (¡D'oh! Eso no.), abuelas... madres" y logra conmover a todo el público. Los hombres que estaban viendo el show se van con sus respectivas esposas y sólo queda Marge, quien corre a abrazar a Homer con los ojos llenos de lágrimas, y lo perdona.

Producción
El apartamento de Barney, en el cual Homer pasa la noche luego de que Marge lo echa de su casa, está basado en parte en el apartamento que compartieron en la universidad Rich Moore y Jim Reardon. Uno de los clubes nocturnos que visitan Homer y Bart cuando tratan de encontrar a la Princesa Kashmir estuvo inspirado en el Club Séptimo Velo de Los Ángeles, California. Los guionistas caminaron por Hollywood tomando fotografías de clubes nocturnos, para mejorar los diseños de los interiores de los clubes nocturnos de Springfield. El encargado de los diseños de los personajes creó más de cincuenta trajes diferentes para las mujeres en la secuencia del espectáculo final. Carl Carlson, cuya voz fue realizada por Harry Shearer, realizó su primera aparición en Los Simpson en este episodio.

Recepción
En su emisión original en los Estados Unidos, "Homer's Night Out" finalizó en el decimocuarto lugar de los índices de audiencia de la semana del 19 al 25 de marzo de 1990, con un rating Nielsen de 16,9 puntos. Fue el segundo programa más visto de Fox esa semana.

"Homer's Night Out" recibió críticas generalmente positivas por parte de los críticos. En una reseña del DVD de la primera temporada, David B. Grelck le dio al episodio una puntuación de 4 puntos sobre 5, seleccionándolo como uno de sus dos episodios favoritos de la temporada. Luego añadió que "este episodio nos permite ver que Homer realmente ama mucho a Marge sin ser demasiado sentimental. El episodio es extraño y divertido". Colin Jacobson en la DVD Movie Guide dijo en una crítica que "el concepto de la ira de Marge hacia Homer ya está trillado, pero este episodio logró ser entretenido. Fue gracioso ver a Homer siendo reconocido como galán, y tuvo momentos bellos. El nivel general de calidad permaneció a lo largo del episodio, aunque no fue una obra maestra". David Packard en DVD Verdict dijo en una crítica del DVD titulado The Simpsons Gone Wild que "el episodio muestra una animación y un trabajo de doblaje precario, similar al resto de los capítulos de la primera temporada. Esto no me molestó; en efecto, me gusta la primera temporada ya que muestra el esfuerzo de los productores en mejorar la calidad con respecto a The Tracey Ullman Show. El problema de este episodio radica en que no es particularmente divertido. Sonreí un par de veces, pero no aprecié el humor que sí tuvieron los dos episodios siguientes".

Referencias

Enlaces externos

10
Episodios de televisión de 1990


text:
Chrysopetalum är ett släkte av ringmaskar som beskrevs av Ehlers 1864. Chrysopetalum ingår i familjen Chrysopetalidae.

Kladogram enligt Catalogue of Life och Dyntaxa:

Källor

Havsborstmaskar
Chrysopetalum


text:
Hartmut Wedekind (* 13. Mai 1935 in Bochum) ist ein deutscher Informatiker, der sich besonders mit Datenbanken und Wirtschaftsinformatik befasst.

Biografie
Wedekind stammt aus einer Bergmannsfamilie und studierte nach dem Abitur in Düsseldorf ab 1955 Wirtschaftsingenieurwesen an der TH Darmstadt mit dem Diplom 1960. In Darmstadt hörte er auch Alwin Walther, einen Pionier der Informatik in Deutschland, und erhielt mit dessen Unterstützung ein NATO-Stipendium, mit dem er 1960 bis 1962 an der University of California, Berkeley angewandte Mathematik, Informatik und Operations Research studierte, mit dem Master-Abschluss bei George B. Dantzig. 1963 wurde er an der TH Darmstadt promoviert mit einer Dissertation, die überwiegend in Berkeley angefertigt worden war (Die Bestimmung optimaler Fertigungsbedingungen bei der Mehrmaschinenbedienung). 1963 bis 1970 war er leitender Systemberater bei IBM Deutschland und daneben Lehrbeauftragter an der TU München, an der er sich 1967 habilitierte. Ab 1970 war er Professor für Betriebswirtschaftslehre und Datenverarbeitung an der TH Darmstadt (Rufe an die TH Berlin und die Universität Bochum schlug er aus). Dort gründete er mit Robert Piloty den Fachbereich Informatik und war 1972 dessen erster Dekan. 1979 wurde er Professor für Informatik an der Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg.

1988 war Wedekind Mitgründer des Bayerischen Forschungszentrums für Künstliche Intelligenz (FORWISS) in Erlangen-Tennenlohe. 1987 bis 1999 fungierte war er Sprecher des Sonderforschungsbereichs Multiprozessor- und Netzwerkkonfigurationen. In den 1990er Jahren befasste er sich mit theoretischen Grundlagen für Workflow-Management, eBusiness und Data Warehousing.

Schriften
 Datenorganisation, De Gruyter, 1970, 3. Auflage 1975
 Structured Database Programming, Hanser 1975
 Systemanalyse: die Entwicklung von Anwendungssystemen für Datenverarbeitungsanlagen, Hanser, 1973, 2. Auflage 1976
 Herausgeber mit Herbert Stoyan:  Objektorientierte Software- und Hardwarearchitekturen, Teubner 1983
 Herausgeber mit anderen: Lexikon der Wirtschaftsinformatik, Springer 1987
 mit Theo Härder: Datenbanksysteme, 2 Bände, BI Wissenschaftsverlag 1974, 1976 (zweiter Band mit Theo Härder), Neuauflage 1989, 1991
 Objektorientierte Schemaentwicklung : ein kategorialer Ansatz für Datenbanken und Programmierung, BI Wissenschaftsverlag 1992
 Kaufmännische Datenbanken, BI Wissenschaftsverlag 1993

Literatur
 Theo Härder (Hrsg.): Data management in a connected world: essays dedicated to Hartmut Wedekind on the occasion of his 70th birthday, Springer 2005

Weblinks
 Zum 65. Geburtstag von Hartmut Wedekind, Institut für Informatik, Universität Erlangen-Nürnberg

Informatiker
Hochschullehrer (Technische Universität Darmstadt)
Hochschullehrer (Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg, Standort Erlangen)
Deutscher
Geboren 1935
Mann


text:
Steven A. Ediger (born June 24, 1956) is a lawyer from Hutchinson, Kansas who served one term as a Democratic member of the Kansas House of Representatives. He was defeated in 1984 by Republican Michael O'Neal, also a lawyer from Hutchinson.

References

1956 births
Kansas lawyers
Living people
Politicians from Hutchinson, Kansas
Democratic Party members of the Kansas House of Representatives
20th-century American politicians


text:
Wikstroemia chamaedaphne är en tibastväxtart som först beskrevs av Aleksandr Andrejevitj Bunge, och fick sitt nu gällande namn av Meisner. Wikstroemia chamaedaphne ingår i släktet Wikstroemia och familjen tibastväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Tibastväxter
chamaedaphne


text:
Headwall Pond () is a very small ice-covered pond in the Labyrinth of Wright Valley, in the McMurdo Dry Valleys of Antarctica. The pond lies along a rock headwall close northeast of Craig Pond. The descriptive name was suggested by the United States Antarctic Program field party that sampled the pond in 2003–04.

References

Lakes of Victoria Land
McMurdo Dry Valleys


text:
The San Diego F/A-18 crash was the crash of a United States Marine Corps (USMC) F/A-18 Hornet in a residential area of San Diego, California on December 8, 2008. The pilot, First Lieutenant Dan Neubauer (28) from VMFAT-101, was the only crewmember on board the two-seat aircraft; he ejected successfully, landing in a tree. The jet crashed into the University City residential area, destroying two houses and damaging a third. A total of four residents in one house, two adults and two children, were killed.

A USMC investigation concluded that poor maintenance caused the engine malfunction.  Errors by the pilot and USMC personnel on the ground led to the aircraft crashing into the San Diego residential neighborhood.  As a result, in early 2009 the pilot was temporarily grounded and thirteen other officers and enlisted personnel were relieved and/or disciplined.  The Marine Corps notified other F/A-18 squadrons of the engine and fuel problems discovered during the investigation.

Crash

On December 8, 2008 Lt Neubauer was piloting an F/A-18D-30-MC Hornet (Lot 12), BuNo 164017, from VMFAT-101, based at MCAS Miramar. Along with several other VMFAT-101 aircraft, he was conducting day and night carrier qualifications (catapult launches and tailhook arrested carrier landings) aboard the aircraft carrier  offshore 60 miles southwest of San Diego. Neubauer was the only crewmember on board the two-seat aircraft.

After taking off from the carrier at 11:11 a.m., Neubauer reported an oil caution light for the right engine, and shut it down after efforts to clear the problem failed. After declaring an emergency, he was first directed towards Naval Air Station North Island, but was redirected by superior officers to his home base of MCAS Miramar when about  away from North Island. Neubauer attempted to make an arrested landing at Miramar but the jet lost power in its operating engine while on final approach. Eyewitnesses reported the jet flew slowly eastbound at a low altitude and was dumping fuel (which is not uncommon for an emergency landing). The pilot said that as he broke through the clouds at , his left engine's thrust slipped dangerously low, and he unsuccessfully tried to restart the right engine. The left engine lost more thrust, before its generator dropped offline and the jet lost electrical power.

The jet flew over University City High School and crashed into the residential area just past the school about two miles from the Miramar's runway 6L.  Neubauer waited "until the last possible moment" to eject from the plane, bailing out at an altitude of just , having attempted to steer away from homes on the ground before the crash. He ejected successfully, landing in a tree in Rose Canyon, just behind a home. The jet crashed into the University City residential area at Cather Ave and Huggins St (between the high school and exit 24 of Interstate 805), destroying two houses and damaging three others. A total of four residents in one house, two adults and two children, were killed.

Neubauer was taken to Naval Medical Center San Diego, a military hospital and treated for unspecified mild injuries, and reported being "horrified" by the crash at that time. Killed on the ground in one home were Youngmi Yoon, 36; her 15-month-old baby, Grace; her 2-month-old newborn daughter, Rachel; and her mother, Suk Im Kim, 60, who had recently arrived from South Korea to help care for her daughter's newborn. The other house destroyed belonged to John and Sunny Wu, who lived there with their two daughters Susan Wu and Alice Wu. None of the family was home at the time of the crash but the home and everything in it were lost.

Aftermath
In the aftermath of the crash, University City residents renewed previous calls for the US military to relocate aircraft from the base to a more remote location. In a counterpoint, homeowners in University City signed disclosure forms saying they were aware of overflying jets and that this "...extraordinarily rare event...got enormous publicity [and] the risk of living in University City and having a plane fall on you is millions to one." Miramar was also the location of the Navy Fighter Weapons School before it was moved to the more remote Naval Air Station Fallon.

Marine commanders apologized for the crash and defended the decision to order Neubauer to land at Miramar instead of North Island, which isn't surrounded by residences, stating that double-engine failures are extremely rare.  Said Colonel Christopher O'Connor, Miramar's commander, "We are not contemplating changing our emergency procedures at this time.  We very seldom fly over the area.  We take being good neighbors very seriously."

On December 15, 2008, Marine officials stationed in South Korea helped receive Suk Im Kim's remains at Incheon International Airport and transport them to her home in Damyang.  The next day, United States Forces Korea commander General Walter L. Sharp sent a delegation to Kim's home headed by Republic of Korea Army Major General Yong-goo Jang and U.S. Marine Corps Major General Frank Panther to express condolences to Kim's son-in-law, Dong-yun Yoon.

As of July 2010,  in claims had been paid by the government.  Youngmi Yoon's husband, Dong Yun, publicly forgave Neubauer during a news conference the day after the crash. Said Sunny Wu of the crash, "I don't want to blame anybody.  I think everyone makes mistakes sometimes. Just as long as you can learn from your mistake, it's fine."

In July 2010, represented by the Los Angeles law firm Panish Shea & Boyle LLP, Yoon sued Boeing and the United States government for $56M. In the suit, Yoon alleges that the government violated many of its procedures in its operation of the mishap aircraft and that Boeing was responsible for the defects in the aircraft's fuel systems which caused the crash.  Yoon later stated that the compensation offer from the US government for the loss of his four family members and his home was "insulting".  Yoon's lawsuit against the US Navy was heard in a federal district court in San Diego in December 2011.  On 28 December 2011, U.S. District Judge Jeffrey Miller awarded Yoon, his father-in-law, and mother-in-law's three adult children a total of $17.8 million in damage compensation from the U.S. government, the highest wrongful death judgment against the United States and 20th highest verdict to date.

The US government appealed the award but the appeal was voluntarily dismissed on March 20, 2012.

The Wu family lived in a temporary home for two years until their home was rebuilt.  Their homeowner's insurance did not cover all the cost of the reconstruction, temporary lodging expense, or replacement of all their lost possessions.  More surprising, according to the Wu family, is that they have yet to receive any compensation from the US Navy.  The family has filed a lawsuit against the US government for compensation for their damages.  Said Sunny Zhuang-Wu, "I didn't know the military would be so difficult."  Four other lawsuits against the US Navy for crash damage are pending.

Investigation
On March 3, 2009, an investigation by the Marine Corps concluded that the accident was preventable. The report was generally scathing in its criticism of the conduct of the participants, including the pilot. The commanding officer of the squadron, its maintenance officer, its operations officer, and the operations duty officer were relieved of duty as a result of the investigation. Nine other marines received other disciplinary action.

From the report, it appeared that the jet in question had a known track record of trouble in its left engine for several months. Maintenance was deferred after mechanics detected problems in the fuel flow system, a practice that was allowed at the time under established maintenance rules and procedures (since altered to forbid this practice); the aircraft had flown 146 times since the problem was identified. When the right engine was shut down for low oil pressure, the left engine did not receive enough fuel to produce sufficient thrust for flight, leading to the crash. Forty similar aircraft throughout the fleet have been grounded to investigate similar fuel issues.

Following the pilot's report of the failure of the jet's right engine, controllers aboard Abraham Lincoln, as well as a civilian air traffic controller, directed the pilot to land at NAS North Island, the closest divert field. Squadron officials, however, ordered the pilot to land at MCAS Miramar after a brief discussion, which the investigation deemed "collectively bad decision-making by the duty officer, by the operations officer and by the squadron's commanding officer." The pilot also failed to consult his emergency procedures checklist during the emergency, as well as unnecessarily lengthening his approach to Miramar by making a 270-degree left turn after bypassing North Island, rather than a shorter 90-degree right turn. Specifically, the report criticized Neubauer for not questioning the order to divert to Miramar more forcefully, which he had briefly questioned. The squadron operations officials had underestimated the urgency of the situation, and placed undue emphasis on returning the pilot to his home field, having in mind the pilot's familiarity with that base, the longer runway, and better repair resources.

Despite criticism, Neubauer was returned to a probationary flight status and allowed to resume training in late April 2009, in a decision made by Lieutenant General George J. Trautman, III, the Deputy Commandant for Aviation.

See also

 United States Marine Corps Aviation
 List of accidents and incidents involving military aircraft (2000–present)

References

External links
Yoon et al v United States et al - Document 65, includes computations to determine compensation for wage loss and non-economic damage
relevant radio traffic between Shooter 25 (the F/A-18) and San Diego Approach on Dec 8, 2018
AVweb's Glenn Pew photo sequence of crash

Aviation accidents and incidents in the United States in 2008
Aviation accidents and incidents in California
2008 in California
2000s in San Diego
United States Marine Corps in the 21st century
Accidents and incidents involving United States Navy and Marine Corps aircraft
December 2008 events in the United States


text:
L'aéroport Kushok-Bakula-Rimpoché (, )  est un aéroport national d'Inde, situé à Leh, dans l'État du Jammu-et-Cachemire.

Histoire
La construction en 1948 de l'aéroport Kushok-Bakula-Rimpoché, l'un des aérodromes les plus hauts du monde, a été réalisée par Sonam Narboo qui reçut le Padma Shri en 1961.

En 2005, l'aéroport a été renommé Kushok Bakula Rinpoché, mort en 2003, par le premier ministre Manmohan Singh.

Situation

Compagnies et destinations

Édité le 21/01/2020

Statistiques

Notes et références

Leh
1948 en Inde
Ladakh


text:
Dennis Trott (born 20 July 1955) is a Bermudian sprinter. He competed in the men's 100 metres at the 1976 Summer Olympics.

References

1955 births
Living people
Athletes (track and field) at the 1976 Summer Olympics
Bermudian male sprinters
Bermudian long jumpers
Olympic athletes of Bermuda
Athletes (track and field) at the 1975 Pan American Games
Athletes (track and field) at the 1978 Commonwealth Games
Athletes (track and field) at the 1979 Pan American Games
Commonwealth Games competitors for Bermuda
Place of birth missing (living people)
Pan American Games competitors for Bermuda


text:
Lotte Hammer, née en  à Frederiksværk, est une écrivaine danoise.

Elle est surtout connue pour la série policière Inspecteur Konrad Simonsen, coécrite avec son frère  (, Frederiksværk).

Biographie
Après ses études d'infirmière, complétées en 1977, Lotte Hammer commence à exercer cette profession. Elle travaille en Grèce, en Allemagne, puis sur les plates-formes pétrolières de la mer du Nord et sur une base américaine située au Groenland.

De 1995 à 2010, elle dirige les services sociaux Halnaes au Danemark. De 2006 à 2010, elle s'engage dans la vie politique locale.

Elle se consacre à l'écriture depuis 2010 avec son frère Søren Hammer. Ce dernier possède un diplôme d'enseignement et a travaillé comme programmeur et maître de conférences à l'University College of Engineering de Copenhague.

En 2010, ils remportent un grand succès avec Morte la bête, leur premier roman policier, qui amorce la série des enquêtes de l'inspecteur Konrad Simonsen.

Œuvre

Romans

Série Inspecteur Konrad Simonsen

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1955
Naissance dans l'amt de Frederiksborg
Romancière danoise
Romancière du XXIe siècle
Auteur danois de roman policier


text:
Pary taneczne () – konkurencja w łyżwiarstwie i wrotkarstwie figurowym, w której duety łyżwiarskie składające się z kobiety i mężczyzny wykonują taniec na łyżwach, bądź wrotkach / łyżworolkach.

Pary taneczne w łyżwiarstwie figurowym wykonują elementy łyżwiarskie specyficzne dla tej konkurencji. W przeciwieństwie do par sportowych, pary taneczne skupiają się na skomplikowanej pracy nóg wykonywanej w tanecznym trzymaniu partnerów w rytm muzyki. Podnoszenia w tańcu na lodzie nie mogą przekroczyć wysokości barków, a rzuty i skoki łyżwiarskie są niedozwolone.

Na notę łączną w zawodach par tanecznych składały się do sezonu 2009/2010 trzy segmenty łyżwiarskie:
 taniec obowiązkowy (CD) (niekiedy dwa),
 taniec oryginalny (OD),
 taniec dowolny (FD).

Od sezonu 2010/2011 na notę łączną składają się dwa segmenty:
 taniec rytmiczny (RD) – do sezonu 2017/2018 pod nazwą taniec krótki (SD)
 taniec dowolny (FD)

Elementy programu par tanecznych
W zależności od jakości i osiągniętego poziomu wykonania elementu łyżwiarskiego sędziowie przyznają parze tanecznej odpowiednie wartości punktowe (do sezonu 2017/2018 przedstawione w komunikacie ISU nr 2094, zaś od sezonu 2018/2019 przedstawione w komunikacie ISU 2167). Do głównych elementów wykonywanych przez pary taneczne należą:

Podnoszenia
Pary taneczne wykonują podnoszenia łyżwiarskie zarówno jako osobny element jak i tzw. element chorograficzny.

Podnoszenia długie
Podnoszenia długie trwają do 12 sekund.
 Podnoszenia rotacyjne w obu kierunkach – podnoszący partner porusza się wykonując obroty w jednym kierunku a następnie w drugim
 Podnoszenia po serpentynie – podnoszący partner porusza się po dwóch różnych łukach. Głębokość i długość łuków powinna być w miarę równa. W celu zmiany kierunku jazdy dozwolona jest ½ obrotu.
 Kombinacja podnoszeń – podnoszenie składające się z dwóch Podnoszeń Krótkich 6 sekundowych z listy wymienionej powyżej

Podnoszenia krótkie
Podnoszenia krótkie trwają do 7 sekund.
 Podnoszenia stacjonarne – podnoszący partner pozostaje w jednym miejscu i może wykonać obrót wokół jednej osi
 Podnoszenia po linii prostej – podnoszący partner porusza się po linii prostej w dowolnej pozycji na jednej lub dwóch nogach
 Podnoszenia po łuku – podnoszący partner porusza się po łuku w dowolnej pozycji na jednej lub dwóch nogach. W celu zmiany kierunku jazdy dozwolona jest ½ obrotu.
 Podnoszenia rotacyjne – podnoszący partner porusza się wykonując obroty w jednym kierunku

Piruety taneczne
 Piruet taneczny powinien być wykonany na jednej nodze jednocześnie przez oboje partnerów, w dowolnej pozycji, w jednym miejscu, wokół wspólnej osi. Każdy z partnerów musi wykonać 3 obroty na jednej nodze.
 Kombinacja piruetów – to piruet taneczny w którym partnerzy zmieniają jednocześnie nogę i kontynuują rotacje na drugiej nodze. Każdy z partnerów musi wykonać 3 obroty na jednej nodze i po zmianie nogi kolejne 3 obroty na drugiej nodze. Zmiana nogi nie może trwać dłużej niż ½ obrotu na dwóch nogach.

Sekwencje kroków
 Grupa A – sekwencje po linii prostej:
 po linii środkowej, wzdłuż długiej osi lodowiska
 po linii przekątnej, rozpoczęta w jednym rogu lodowiska, skończona w drugim rogu przeciwległej strony lodowiska
 Grupa B – sekwencje po łuku, przeciwnie lub zgodnie z kierunkiem ruchu wskazówek zegara:
 po kole, para musi wykorzystać całą taflę, wzdłuż krótkiej osi
 po serpentynie, podobnie jak w przypadku sekwencji po kole, ale wzdłuż długiej osi lodowiska, muszą być wykonane 3 łuki, rozpoczynać i kończyć się w centrum tafli.

Twizzle
Twizzle to obroty na jednej nodze wykonywane podczas poruszania się po lodzie w linii. Są wykonywane przez każdego z partnerów z zachowaniem synchroniczności, odpowiedniego odstępu i w tym samym kierunku. Sekwencja twizzli jest najczęściej złożona z kilku setów twizzli różniących się sposobem wykonania tj. pozycją, sposobem rozpoczęcia. Istnieją cztery sposoby rozpoczynania twizzli:
 Przodem zewnątrz – z krawędzi zewnętrznej przodem do kierunku jazdy
 Przodem wewnątrz – z krawędzi wewnętrznej przodem do kierunku jazdy
 Tyłem zewnątrz – z krawędzi zewnętrznej tyłem do kierunku jazdy
 Tyłem wewnątrz – z krawędzi wewnętrznej tyłem do kierunku jazdy

Przypisy

Bibliografia

Łyżwiarstwo figurowe
Wrotkarstwo figurowe
Taniec


text:
Ян — многозначное слово.
 Ян — мужское имя, список персон, известных по имени.
  — фамилия.
 Ян — река в России.
 Ян — река на Шри-Ланке.
 «Ян» — немецкий футбольный клуб из Регенсбурга.
  — бывший футбольный клуб из города Черновцы, играл в чемпионате Румынии.
 Ян (Янский, Jy) — внесистемная единица измерения спектральной плотности потока излучения, применяемая в радиоастрономии.
 Ян — древний дисский род, основавший царство Чоучи (II—VI вв.).
 Ян — правящая династия империи Суй.

См. также
 Яна
 Янн
 Иан — шотландское имя.
  — немецкая фамилия.
  — китайская фамилия.
 Инь и ян — понятия китайских космологии и натурософии.

 Инь-Ян (группа)


text:
Es gibt zwei U-Bahnhöfe mit dem Namen Lima:
 in Buenos Aires, siehe U-Bahnhof Lima (Buenos Aires)
 in Mailand, siehe U-Bahnhof Lima (Mailand)


text:
Simon Hollósy (Máramarossziget, Oostenrijk-Hongarije, tegenwoordig Roemenië, 29 oktober 1857 - Técső, Oostenrijk-Hongarije, tegenwoordig Oekraïne, 8 mei 1918), was een Hongaarse kunstschilder.

Hollósy was van Armeense afkomst. Hij volgde zijn kunstopleiding in Boedapest en vervolgens aan de kunstacademie van München. In die stad stichtte hij in 1886 een eigen schildersschool, die ontvankelijk was voor het impressionisme en de plein air-schilderkunst. In 1886 bracht hij met zijn leerlingen voor het eerst een zomer door in Nagybánya (nu: Baia Mare), waarmee hij aan de basis stond van de kunstenaarskolonie van Nagybánya.

Vanaf 1902 verruilde hij Nagybánya voor plaatsen als Fonyód en Técső, terwijl hij 's winters in München bleef werken.

Galerie

Hongaars kunstschilder


text:
Ранчо Трес Каминос () насеље је у Мексику у савезној држави Гереро у општини Телолоапан. Насеље се налази на надморској висини од 1590 м.

Становништво

Према подацима из 2005. године у насељу су живела 4 становника.

Хронологија

Попис

Види још
 Савезне државе Мексика

Референце

Спољашње везе

 Мексичка насеља

Насеља у општини Телолоапан (Гереро)
Википројект географија/Насеља у Мексику


text:
Judy is a soundtrack by Renée Zellweger for the film of the same name. It was released on September 28, 2019, by Decca Records. The album features songs performed by Zellweger in character as Judy Garland from the film along with duets with Sam Smith and Rufus Wainwright. The album received a nomination for the Grammy Award for Best Traditional Pop Vocal Album, with Zellweger as the recipient.

Track listing

Charts

References

2019 soundtrack albums
Decca Records soundtracks
Judy Garland tribute albums


text:
Echipa națională de fotbal feminin a Albaniei reprezintă Albania în competițiile de fotbal feminin.

Primul ei meci internațional a fost împotriva Macedonia pe 5 mai 2011, la Pogradec. Golul victoriei cu 1-0 a fost marcat de Aurora Seranaj.

Pe 11 noiembrie, Albania a câștigat din nou în fața Macedoniei, însă de această dată scorul final a fost 4-1.

Referințe

Echipe naționale de fotbal feminin


text:
Palmarès

Ostenda: 2008

Galatasaray: 2015-16

Collegamenti esterni


text:
Als Salzburger bezeichnet man:

 Bewohner des Bundeslandes Salzburg – siehe Land Salzburg
 Bewohner der Landeshauptstadt Salzburg
 Salzburger Exulanten, Protestantische Glaubensflüchtlinge aus dem Erzbistum Salzburg vom 16. bis zum 18. Jahrhundert
 eine portionierte Brühwurstsorte in Österreich, siehe Knackwurst#Österreich

den Familiennamen:

 Rainer Salzburger (* 1944), österreichischer Boxtrainer und Boxer
 Walter Salzburger (* 1975), österreichischer Evolutionsbiologe

Siehe auch:
 Salzburg (Begriffsklärung)


text:
Vanuatu maintains diplomatic relations with many countries, and it has a small network of diplomatic missions. Australia, France, Japan, New Zealand, the People's Republic of China and the United Kingdom maintain embassies, High Commissions, or missions in Port Vila. The British High Commission maintained a continued presence for almost a century, though closed from 2005 until reopening in 2019.

The government's main concern has been to bolster the economy. In keeping with its need for financial assistance, Vanuatu has joined the Asian Development Bank, the World Bank, the International Monetary Fund (IMF). According to ABC Radio Australia, "Foreign policy issues that feature in Vanuatu include wide support for the Free West Papua Movement and broadly for independence throughout Melanesia, the One China Policy and relations with Australia and New Zealand." On the latter topic, guest worker programmes feature prominently.

History

1980s: the Lini policies

Vanuatu (formerly the New Hebrides) obtained independence from France and the United Kingdom in 1980. The country's first elected leader, Prime Minister Father Walter Lini, governed Vanuatu from 1980 to 1991, and shaped its initial foreign policy in distinct ways. The key bases of Lini's foreign policy were non-alignment and anti-colonialism, support for independence movements around the world - from faraway Western Sahara to neighbouring New Caledonia, as well as East Timor and West Papua, who all received Vanuatu's support at the United Nations.

Vanuatu notably angered Indonesia by allowing the Free Papua Movement to open an office in Port-Vila. Vanuatu in the 1980s was the only country in Oceania not to align with the Western bloc in the dying stages of the Cold War. Rejecting support either for the West or for the East, Vanuatu joined the Non-Aligned Movement in 1983, and only established diplomatic relations with the Soviet Union and the United States in June and September 1986, respectively.

In keeping with this policy, Vanuatu established diplomatic relations with Cuba in 1983, and with Libya in 1986. Lini openly condemned the 1986 bombing of Libya by the United States, sending a message of condoleances to Colonel Muammar Gaddafi, while Barak Sopé accused the United States of being a State sponsor of terrorism. The same accusation was levelled by Vanuatu against France after the sinking of the Rainbow Warrior. Relations with the United States were tense until the late 1980s, when a State visit to Washington by Lini and Foreign Affairs Minister Sela Molisa contributed to a lessening of tensions. Relations with France remained strained throughout the 1980s for a variety of reasons.

Lini's government opposed French nuclear tests at Mururoa, and spoke out repeatedly against apartheid in South Africa. Vanuatu was a member of the United Nations Special Committee against Apartheid. In 1990, Vanuatu's ambassador to the United Nations Robert Van Lierop remarked proudly: "I think that Vanuatu's contribution to the United Nations is somewhat disproportionate in relation to its size. [...] When the Prime Minister met Nelson Mandela in Namibia, Mandela knew about Vanuatu because it has always been among the countries in the region that have most clearly spoken out on the problem of apartheid".

Vanuatu under Walter Lini also sought to create solid relations with Asia, and, by the end of the decade, had established official diplomatic relations with the People's Republic of China, Japan, South Korea, North Korea, Thailand, Malaysia, Singapore, Vietnam and the Philippines.

1990s: the Carlot Korman and Vohor years

Following the 1991 general election, the francophone Union of Moderate Parties became the dominant party in Parliament, and Maxime Carlot Korman became the country's first francophone Prime Minister. He "reversed [the country's] unequivocal support for the Kanak National Liberation Front in New Caledonia, its systematic enmity towards France, its flirting with radical regimes, and its openly anti-American nuclear-free Pacific stance." Francophones held power, under Carlot Korman or Serge Vohor, until 1998.

Foreign policy issues

Aid

Since 1980, Australia, the United Kingdom, France, and New Zealand have provided the bulk of Vanuatu's development aid. As of March 2008, Australia was Vanuatu's biggest aid provider, followed by France. A number of other countries, including Japan, Canada, Germany, and various multilateral organizations, such as the Economic and Social Council for Asia and the Pacific, the UN Development Programme, the Asian Development Bank, the European Economic Community, and the Commonwealth Development Corporation also provide developmental aid. The United States, Canada, Australia, New Zealand, the United Kingdom, South Korea and Japan also send volunteers. Since the mid-2000s, Cuba has been a noted provider of medical aid.

Support to the right of self-determination

Vanuatu continues to promote the right to self-determination. In 1980s SADR and Palestine was recognized. Later, Vanuatu recognized Kosovo in 2010 and Abkhazia in 2011. Vanuatu is the only country in the world that recognizes all four of these states. In addition, Vanuatu strongly supports the Free Papua Movement and its program of self-determination of West Papua, a region in Indonesia, in the midst of Papua conflict. Vanuatu's bringing up the issue at international forums has brought sharp rebukes from Indonesia; according to its diplomats, "it is shameful that [Vanuatu has an] excessive and unhealthy obsession about how Indonesia should govern itself" and states that Vanuatu is "not a representation of the people of Papua, and stop fantasising of being one."

Wantok Blong Yumi Bill

In June 2010, the Parliament of Vanuatu unanimously gave its support to a motion – the Wantok Blong Yumi Bill – clarifying Vanuatu's foreign policy with regards to West Papuan independence claims from Indonesia. The bill, tabled by Independent MP Ralph Regenvanu and supported by Prime Minister Edward Natapei and opposition leader Maxime Carlot Korman, committed Vanuatu to recognising West Papua's independence; to seeking observer status for West Papua in the Melanesian Spearhead Group and in the Pacific Islands Forum; and to "request[ing] [United Nations] General Assembly support for the International Court of Justice to provide an advisory opinion on the process in which the former Dutch New Guinea was ceded to Indonesia in the 1960s".

International organizational participation

Regional relations

Vanuatu maintains strong regional ties in the Pacific. It is a full member of the Pacific Islands Forum, the South Pacific Applied Geoscience Commission, the South Pacific Tourism Organisation, the Pacific Regional Environment Programme and the Secretariat of the Pacific Community. Vanuatu is one of the eight signatories of the Nauru Agreement Concerning Cooperation in the Management of Fisheries of Common Interest which collectively controls 25-30% of the world's tuna supply and approximately 60% of the western and central Pacific tuna supply. Vanuatu endorsed the Treaty of Rarotonga (the South Pacific Nuclear Free Zone Treaty) in 1995.

Extra-regional organizational relations

Vanuatu has been a member of the Organisation internationale de la Francophonie since 1979 (the year before it gained independence from France). Vanuatu was admitted to the Commonwealth of Nations in 1980 and to the United Nations in 1981. Vanuatu is currently the only Pacific nation that belongs to the Non-Aligned Movement,

Additionally outside the region, Vanuatu is a member or participant of the ACP (Lomé Convention), the Alliance of Small Island States, Asian Development Bank, Economic and Social Commission for Asia and the Pacific (ESCAP), the Food and Agriculture Organization (FAO), the G-77, the International Bank for Reconstruction and Development, the International Civil Aviation Organization, the International Red Cross and Red Crescent Movement, the International Development Association, the International Finance Corporation, the IMF, the International Maritime Organization, the International Olympic Committee, the International Telecommunication Union (ITU), the Universal Postal Union and the World Meteorological Organization. Vanuatu became a member of the WTO in 2012. Vanuatu is also a non-signatory user of Intelsat.

Vanuatu became a member of Interpol in 2018 and is currently a suspended member of the International Hydrographic Organization - since 2019.

On 4 December 2020, Vanuatu became the sixth ever nation to graduate from the United Nations official list of Least Developed Countries (LDC). After meeting graduation thresholds in the Human Assets Index and income in 2006, 2009 and 2012, the UN Committee for Development Policy recommended graduation. The UN Economic and Social Council and UN General Assembly approved of the recommendation in 2012 and 2013, but after Cyclone Pam Vanuatu was granted an extension until 2020. The country lost exclusive access to certain international support measures such as in the areas of development assistance and trade.

Countries with diplomatic relations

Table

See also

 List of diplomatic missions in Vanuatu
 List of diplomatic missions of Vanuatu

References

Vanuatu and the Commonwealth of Nations


text:
Omišalj [] (dt.: Moschau, ital.: Castelmuschio) ist eine kleine Küstenstadt im Nordwesten der Insel Krk, Kroatien.

Geografie

Die Bevölkerungsanzahl der Stadt selbst beträgt 1868 (2011), die des gesamten Gemeindegebiets, das auch das nahe Njivice (dt.: Sniewitz) einschließt, 2983 (2011).

Geschichte
Omišalj wurde im 3. Jahrhundert von den Römern als Fulfinium gegründet. Ihre strategische Bedeutung bezieht sie aus der Lage auf einem 80 m hohen Felsen, von dem die Kvarner-Bucht zu überblicken ist. Aus der Zeit ihrer Gründung stammen die Überreste einer frühchristlichen Basilika. Im 12. Jahrhundert wurde Omišalj Castri musculi genannt (von lateinisch ad musculi, "bei den Muscheln").

Wirtschaft und Verkehr
Im modernen Omišalj befindet sich der internationale Flughafen von Rijeka und ein Tanklager. An Letzterem endet die südliche Fortsetzung  der internationalen "Erdölleitung Freundschaft". Der weitere Transport in die ganze Welt per Öltanker konnte bislang aufgrund von Umweltprotesten nicht realisiert werden.

Weblinks

 Offizieller Webauftritt (auf Kroatisch)
 Kommunaler Tourismusverband Njivice-Omišalj

Krk


text:
Feodosij Pezyna (; * 1950; † 23. Juli 2010) war ein Erzbischof der ukrainisch-orthodoxen Kirche.

Leben
Pezyna war von 1994 bis 2006 Erzbischof von Drohobytsch und Sambir im Kiewer Patriarchat und von 2007 bis zu seinem Tod Erzbischof der Ukrainisch Autokephalen Orthodoxen Kirche.

Weblinks
 risu.org.ua

Orthodoxer Bischof (20. Jahrhundert)
Orthodoxer Bischof (21. Jahrhundert)
Ukrainer
Geboren 1950
Gestorben 2010
Mann


text:
De Markt is het centrale plein in de Belgische gemeente Zele. Centraal op het 1,05 hectare grote plein staat de Sint-Ludgeruskerk. Dit is ook de plaats waar elke dinsdag de wekelijkse markt wordt gehouden.

Ten oosten op het marktplein bevindt zich de oude verbindingsweg tussen Dendermonde en Lokeren, en ten westen het stadhuis van Zele.

Externe links
Dinsdagmarkt op de gemeentewebsite
Markt in België
Plein in Vlaanderen
Economie in Oost-Vlaanderen
Zele


text:
Le temple de Garnison est un édifice de culte situé square du Luxembourg, rue Belle-Isle à Metz en Moselle. Il s'agit d'un des monuments les plus hauts de la ville, son clocher mesurant près d'une centaine de mètres.

Contexte historique
Pendant l'annexion, Metz se transforme sous l'action des autorités allemandes qui décident de faire de son urbanisme une vitrine de l'empire wilhelmien.

L'éclectisme architectural se traduit par l'apparition de nombreux édifices de style néoroman tels la poste centrale, le temple protestant ou une nouvelle gare ferroviaire ; de style néogothique tels le portail de la cathédrale et le temple de Garnison, ou encore de style néo-Renaissance tel que le palais du Gouverneur.

Construction et aménagements
Le temple est construit de 1875 à 1881 par les architectes Buschmann et  (1845–1920). Il se destine particulièrement aux soldats allemands de confession luthérienne. L'inauguration a lieu le .

L'église est bâtie en pierre de Jaumont dans le même matériau et même style gothique rayonnant que la cathédrale. Elle se compose d'une nef à trois vaisseaux parallèles et d'une tour centrale se situant sur la façade. Il possédait  places assises.

Le choix du style néogothique ainsi que l'emploi de la pierre de Jaumont, matériau traditionnel des constructions messines, montrent que les options stylistiques des autorités allemandes de la période 1871–1888 s'inscrivent dans une continuité qui diffère de la volonté de germanisation par l'architecture nettement plus ostentatoire qui sera prônée par la suite — comme à travers l'exemple de l'édification du temple Neuf néoroman en calcaire gris. Néanmoins la presse s'émeut que la flèche du temple nargue la tour de la Mutte de la cathédrale, la dépassant d'un mètre.

Affectations successives
Le temple est dès lors un lieu de culte actif. En 1902, le pasteur Albert Schweitzer, futur Prix Nobel de la paix, y donne un concert d'orgue. Le temple de Garnison est désaffecté après le retour de la Moselle à la France, en 1918.

Il est partiellement détruit durant la Seconde Guerre mondiale par les bombardements des Alliés. Après un nouvel incendie, d'origine incertaine, en , le Conseil municipal doit se prononcer, le , sur l'avenir de l'édifice.

Sa transformation en « Maison d'œuvres sociales » ou en « Bibliothèque municipale » est évoquée, mais des voix s'élèvent pour critiquer ces projets, pourtant utiles, et déplorer la hauteur de la tour, qui semble « narguer la cathédrale».

Sa destruction totale est votée à une courte majorité, mais seuls la nef et le chœur seront détruits, en 1952, le coût de déconstruction étant plus élevé que prévu.

Le clocher, dont la flèche culmine à , fait aujourd'hui partie du paysage urbain de la ville.

Bibliographie
 Temple de garnison
 Le clocher du temple de Garnison à Metz.

Article connexe

 Patrimoine protestant de Lorraine

Notes

Metz
Patrimoine religieux à Metz


text:
Fritz Lange ist der Name folgender Personen:
* Fritz Lange (Maler) (1851–1922), deutscher Maler
 Fritz Lange (Mediziner) (1864–1952), deutscher Orthopäde
 Fritz Lange (Fabrikant, 1866) (1866–1935), deutscher Fabrikant
 Fritz Lange (Fußballspieler), deutscher Fußballspieler
 Fritz Lange (Ringer) (1885–??), deutscher Ringer
 Fritz Lange (Bergwerksdirektor) (1899–1978), deutscher Bergwerksdirektor
 Fritz Lange (Widerstandskämpfer) (1898–1981), deutscher Lehrer, Widerstandskämpfer und Politiker (USPD, KPD, SED)
 Fritz Lange (Physiker) (1899–1987), deutscher Physiker
 Fritz Lange (Fabrikant, 1903) (1903–1981), deutscher Unternehmer

Siehe auch:
 Fritz Lang (Begriffsklärung)
 Friedrich Lang
 Friedrich Lange


text:
Luiz Carlos Valadares (Belo Horizonte, 7 de fevereiro de 1946 — Lagoa Santa, 1 de janeiro de 2012) foi um repórter, jornalista, narrador esportivo, publicitário e apresentador brasileiro. Ficou celebrizado pelos seus bordões "Ora, ora, ora!", "Balançando a roseira" e "Sem coré-coré" nos jogos de futebol e nas lutas livres que narrava.

Carreira
Em seu início de carreira, trabalhou nas rádios Inconfidência e Itatiaia, onde liderou a primeira equipe radiofônica mineira a fazer cobertura própria de uma Copa do Mundo, em 1974, na Alemanha Ocidental, tendo com ele nomes como Haroldo de Souza, que faria sucesso no rádio gaúcho anos mais tarde.

Em 1978, migrou para a Rede Globo, onde cobriu as Copas de 1978 na Argentina, e 1982, na Espanha, além de alguns Grandes Prêmios de Fórmula 1. Na emissora carioca, em 1979, ainda fez uma das mais clássicas reportagens da história do futebol mineiro, ao cobrir o feito de Nelinho, que chutou a bola para fora do Mineirão. Valadares cobriu ainda mais quatro Mundiais: 1986 no México, pelo pool SBT-Record; 1990 na Itália e 1994 nos Estados Unidos, pelo SBT; e 1998 na França, pela Rede Record.

Carlos Valadares também ficou conhecido por ser apresentador e narrador de luta profissional. Fez o programa "Campeões do Ringue" na Rede OM (atual CNT) entre 1992 e 1993 e na Rede Record, entre 1996 e 1998. Também narrou, ao lado do wrestler Bob Léo, lutas da "World Wrestling Federation" (atual WWE), exibidas com muito sucesso na faixa esportiva "A Grande Jogada", na Rede Manchete, entre 1994 e 1995.

Em 1996, transmitiu os Jogos Olímpicos de Verão, em Atlanta, pela RecordTV, ao lado de nomes como Luis Alfredo, Eli Coimbra, Silvio Lancelotti, Mario Sérgio.

Em 2000, após transmitir um amistoso Fla-Flu no início do ano, Valadares deixou a Record, chegando a passar, na sequência, pela Band Minas e pela Net BH. Mudou-se para Lagoa Santa, onde abriu sua estação de rádio, a Super FM 107,9 e lançou na internet o seu portal próprio, o Rede Momento.

Com graves problemas respiratórios, Carlos Valadares ficou cerca de dois meses internado no Hospital Madre Teresa, em Lagoa Santa, falecendo no primeiro dia de 2012, aos 65 anos.

Referências

Naturais de Belo Horizonte
Radialistas de Minas Gerais
Locutores esportivos de Minas Gerais
Jornalistas de Minas Gerais


text:
Die SG Hamburg-Nord ist eine Spielgemeinschaft aus den Handball-Abteilungen der drei Stammvereine SC Poppenbüttel, TSV Sasel und TSV DuWo 08, die am 1. Mai 2005 gegründet wurde. Die Spielgemeinschaft hat über 600 Jugendspieler und ist damit Hamburgs größter Handballverein. Mit ihren über 800 Mitgliedern ist die SG auch die größte Handballspielgemeinschaft Deutschlands, sie spielt im Hamburger Handball-Verband. Es besteht seit dem Schuljahr 2019/20 eine Schulkooperation als Partnerschule des Nachwuchsleistungssports mit dem Hamburger Carl-von-Ossietzky-Gymnasium.

Die 1. Herren stiegen im Jahr 2022 in die 3. Liga auf. In den Spielzeiten 2010/11 und 2011/12 nahm die SG Hamburg-Nord am DHB-Pokal teil.

Handballtrainer
 Adrian Wagner
 Erik Wudtke

Handballspieler
 Tim-Oliver Brauer
 Kevin Herbst

Nationalspieler
 Lea Rühter

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Hamburg-Nord

Gegründet 2005


text:
Adeline Lamarre, née en 1977 à Québec dans la province de Québec (Canada) est une artiste québécoise.

Biographie

Adeline Lamarre exerce depuis 2000 les métiers de scénariste, dessinatrice, éditrice et productrice de bande dessinée.

Artiste peintre, elle pratique également l'art du bodypainting et de la cartomancie.

Depuis , elle publie esquisses, planches de bandes dessinées et autres formes d'art sur son blog.

En 2011, elle fonde à Montréal la galerie d'art Le repaire des 100 talents.

Œuvres publiées

 Chimeris - Vaar (2010), bande dessinée,
 Chimeris - Sirus (2008), bande dessinée,
 Evagruss - L'enfer de Dante (2006), bande dessinée,
 Mandragora IV - La faille (2005), bande dessinée par Ecarlate,
 Mandragora III - Les errances (2003), bande dessinée par Ecarlate,
 Mandragora II - La malédiction (2002), bande dessinée par Ecarlate,
 Mandragora I - Les rêveurs ( éd. 2002,  éd. 2003), bande dessinée par Ecarlate,

Expositions solo et collectives

 NA ZDRAVJE!, Collectif - Premier anniversaire de l'Usine 106U, Usine 106U, Montréal, 4 au
 Vyes, Exposition solo - Fin de maîtrise, Galerie des arts visuels, Pavillon de la Fabrique, Québec, 18 au
 La Bande s'annonce, Collectif des finissant de la maîtrise, Galerie des arts visuels, Pavillon de la Fabrique, Québec, 8 au
 Symboloïde, Exposition solo - Rétrospective, Atelier Légend'Art, GreenField Park,  au
 À Priori, Collectif des finissants en arts plastiques de l'université Laval, Pavillon de la Fabrique, Québec,  au
 L'Antre 2 mondes, Collectif d'art fantastique, Salle d'exposition de l'université Laval, Québec, 12 au
 Oser, Collectif des étudiants au certificat en art, Salle d'exposition de l'université Laval, Québec,  au
 La Fabrique, Collectif des étudiants en art, Salle d'exposition de l'université Laval, Québec, 13 au
 Hors d'œuvre, Collectif des étudiants en art, Salle d'exposition de l'université Laval, Québec, 11 au
 Exposition collective des professeurs, Maison Blanchette, Cap-Rouge,  au
 Exposition collective des professeurs, Maison Blanchette, Cap-Rouge, fin
 Exposition collective des professeurs, Maison Blanchette, Cap-Rouge,  au

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Auteur québécois de bande dessinée
Dessinatrice canadienne
Collaborateur de Solaris
Naissance en août 1977
Naissance à Québec


text:
Владимировка (до 1948 года Сортанлахти, ) — посёлок в Громовском сельском поселении Приозерского района Ленинградской области.

Название
Топоним Сортанлахти, предположительно, восходит к русскому «Чёртова бухта». В писцовых книгах XVI века не зафиксирован.

Летом 1947 года сельсовету, расположенному в деревне Сортанлахти, согласно географическому расположению выбрали наименование Приладожский, соответственно также стала называться и сама деревня. Однако комиссия по переименованию присвоила деревне Сортанлахти название посёлок Владимировка, а название посёлок Приладожское было дано деревне Мюллюкюля. Окончательно это переименование было закреплено Указом Президиума ВС РСФСР от 13 января 1949 года.

История

До 1939 года деревня Сортанлахти входила в состав волости Пюхяярви Выборгской губернии Финляндской республики.

С января 1940 года — в составе Карело-Финской ССР.

С 1 августа 1941 года по 31 июля 1944 года, финская оккупация.

С 1 ноября 1944 года учитывалась в составе Сортанлахтинского сельсовета Кексгольмского района.

С 1 октября 1948 года — в составе Приладожского сельсовета Приозерского района.

С 1 января 1949 года деревня Сортанлахти стала учитываться, как посёлок Владимировка в составе Приладожского сельсовета Приозерского района.

С 1 февраля 1963 года — в составе Красноармейского сельсовета Выборгского района.

С 1 января 1965 года — вновь в составе Красноармейского сельсовета Приозерского района. В 1965 году население посёлка составляло 227 человек.

По данным 1966 года посёлок Владимировка входил в состав Приладожского сельсовета

По данным 1973 и 1990 годов посёлок Владимировка входил в состав Громовского сельсовета.

В 1997 году в посёлке Владимировка Громовской волости проживали 315 человек, в 2002 году — 215 человек (русские — 91 %).

В 2007 году в посёлке Владимировка Громовского СП проживал 221 человек, в 2010 году — 150 человек.

География
Посёлок расположен в восточной части района на автодороге  (Санкт-Петербург — Приозерск).

Расстояние до административного центра поселения — 22 км.

Расстояние до ближайшей железнодорожной станции Отрадное — 24 км.

Посёлок находится на берегу Владимирской бухты Ладожского озера, ближайшей к острову Коневец.

Демография

Улицы
Берёзовый переулок, Верхняя, Зелёный переулок, Ладожская, Лесная, Сосновый переулок, Хвойный переулок, Цветочный переулок, Школьная.

Примечания

Населённые пункты Приозерского района


text:
La poïétique (du grec ancien , « œuvre, création, fabrication ») a pour objet l'étude des potentialités inscrites dans une situation donnée qui débouche sur une création nouvelle. Chez Platon, la poïèsis se définit comme  (Le Banquet, 205 b). La notion d'autopoïèse est parfois utilisée pour définir des créations dans le domaine de la biologie, des arts ou de la technologie.

Arts

En art, la poïétique est l'étude des processus de création et du rapport de l'auteur à l'œuvre.

En 1937, Paul Valéry parle de poïétique dans sa Première leçon du cours de poétique au Collège de France.

L'auteur René Passeron, codirecteur de la revue Recherches poïétiques, y a consacré plusieurs articles et ouvrages, dont Pour une philosophie de la création (1989) et La naissance d'Icare : éléments de poïétique générale (1996).

Musique

Jean Molino, puis Jean-Jacques Nattiez étudient trois niveaux de la sémiologie musicale (ce qu'ils nomment tripartition) :
 la poïésis – ou niveau de la création (de l'inspiration de l'auteur à ses influences et son expérience musicale)
 l'esthésis – ou niveau de la réception (lié à l'interprétation de l'œuvre musicale et à sa réception par les auditeurs)
 le niveau neutre – ou niveau immanent, qu'ils voient comme le niveau qui ne se préoccupe ni des conditions de création, ni de celles de réception de l'œuvre. Molino et Nattiez ont varié dans leur conception du niveau neutre, qu'ils assimilent parfois à la partition.

On peut noter que le niveau esthésique n'est pas nécessairement final car il peut être (et est très souvent) la source d'un nouveau processus créatif, propre à l'interprétation de l'œuvre musicale ; il peut donc définir une nouvelle tripartition propre à cette interprétation, indépendante de la tripartition issue de l'œuvre originale et apportant son propre sens et sa propre esthétique indépendamment de ce qu'a voulu ou imaginé l'auteur de l'œuvre originale, mais aussi indépendant de ce qu'en attend ou ressentira l'auditeur de l'œuvre interprétée suivant qu'il attend une interprétation selon le sens donné originellement par l'auteur, ou les autres sens conférés par chacun des interprètes de la même œuvre et déjà reçus par le même auditeur.

Références

Bibliographie

 René Passeron, « La poïétique comme science spécifique de l'art », Diotima : Review of Philosophical Research, nº 5, 1977, p. 132-136.
 René Passeron, Pour une philosophie de la création, Paris, Klincksieck, 1989.
 René Passeron, La naissance d'Icare : éléments de poïétique générale, Marly-le-Roy, Presses universitaires de Valenciennes, 1996.

Voir aussi
 Esthétique
 Aristote
 Paul Valéry
 Heidegger
 Jean-Jacques Nattiez
 Autopoïèse
 Marc-Henry Soulet

Création artistique
Esthétique


text:
6 Hours of Monza 2022 – długodystansowy wyścig samochodowy, który odbył się 10 lipca 2022 roku. Był on czwartą rundą sezonu 2022 serii FIA World Endurance Championship.

Uczestnicy
W tym wyścigu zadebiutował samochód Peugeot 9X8. Był to pierwszy wyścig sezonu WEC bez Team Penske, który zdecydował się zakończyć program wyścigowy LMP2 w celu skupienia się na przygotowaniu prototypu LMDh Porsche do debiutu w przyszłym roku.

Harmonogram

Sesje treningowe

Kwalifikacje
Pole position w każdej kategorii oznaczone jest pogrubieniem.

Wyścig
Minimum do bycia sklasyfikowanym (70 procent dystansu pokonanego przez zwycięzców wyścigu) wyniosło 135 okrążeń. Zwycięzcy klas są oznaczeni pogrubieniem.

Uwagi

Przypisy

Monza
2022 we Włoszech


text:
Same Trailer Different Park en —español: Mismo remolque, parque diferente— es el cuarto álbum de estudio y el debut discográfico del artista de música country estadounidense Kacey Musgraves. Fue lanzado el 19 de marzo de 2013 a través de Mercury Nashville. Musgraves co-escribió todas las doce canciones y coprodujo el álbum con Luke Laird y Shane McAnally. El álbum fue nominado al Grammy al mejor álbum de música country en los Premios Grammy de 2014.

Lista de canciones

Personal
Créditos adaptadas de Allmusic.

 Misa Arriaga – guitarra acústica, coros, ukelele y voz
 Bucky Baxter – guitarra pedal de acero
 Oscar Aranda - guitarra acústica, efectos de fondo
 Leann Bennett –  coordinación de la producción
 Charlie Brocco – ingeniero
 J. T. Corenflos – guitarra eléctrica
 Dave Levita – guitarra eléctrica
 Fred Eltringham – tambores, zapateo
 Ryan Gore – ingeniero de mezcla
 Mike "Frog" Griffith – coordinación de la producción
 Kree Harrison –  coros
 Natalie Hemby – coros
 Claire Indie – violonchelo
 Luke Laird – guitarra acústica, coros, guitarra eléctrica, el ruido, productor, voz
 Shane McAnally – coros, productor, voz

 Rob McNelly – guitarra eléctrica
 Andrew Mendelson – masterización
 Kacey Musgraves –  guitarra acústica, dirección de arte, armónica, productor, voz, silbato
 Kelly Christine Musgraves – dirección de arte, fotografía
 Karen Naff – dirección de arte, diseño, ilustraciones
 Josh Osborne – guitarra acústica, coros
 Russ Pahl – guitarra pedal de acero
 Steve Richards – ilustraciones
 Kyle Ryan – guitarra eléctrica, voz
 Hannah Schroeder – violonchelo
 Jimmie Lee Sloas – bajo
 Matt Stanfield – teclados, Wurlitzer
 Ilya Toshinsky – guitarra acústica, banjo, coordinación, guitarra eléctrica, guitarra resonador
 John Henry Trinko – acordeón

Posicionamiento en listas

Referencias

Álbumes de 2013
Álbumes de Kacey Musgraves
Álbumes de Mercury Records


text:
Walking with a Panther è il terzo album del rapper statunitense LL Cool J, pubblicato il 6 giugno del 1989 da Def Jam, Columbia Records e CBS. Dopo aver lavorato all'album precedente, il gruppo di produzione L.A. Posse chiede di ricevere una paga più alta, la Def Jam rifiuta e il gruppo non prende parte al terzo LP del rapper, escluso Dwayne Simon, unico membro del gruppo a restare tra i produttori di Walking with a Panther. Principalmente prodotto da LL Cool J e da Dwayne Simon, l'album è stato prodotto anche da Rick Rubin e dalla Bomb Squad, gruppo di produzione dei Public Enemy.

L'album diviene un successo commerciale, raggiungendo il sesto posto nella Billboard 200 e il primo nella classifica dedicata agli album R&B/Hip-Hop, dove resta per quattro settimane. Nonostante ciò, il prodotto ottiene recensioni miste da parte della comunità hip hop all'epoca della sua pubblicazione ed è criticato specialmente dai puristi hip hop che ritengono che con questo album abbia minato la propria credibilità. Al contrario, l'album ottiene critiche positive da parte dei critici musicali. Secondo Steve Huey di Allmusic, l'album è «troppo lungo», tuttavia, «nonostante i suoi difetti, è uno dei migliori album di LL Cool J.»

La RIAA lo certifica disco di platino il 9 agosto del 1989. L'album è inoltre uno dei primi tentativi di crossover nell'hip hop.

Tracce

Formazione
Crediti adattati da Allmusic.

Ricardo Betancourt - fotografia
David Bianco - ingegnere audio
Mack Davis - compositore
Steven Ett - compositore, assistente produttore, ingegnere audio, missaggio
Greg Gordon - ingegnere audio
Jay Henry - ingegnere audio
Brian Latture - compositore, assistente produttore
LL Cool J - voce, compositore, produttore
Cydne Monet - cori
Billy Patterson - chitarra
Bryan Philpot - compositore, assistente produttore
Kevin Reynolds - ingegnere audio
Rick Rubin - compositore, produttore
Eric Sadler - compositore, assistente produttore, produttore
Tony Sellari - direzione artistica
Hank Shocklee - compositore, assistente produttore, produttore
Keith Shocklee - compositore, produttore
Dwayne "Muffla" Simon - compositore, produttore
David Tobocman - tastiere
Chuck Valle - assistente ingegnere audio
Tony "Funky Drummer" Walls - batteria
Ferdinand Washington - compositore
Howie Weinberg	- mastering

Classifiche

Classifiche settimanali

Classifiche di fine anno

Note

Collegamenti esterni


text:
Yevgeni Aleksandrovich Gorodov (; born 13 December 1985) is a Russian former professional football player. He played as a goalkeeper.

Club career
On 5 August 2020, he returned to FC Krasnodar and signed a two-year contract. He left Krasnodar as his contract expired in May 2022.

Career statistics

Club

References

External links

1985 births
Sportspeople from Barnaul
Living people
Russian footballers
Association football goalkeepers
FC Dynamo Barnaul players
FC Tom Tomsk players
FC Chita players
FC Shinnik Yaroslavl players
FC Krasnodar players
FC Akhmat Grozny players
Russian Premier League players
Russian First League players
Russian Second League players


text:
A Szent Péter-templom Münchenben található, Németországban.

Már Oroszlán Henrik városalapítása előtt állt itt egy dongaboltozatos templom, még a merovingok előtti időkből. Erre az 1952-1953-ban folytatott ásatások derítettek fényt. A bajor román stílusban épült templomot már a 12. század végén felszentelték. A freisingi püspökök megbízásából gótikus stílusban kibővített templomot 1294-ben szentelték fel. Ennek a templomnak egy része azonban az 1327 évi tűzvész martaléka lett, 1368-ban az újjáépítése után újra felszentelték.

A templom belső berendezésből a második világháború ideje alatt sok mindent sikerült megmenteni. Épen maradt a főoltár, melynek kialakításához Erasmus Grasser a trónoló Péter alakjával (1492) Egid Quirin Asam a négy egyházatyával (1732) és Franz Schwanthaler 2 imádkozó angyallal (1804) járult hozzá. Figyelemre méltó még Ignaz Günther Krisztus-oltára (1758) és oltalmazó Mária-oltára (1756) valamint Erasmus Grasser Aresinig-epitáfiuma. Ignaz Günther alkotása a Szent Eligiusz-oltár is (1770).

Források
 Josef H. Biller –Hans Peter Rasp: München, Kunst & Kultur. 2004 München.

Irodalom
 Erwin Schleich: Die St. Peterskirche in München. Ihre Baugeschichte und ihre Beziehungen zur Stadt im Mittelalter, dargestellt auf Grund der Ergebnisse der Ausgrabungen. (Diss.) München 1958.

 Winfried Nerdinger, Inez Florschütz (Hg): Architektur der Wunderkinder. Aufbruch und Verdrängung in Bayern 1945-1960, Katalogband, Architekturmuseum der TU-München, ANton Pustet, Salzburg-München 2005
 Lothar Altmann: Kath. Stadtpfarrkirche St. Peter München (Schnell, Kunstführer Nr. 604), 6. Aufl., Regensburg 2008 (Schnell & Steiner; ); englische Ausgabe: 4th ed., Regensburg 2008 (); italienische Ausgabe: Regensburg 2010 ().

Külső hivatkozások
 A Szent Péter-plébániatemplom az egyházmegye honlapján
 muenchen.de: A templom a város honlapján

Péter
A München-Freisingi főegyházmegye templomai, kolostorai
Barokk vallási építmények
Németország barokk építményei


text:
Ignacio Vergara Gimeno (Valencia, 1715 - 13 de abril de 1776) fue un escultor español, de estilo tardobarroco.

Biografía
Realizó su aprendizaje en el taller de su padre, el también escultor Francisco Vergara el mayor, junto a su hermano José Vergara Gimeno, que desarrolló su carrera como pintor. Otras influencias en su formación fueron las de Evaristo Muñoz y Konrad Rudolf.

Fue fundador y director general de la Academia de Santa Bárbara, posteriormente Real Academia de San Carlos y Escuela de las Nobles Artes en Valencia; y académico de mérito de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando de Madrid.

Su obra más importante es la portada del Palacio del Marqués de Dos Aguas (1744) en Valencia, cuya traza arquitectónica es de Hipólito Rovira. Otras, todas ellas en piedra, son el grupo escultórico Ángeles venerando a María de la portada de la Catedral de Valencia, las imágenes de la iglesia de las Escuelas Pías (San Joaquín, San José y el Niño y Santa Ana y la Virgen en el exterior y los cuatro evangelistas sobre el altar mayor), la imagen de San Antonio Abad de la portada de la Iglesia de San Martín y San Antonio y la imagen de San Bruno de la capilla de la Universidad de Valencia. Como imaginero en madera, destacó en la Virgen de Portacoeli de la catedral de Valencia, la de San Pedro Alcántara en el convento de San Pascual de Villarreal y las tallas de San Jerónimo y San Francisco adorando al Crucifijo.

En todas ellas se identifica con el barroco final, a veces clasificado como rococó. De fecha más tardía es la Alegoría de Carlos III acompañado de la Justicia y la Prudencia en el Palacio de Justicia de Valencia, que muestra un estilo ya más cercano al neoclasicismo.

Enlaces externos

Notas

Escultores de España del siglo XVIII
Nacidos en Valencia


text:
Lotte World Tower är en 123 våningar hög skyskrapa i Seoul, Sydkorea. Byggnaden är med sina 555,7 meter både den högsta i Seoul, och i Sydkorea. Den är byggd i en postmodernistisk stil, och färdigställdes 2017. Lotte World Tower används som bostad, kontor och hotell.. Ett konstmuseum, Lotte Museum of Art, har sina lokaler i skyskrapan.

Referenser

Noter

Externa länkar

Skyskrapor i Sydkorea


text:
Mate Parlov (ur. 16 listopada 1948 w Splicie, zm. 29 lipca 2008 w Puli) – chorwacki bokser walczący w barwach Jugosławii, mistrz olimpijski, świata i Europy. Były zawodowy mistrz federacji WBC w wadze półciężkiej.

Kariera amatorska
Rozpoczął międzynarodową karierę w 1968, kiedy to dotarł do ćwierćfinału na Igrzyskach Olimpijskich w Meksyku w wadze średniej (przegrał z późniejszym mistrzem Chrisem Finneganem z Wlk. Brytanii). W następnym roku zdobył srebrny medal podczas Mistrzostw Europy w Bukareszcie w wadze średniej (wygrał wówczas m.in., z Januszem Gortatem, z którym wielokrotnie mierzył się podczas międzynarodowych imprez, zawsze wygrywając).

Kolejne sukcesy odnosił w wadze półciężkiej. Był kolejno: mistrzem Europy w Madrycie 1971, mistrzem olimpijskim w Monachium 1972, ponownie mistrzem Europy w Belgradzie 1973 (na wszystkich trzech imprezach wygrał w Gortatem), wreszcie w 1974 zwyciężył w pierwszych Mistrzostwach Świata w Hawanie.

Osiem razy zdobywał mistrzostwo Jugosławii (w latach 1967-1974). Raz wystąpił w meczu z reprezentacją Polski (w Zrenjaninie 25 lutego 1972, wygrał ze Stanisławem Draganem w 3. rundzie przez t.k.o).

Jako amator stoczył 310 walk, przegrywając tylko 13.

Kariera zawodowa
Parlov przeszedł na zawodowstwo w 1975. Zdobył tytuł zawodowego mistrza Europy w wadze półciężkiej w 1976 wygrywając z dotychczasowym mistrzem Domenico Adinolfim. Bronił skutecznie mistrzostwa w trzech walkach. W 1978 zdobył mistrzostwo świata organizacji WBC po wygraniu przez z Miguelem Angelem Cuello przez nokaut w 9. rundzie. W tym samym roku wygrał w obronie tytułu z Johnem Contehem i przegrał z Marvinem Johnsonem.

W grudniu 1979 stoczył walkę z Marvinem Camelem o pierwszy tytuł w nowo utworzonej wadze junior ciężkiej. Walka zakończyła się remisem. W powtórzonej walce 31 marca 1980 Camel wygrał na punkty. Po tej walce Parlov zakończył karierę bokserską.

Parlov stoczył 29 walk zawodowych, z których wygrał 24, przegrał 3 (z Matthew Saadem Muhammadem, Johnsonem i Camelem) i zremisował 2 (z Matthew Saadem Muhammadem i Camelem).

Mieszkał w miejscowości Fažana niedaleko Puli. W marcu 2008 wykryto u niego raka płuc. Zmarł 29 lipca tego roku w szpitalu w Puli.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Lista walk zawodowych Mate Parlova

Chorwaccy bokserzy
Jugosłowiańscy medaliści olimpijscy
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 1972
Urodzeni w 1948
Zawodowi bokserzy wagi junior ciężkiej
Zawodowi bokserzy wagi półciężkiej
Zmarli w 2008
Ludzie urodzeni w Splicie


text:
Spojení písmen B a U může mít různé významy:

BU
 hořkost piva – jednotka hořkosti (Bitterness Unit)
 IBU (pivo) – mezinárodní jednotka hořkosti (International Bittering Unit)
 EBU (pivo) – evropská jednotka hořkosti (European Bitterness Unit)
 AL-BU – kód ISO 3166-2 pro okres Bulqizë
 zkratka pro bílé ušlechtilé prase, v Česku české bílé ušlechtilé

Bu
 Bu (postava) – v anglickém originále Boo – postava z animovaného filmu Příšerky, s.r.o.

bu
 bu (jednotka) – stará japonská jednotka délky a obsahu
 bu (mince) – japonská zlatá mince ze 17. až 19. století
 americká zkratka pro měrnou jednotku objemu bushel – bušl
 české citoslovce

.bu
 .bu – bývalá internetová doména nejvyššího řádu pro Barmu


text:
Torben Nielsen (født 7. december 1945 på Frederiksberg) var en dansk fodboldspiller som spillede i B 1903 fram til 1972, hvorefter han blev var professionel i tyske FSV Mainz 05 (1972-1974) og FK Pirmasens i 2. Bundesliga Süd (1974-1976) og svenske Helsingborgs IF (1976-1979). Han spillede i perioden 1969-1972 26 landskampe for Danmark. Efter den aktive karriere blev han træner og var i Kastrup Boldklub 1981-1982. Han bosatte sig i Sverige og har der trænet flere klubber bl.a. dameholdet Linköping Kenty DFF.

Eksterne henvisninger
 Rutinerad herre som gillar utmaningar | Linköping Kenty DFF A-lag Damer - laget.se

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra B 1903
Fodboldspillere fra Mainz 05
Fodboldspillere fra FK Pirmasens
Fodboldspillere fra Helsingborgs IF
Fodboldtrænere fra Danmark


text:
31232 Slavonice este un asteroid din centura principală, descoperit pe 1 februarie 1998, de Jana Tichá și Miloš Tichý.

Legături externe

 31232 Slavonice în JPL Small-Body Database
 31232 Slavonice în baza de date a Minor Planet Center
 Diagrama orbitei asteroidului 31232 Slavonice (JPL)

Centura de asteroizi
Obiecte astronomice descoperite în 1998