text:
Janet Louise Yellen (born August 13, 1946) is an American economist serving as the 78th United States secretary of the treasury since January 26, 2021. She previously served as the 15th chair of the Federal Reserve from 2014 to 2018. She is the first person to hold those positions having also led the White House Council of Economic Advisers and the first woman to hold either post.

Born and raised in Bay Ridge, Brooklyn, Yellen graduated from Brown University in 1967 and earned a Ph.D. in economics from Yale University in 1971. She taught as an assistant professor at Harvard University from 1971 until 1976 when she began working for the Federal Reserve Board as a staff economist from 1977 to 1978 before joining the faculty of the London School of Economics from 1978 to 1980. Yellen is professor emeritus at the Haas School of Business and the University of California, Berkeley, where she has been a faculty member since 1980 and became the Eugene E. and Catherine M. Trefethen Professor of Business and Professor of Economics.

Yellen served as a member of the Federal Reserve Board of Governors from 1994 to 1997 and was nominated to the position by President Bill Clinton, who then named her chair of the Council of Economic Advisers from 1997 to 1999. She subsequently returned to academia before being appointed president and chief executive officer of the Federal Reserve Bank of San Francisco from 2004 until 2010. Afterward, President Barack Obama chose her to replace Donald Kohn as vice chair of the Federal Reserve from 2010 to 2014 before nominating her to succeed Ben Bernanke as chair of the Federal Reserve three years later. She had one of the shortest tenures in that position and was succeeded by Jerome Powell after President Donald Trump refused to renominate her for a second term. Following her resignation from the Federal Reserve, Yellen joined the Brookings Institution as a distinguished fellow in residence from 2018 until 2020, when she once again went into public service.

On November 30, 2020, then-President-elect Joe Biden nominated Yellen to serve as secretary of the treasury; she was confirmed by the U.S. Senate on January 25, 2021, and took office the next day.

Early life and education
Yellen was born on August 13, 1946, to a family of Polish Jewish ancestry in the Bay Ridge, Brooklyn neighborhood of New York City, and grew up there. Her mother was Anna Ruth (née Blumenthal; 1907–1986), an elementary school teacher who gave up her teaching job to become a stay-at-home mother. Her father was Julius Yellen (1906–1975), a family physician who worked from the ground floor of their house. Janet has an older brother, John (born 1942), a program director for archaeology at the National Science Foundation.

In a speech at the POLIN Museum of the History of Polish Jews, Yellen said that her father's family immigrated to the United States from Sokołów Podlaski, a small town about 50 miles outside of Warsaw. She shared that nearly the entirety of its Jewish population, including many of her relatives, was deported or murdered during the Holocaust.

Yellen attended the local Fort Hamilton High School, where she was an honor society member and participated in the booster club, the psychology club, and the history club. She also served as editor-in-chief of The Pilot, the school newspaper, which continued its 13-year streak as the first-place winner of the prestigious Columbia Scholastic Press Association contest under her leadership. She earned a National Merit commendation letter and was admitted to a selective science honors program at Columbia University to voluntarily study mathematics on Saturday mornings. Yellen was one of 30 students to win state Regents scholarships for college and one of a select few to win the mayor's citation for a scholarship. She graduated in 1963 as the valedictorian of her class. In line with school tradition, for the editor to interview the valedictorian, she interviewed herself in the third person.

Yellen enrolled at Pembroke College in Brown University, initially intending to study philosophy. During her freshman year, she switched her planned major to economics and was particularly influenced by professors George Herbert Borts and Herschel Grossman. In the spring of 1964, she also joined the business staff of The Brown Daily Herald, but soon afterward left the paper to focus on her academic studies. Yellen graduated summa cum laude and Phi Beta Kappa with a bachelor's in economics from Brown University in 1967, and earned her master's and PhD in economics from Yale University in 1971. Her dissertation was titled Employment, Output and Capital Accumulation in an Open Economy: A Disequilibrium Approach under the supervision of James Tobin, a noted economist who would later receive the Nobel Memorial Prize. As a teaching assistant, Yellen was so meticulous in her note-taking during Tobin's macroeconomics class that her notes became the unofficial textbook and were referred to as "Yellen Notes" while being circulated among generations of graduate students. Her former professor and Nobel Prize in Economics laureate, Joseph Stiglitz, has called her one of his brightest and most memorable students. She later described Yale professors Tobin and William Brainard as "lifelong mentors" who laid the intellectual groundwork for her economic views. Yellen was the only woman among the two dozen economists who earned their doctorates from Yale in 1971.

Academic career
After receiving her Ph.D., Yellen obtained the position of assistant professor of economics at Harvard University, where she taught from 1971 to 1976. At that time, she was one of only two women faculty in Harvard's economics department; the other woman was Rachel McCulloch. The pair struck up a close friendship and went on to write several academic papers together. In 1977, Yellen took a job within the Federal Reserve's Board of Governors after failing to win tenure at Harvard; she was recruited as a staff economist for the Board of Governors by Edwin M. Truman, who had known her from Yale. Truman was a junior professor when he heard Yellen's oral exam and was then about to take over the Fed's Division of International Finance. She was assigned to research international monetary reform.

While at the Fed, she met her husband, economist George Akerlof, in the bank's cafeteria; they married in 1978, less than a year later. By the time of their marriage, Akerlof had already accepted a teaching position at the London School of Economics (LSE). Yellen left her post at the Fed to accompany him and was given a tenure-track lectureship by LSE. The couple remained in the United Kingdom for two years, then returned to the United States.

In 1980, Yellen joined the faculty of the University of California, Berkeley, where she taught at the Haas School of Business to conduct macroeconomics research and teach undergraduate and MBA students for more than two decades. She earned the Haas School's outstanding teaching award twice, in 1985 and 1988. Prof. Yellen became just the second woman at Berkeley-Haas to earn tenure in 1982, as well as the title of full professor in 1985. She was named the Bernard T. Rocca, Jr. Professor of International Business and Trade in 1992.

From 1994 to 1999, Yellen took a leave of absence from Berkeley to go into public service. After returning to academia, she resumed her teaching assignment at Haas and received a joint appointment with Berkeley's Department of Economics. She was appointed the Eugene E. and Catherine M. Trefethen Professor of Business and Professor of Economics in 1999, and remained an active faculty member until she was appointed president & chief executive officer of the Federal Reserve Bank of San Francisco in 2004. Yellen was awarded the title of Professor Emeritus at UC Berkeley in 2006.

Throughout her career, Yellen served as an adviser to the Congressional Budget Office (CBO), the Brookings Panel on Economic Activity, and the National Science Foundation's Panel in Economics. She was also a research associate at the National Bureau of Economic Research from 1999 to 2010.

Contributions to economics
Yellen's academic career has largely focused on the analysis of the mechanisms of unemployment and labor markets, monetary and fiscal policies, and international trade. She has written a few widely cited papers, often collaborating on research with her husband, Professor George Akerlof.

Efficiency wage models
Since the 1980s, Yellen and Akerlof have addressed what's known in the economics literature as "efficiency wage theory"the idea that paying people more than the market wage does increase their productivity. Their 1990 paper, entitled "The Fair-Wage Effort Hypothesis and Unemployment", coined "the fair wage effort hypothesis" and was considered by economists to be a significant contribution to the topic: "A precursor to the efficiency wage literature...it had an influence, although the work on efficiency wage theory has had a bigger influence." Akerlof and Yellen introduced the gift-exchange game, which argues that workers who are paid less than what they consider to be a fair wage will purposefully work less hard to exact revenge on their employer.

Reproductive technology shock
Another work, "An Analysis of Out-of-Wedlock Childbearing in the United States", co-written with Akerlof and Michael Katz and published in 1996, aims to explain why out-of-wedlock births had grown considerably in previous decades in the United States. A research study led to a theory called "reproductive technology shock", arguing that the increased availability of both abortion and contraception in the late 1960s and early 1970s, amidst the sexual revolution, eroded the social norms surrounding sex, pregnancy, and marriage, leading to a sharp decline in the stigma of unwed motherhood. At the same time, this transformation encouraged biological fathers to reject notions of marital and paternal obligations.

Federal Reserve (1994–1997)
On April 22, 1994, President Bill Clinton announced his intention to nominate Yellen as a member of the Federal Reserve Board of Governors, alongside Alan Blinder, who has been designated as vice chairman, the first Democratic appointee to the Board since 1980. In an issued statement, the president praised her as "one of the most prominent economists of her generation on the intersection of macroeconomics and labor markets." President Clinton played an indirect role in the selection process, delegating most of the responsibility to NEC Director Robert Rubin, Treasury Secretary Lloyd Bentsen, and CEA Chair Laura Tyson, who was a colleague of Yellen's at Berkeley. The group settled on her candidacy after an exhaustive search that at one point included nearly 50 names. In July, at her confirmation hearing before the Senate Banking Committee, Yellen said that Fed policies should keep the economy growing as much as possible without accelerating inflation but avoid taking a clear position on the prospect of further increases in interest rates. The Senate panel approved her nomination without much Republican opposition, by a vote of 18 to 1; the only dissenting vote came from Senator Lauch Faircloth (R-NC), who said that her concerns should be limited to inflation. The nomination was confirmed in the full United States Senate by a vote of 94–6. On August 12, 1994, Yellen was appointed to a full 14-year term and assumed the seat vacated by Republican Wayne Angell. Her appointment as the fourth female governor, alongside previously installed Susan M. Phillips, marks the first time two women have served simultaneously on the Federal Reserve Board.

In July 1996, the Federal Reserve resisted pressure to raise interest rates as unemployment dropped. Yellen marshaled academic research to dissuade Chairman Alan Greenspan from committing the Fed to a zero inflation policy and demonstrate that the central bank should seek to moderate inflation rather than eliminate it. According to the study, a low inflation rate of around 2 percent provided a better foundation for reducing unemployment and increasing economic growth than the goal of zero.

Upon her confirmation as chair of the Council of Economic Advisers, she resigned as a member of the Board of Governors of the Federal Reserve System on February 17, 1997.

Council of Economic Advisers (1997–1999)

On December 20, 1996, Yellen joined the Clinton administration as chair of President Clinton's Council of Economic Advisers (CEA), replacing Joseph Stiglitz in office. She was reluctant to leave the Federal Reserve, but the White House officials passed over others with greater marquee value and talked her into the job because, as Treasury Secretary Robert Rubin
said, "we wanted someone who could bring a rigorous analytic approach to the issues and who could work well with others." Yellen was unanimously confirmed by the Senate on February 13, 1997, thereby becoming the second woman to serve as chief economic advisor to the president after Laura Tyson. While serving within the Administration, she concurrently chaired the OECD Economic Policy Committee from 1997 to 1999.

During her time with the Council of Economic Advisers, Yellen oversaw a June 1998 report, "Explaining Trends in the Gender Wage Gap", which focused on the gender pay divide. Within this study, the Council analyzed data from 1969 to 1996 to determine the reasons why women earn substantially less than men. By observing trends attributable to issues such as occupation and industry, as well as familial status, it was determined that while the Equal Pay Act of 1963 was a step forward, there was no explanation for a 25 percent difference between average pay for women and men – an improvement from the 40 percent gap two decades earlier. It was concluded that this gap had no correlation with differences in productivity and, as such, was the result of discrimination within the workforce.

In June 1999, Yellen announced that she was stepping down from the CEA for personal reasons and would return to teaching at UC Berkeley. It was reported that President Clinton asked her to take over from Alice Rivlin, the central bank's vice chairwoman – an offer she turned down.

Return to the Federal Reserve (2004–2018)

Federal Reserve Bank of San Francisco
On April 12, 2004, the Federal Reserve announced that Yellen would replace Robert T. Parry as president and chief executive officer of the Federal Reserve Bank of San Francisco, taking office on June 14. She became the first woman to hold this position. While serving as district FRB president, she sat on the policy-setting Federal Open Market Committee (FOMC) and was a voting member once every three years on a rotating basis, with her first being in 2006. During her time at the San Francisco Fed, the largest of the 12 Federal Reserve Banks in terms of population and economic output, Yellen publicly downplayed concerns about the potential consequences of the boom in housing prices; at FOMC meetings, on the contrary, she sounded the alarm on banks' heavy concentration in risky construction and home-development loans. On the other hand, she did not lead the San Francisco Fed to "move to check [the] increasingly indiscriminate lending" of Countrywide Financial, the country's largest lender. On June 5, 2009, Yellen said that the Federal Reserve should consider raising interest rates earlier to prevent another housing bubble. She argued that higher short-term interest rates probably went against the expansion of a bubble in certain circumstances, like restraining the demand for housing and high-risk mortgages.

In July 2009, Yellen was mentioned as a potential successor to Chairman Ben Bernanke when his term was set to expire before he was re-nominated for a second four-year term. She eventually emerged as the leading contender for vice chair of the Federal Reserve Board in March 2010, and following her Senate confirmation, she resigned from the San Francisco Fed in October of that year.

Vice Chair of the Federal Reserve

On April 28, 2010, President Barack Obama nominated Yellen to succeed Donald Kohn as vice chair of the Federal Reserve. In July, the Senate Banking Committee voted 17–6 to confirm her, though the top Republican on the panel, Sen. Richard Shelby of Alabama, voted no, saying he believed Yellen had an "inflationary bias." At the same time, on the heels of related testimony by Fed chairman Bernanke, FOMC voting member James B. Bullard of the St. Louis Fed stated that the U.S. economy was at risk of becoming "enmeshed in a Japanese-style deflationary outcome within the next several years."

Bullard's statement was interpreted as a possible shift within the FOMC balance between inflation hawks and doves. Yellen's pending confirmation, along with those of Peter Diamond and Sarah Bloom Raskin to fill vacancies, was seen as possibly furthering such a shift in the FOMC. All three nominations were seen as "on track to be confirmed by the Senate."

On September 29, 2010, Yellen, alongside Raskin, was confirmed by the Senate on a voice vote to be both a member of the board of governors and vice chairman of the Federal Reserve System. On October 4, the pair were sworn in as Fed governors, while Yellen also took the oath of office as vice chair of the board for a four-year term. Simultaneously, she began a 14-year term as a member of the Federal Reserve Board, filling a vacant seat last held by Mark W. Olson. Yellen was just the second woman to hold the Federal Reserve's No.2 post, after Alice Rivlin.

Yellen, as vice chair, by contrast with her predecessors, has acted more as an independent force within the institution. She has been trying to persuade Bernanke and the rest of the committee to adopt her preferred course for monetary policy, advocating more aggressive steps to pump money into the economy to bring down unemployment. Yellen played a leading role in moving the Federal Reserve to announce its inflation target of two percent a year, after her long campaign with Chairman Bernanke; she was an early supporter of inflation targeting facing opposition from Chairman Greenspan during her first stint at the Fed in the 1990s.

Yellen was considered the front-runner to succeed Bernanke as the Federal Reserve's chair when his second term ceased. The other leading candidate for the position in what turned out to be a high-profile race was Lawrence Summers, a former treasury secretary under President Clinton and former director of President Obama's National Economic Council; it was reported that the president was leaning toward picking the latter of two. However, throughout the race, Summers drew criticism from both sides of the aisle for his role in deregulating parts of the banking sector while he served in the Clinton administration. He sparked further controversy for remarks on women's aptitude in math and science, which he made in 2005 while serving as Harvard University's president. In July 2013, Yellen was pushed to be named the first chairwoman of the central bank in a letter that was circulated among the Senate Democrats and had been signed by almost a third of the 54 caucus senators, who primarily represent the liberal wing of the party. In addition, more than 500 professional economists from around 200 colleges and universities across the United States signed an open letter in support of her candidacy for Fed chair and sent it to the White House. After weeks of opposition to his potential nomination, Summers withdrew his name from consideration for the position in September.

Chair of the Federal Reserve

On October 9, 2013, Yellen was officially nominated to replace Bernanke as chair of the Federal Reserve, the first vice chair ever to be elevated to that post. While announcing his decision, President Obama called her "one of the nation's foremost economists and policymakers" and said that "America's workers and their families will have a champion in Janet Yellen." During the nomination hearings held on November 14, Yellen defended the more than $3 trillion in stimulus funds that the central bank had been injecting into the U.S. economy. She also said that it is important for the Fed to try to detect asset bubbles and that if she saw one, she would work to address it.

On December 20, 2013, the U.S. Senate voted 59–34 for cloture on Yellen's nomination. On January 6, 2014, she was confirmed as chair of the Federal Reserve by a vote of 56–26, the narrowest margin ever for the position. Yellen was a trailblazer as the first woman to head the U.S. central bank, or any major central bank, and the first Democrat to do so since Paul Volcker assumed that position in 1979 via President Jimmy Carter. She was sworn into office on February 3, 2014, and was previously elected as FOMC chair on January 30. According to a Fed representative, on Yellen's request, her title would be altered to "chair" rather than "chairman" or "chairwoman," as she prefers a gender-neutral manner. Only one woman ever led the central bank of a G8 country before YellenRussia's Elvira Nabiullina.

In July 2014, at her first semi-annual congressional testimony on U S. monetary policy, Yellen said, "while real estate, equities, and corporate bond prices have risen appreciably and valuation metrics have increased they were generally in line with historical norms." She also acknowledged some concerns about the valuations of lower-rated corporate debt and affirmed that she and other Fed officials were monitoring trends but did not believe that a so-called "everything bubble" was forming.

On December 16, 2015, the Federal Reserve under Yellen increased its key interest rate for the first time since 2006. That move was largely expected because extraordinarily low rates for an extremely long time may contribute to financial instability and pose a threat to the economy and was considered a departure from the previous controversial Fed policy, commonly known as the Greenspan put. During her tenure, the Fed has gradually raised rates four additional times, leaving its key rate in a still-low range of 1.25 percent to 1.5 percentwell below historical standards.

After the 2016 presidential election, Yellen gave a strong defense of the Dodd–Frank Act at her Joint Economic Committee testimony, standing in opposition to the incoming President Donald Trump's plans to review the landmark legislation. She argued that it would be inappropriate to weaken or repeal the law designed to prevent a repeat of the 2008 financial crisis.

In November 2017, as Yellen's tenure as chair of the Federal Reserve was coming to an end, Trump considered nominating her for another term, but on the advice of his Treasury Secretary Steven Mnuchin, picked a Republican Fed governor, Jerome Powell, instead. Yellen made her resignation from the Federal Reserve Board at the conclusion of her chairmanship known after Trump's choice, despite still having her assignment as Fed governor until 2024. She served a single term and became just the second Federal Reserve chair eligible for reappointment not renominated by a successor presidential administration, the first being Arthur F. Burns almost 40 years prior. That unusual departure makes her the briefest-serving central bank chief since G. William Miller, who held that office for over a year, from 1978 to 1979.

On February 2, 2018, her last day in office, Yellen enforced unprecedented sanctions on Wells Fargo, the third-largest U.S. bank at the time, with a consent order that restricted the firm from future growth until the organization fixed its internal problems. The move came in response to a string of "widespread consumer abuses and compliance breakdowns" at the company, including a fake account scandal, and marked the first time the Federal Reserve has imposed a cap on the entire assets of a financial institution.

Regarding labor markets, Yellen has been dubbed one of the Federal Reserve System's most successful chairpersons. During her term, the unemployment rate dropped from 6.7 percent to 4.1 percent, the lowest in 17 years. For the first time since central bank creation, the economy had added jobs throughout every month of any Fed chair's tenure. Yellen completed her time at the Fed with the lowest final unemployment rate of any Fed chair since William McChesney Martin in 1970. Under her leadership, the U.S. unemployment rate fell more than during any other chair's term in the post-World War II era, declining 2.6 percentage points. On the other hand, inflation remained below the Fed's annual two percent target, which led to the suggestion that the Federal Reserve could have done even more to bolster the economy without the risk of price increases.

Yellen holds a unique place in Federal Reserve System history. In addition to being the first woman to lead the institution, she was also the first person ever to have served in the nation's central bank system, with stints as the Federal Reserve chair (from 2014 to 2018), vice chair (from 2010 to 2014), FRB regional president (at the San Francisco Fed, from 2004 to 2010), Fed governor (from 1994 to 1997), and Fed staff economist (from 1977 to 1978).

After the Federal Reserve (2018–2020)

On February 2, 2018, the Brookings Institution announced that Yellen would join the think tank as a distinguished fellow in residence with the Economic Studies program, effective February 5, 2018. She's been affiliated with the Hutchins Center on Fiscal and Monetary Policy at Brookings. On July 31, 2018, the Hutchins Center announced Yellen, James H. Stock, and Louise Sheiner as co-chairs of the newly launched Productivity Measurement Initiative, aimed at improving the quality of economic statistics.

In November 2020, Yellen left her position at Brookings after being selected as a nominee to serve as Treasury secretary. Within the think tank, she has been providing expertise and commentary on a range of economic issues, offering her perspective and analysis at Brookings panels, congressional testimony, lectures across the United States and abroad, and regularly serving as a commentator in the media.

On June 27, 2017, Yellen stated that she did not expect another financial crisis "in our lifetime" because she thought banks were "much stronger" as a result of Federal Reserve oversight. In a December 10, 2018 conversation with Paul Krugman at the City University of New York, she warned of the possibility of another financial crisis by citing "gigantic holes in the system" after she departs from the Federal Reserve.

On February 25, 2019, in an interview with Marketplace, when asked if she believed Trump has "a grasp of macroeconomic policy," Yellen replied, "No, I do not." She expressed her doubts about the president's ability to articulate the Federal Reserve's explicit goals of "maximum employment and price stability" and emphasized his assertions that the Federal Reserve's goals include trade, which she explains are objectively false. She raised further concern over Trump's regard for the independence of the central bank  and voiced support for her successor, Jerome Powell. This interview marked a notable change in tone for Yellen, who traditionally handled her differences with the president in a neutral manner.

On July 17, 2020, at the hearing of the United States House Select Oversight Subcommittee on the Coronavirus Crisis, which was set up by the House Committee on Oversight and Reform, former Federal Reserve chairs Bernanke and Yellen testified about the economic policy response to the negative impact of the coronavirus pandemic. They urged lawmakers to act aggressively with fiscal stimulus in three areas: extending the supplementary unemployment payments; providing additional financial assistance to hard-hit states and local governments; and investing in the medical response to the pandemic. She also expressed this commitment to stimulus in an op-ed for The New York Times with Jared Bernstein, a senior fellow at the Center on Budget and Policy Priorities.

In August 2020, it was reported that Yellen was among a handful of economists who briefed former vice president Joe Biden, the presumptive Democratic nominee for president, and his chosen running mate, Sen. Kamala Harris, on economic issues. The meeting was one of the first times the Biden campaign announced its economic expert, whom few at the time predicted would take a presidential cabinet post.

Between 2018 and 2020, Yellen received over $7million in speaking fees from financial companies such as Barclays, Citigroup, Goldman Sachs, and the hedge fund Citadel after leaving the Federal Reserve. With her return to government, she pledged to get official permission from the Office of Government Ethics (OGE) to participate in substantive issues involving such firms to avoid any conflict of interest.

Secretary of the Treasury (2021–present)

Nomination and confirmation

Following the 2020 presidential election, Yellen was routinely mentioned as a possible secretary of the treasury in the incoming Biden administration. She edged out other top contenders to obtain the position, including Fed Board Gov. Lael Brainard and Roger W. Ferguson Jr., a former vice chairman at the central bank.

On November 30, 2020, then-President-elect Biden announced he would nominate Yellen as Treasury Secretary in his Cabinet. In his remarks on the announcement, Biden lauded her as "one of the most important economic thinkers of our time" who "spent her career focused on employment and the dignity of work." Despite being a highly respected figure across the political spectrum and expected to win confirmation easily, she was considered an unusual pick for the position because of her lack of experience in political maneuvering. Unlike her predecessors, she is viewed as more of an academic economist than a traditional politician used to horse-trading and dealmaking, qualities that could be critical to  achieving the goals of Biden's economic agenda in a deeply partisan Congress. All living former U.S. treasury secretaries, from George Shultz to Jack Lew, endorsed Yellen for the position in a bipartisan letter calling on the Senate to swiftly confirm her.

The Senate Finance Committee unanimously approved Yellen's candidacy by a 26–0 vote on January 22, 2021. The full U.S. Senate confirmed her nomination with a vote of 84–15 (with one abstention, Marco Rubio, R-FL) on January 25. With her oath of office administered by Vice President Harris the next day, Yellen became the first female Secretary of the Treasury and the first person in American history to lead the three most powerful economic bodies in the federal government of the United States: the Treasury Department, the Federal Reserve, and the White House Council of Economic Advisers.

Only two other women within the G7 nationsFrance's Christine Lagarde and Canada's Chrystia Freelandhave held positions analogous to Yellen's as Treasury Secretary.

Tenure

Proposed international tax reform

In April 2021, Yellen proposed a global minimum corporate tax rate to prevent profit shifting used by multinational companies for purposes of tax avoidance; she outlined in a written op-ed for The Wall Street Journal the impending tax system's tremendous benefits for the United States and the world economy. Finance ministers from the Group of Seven (G7) reached a historic agreement to reform the global tax system on June 5, 2021, agreeing to reinstate a minimum global corporate tax rate of at least 15%; French finance minister Bruno Le Maire called it "a starting point" that could be increased in the future.  A few days later, Treasury Secretary Yellen joined with four foreign counterparts in penning an op-ed for The Washington Post that described the new accord as "a historic opportunity to end the race to the bottom in corporate taxation, restoring government resources at a time when they are most needed." A new framework for international tax reform was endorsed the following month as a result of U.S.-backed negotiations within the Organization for Economic Cooperation and Development (OECD) to achieve greater global tax parity among the group of 130 nations, which account for more than 90 percent of global GDP. On July 10, financial leaders from the G20 countries came to an agreement on plans to put an end to global tax havens, force multinational corporations to pay an appropriate share of tax wherever they operate, and create a "more stable and fair international tax architecture."

In October 2021, more than 130 countries, including several low-tax jurisdictions that had resisted the pact, enforced through the OECD a landmark agreement to set a global minimum tax rate of 15% starting in 2023 for companies around the world. It said the deal could bring in an extra $150billion in annual tax revenues. Implementation requires ratification by a two-thirds majority in the evenly divided U.S. Senate, as well as passing domestic legislation in each of the signed countries.

Debt ceiling crisis
On July 23, 2021, Yellen sent a letter to House Speaker Nancy Pelosi and other congressional leaders, in which she urged lawmakers to increase or suspend the nation's debt limit as soon as possible before it hit its statutory limit in August and the government would be unable to pay its bills. She warned Congress that failing to meet those obligations would cause "irreparable harm" to the U.S. economy and that the Treasury Department would take "extraordinary measures" to prevent the United States from suffering government shutdown or even a debt default.

On September 19, 2021, Yellen, in an op-ed for The Wall Street Journal, again called for an increase in the debt ceiling; otherwise, sometime in October, Treasury would exhaust its cash reserves, which would trigger a financial crisis. After Congress adopted a short-term debt-ceiling bill to raise the country's borrowing into early December, Yellen said that lawmakers needed to act with responsibility and provide longer-term certainty for government solvency. In November, Yellen expressed her willingness to consider solutions to the debt crisis without GOP support if necessary, using a budget reconciliation procedure as a viable alternative.

In December 2021, President Biden signed a debt ceiling increase into law, preventing a U.S. default, a day after the Treasury's previously estimated deadline to address the issue. Congressional legislation expected to allow the government to cover its financial obligations beyond the 2022 midterm elections was passed in a nearly party-line vote.

Sanctions against Russia and oil price cap
In November 2021, Yellen and senior Treasury personnel were tasked with developing a sanctions strategy that would maximize the costs inflicted on Russia's economy while minimizing the impact felt by the United States and ally countries should a potential aggression begin. In February 2022, a multilateral coalition imposed massive and unprecedented sanctions against Russia, largely crafted by the Treasury Department in close consultation with partners in response to the invasion of Ukraine.

Yellen was a key proponent of a price cap on Russian oil, a plan designed to deprive the Kremlin of funding for its war in Ukraine while at the same time intending to reduce an inflation surge by preserving the global oil supply. After months of lobbying and negotiations by the United States, on December 2, 2022, the alliance consisting of the G7 nations, the European Union, and Australia agreed to cap the price of Russian oil at $60 per barrel as an upper limit, with regular reviews to check that the ceiling stays at least 5 percent below average market prices.

Digital Assets Regulation
On April 7, 2022, at American University's Kogod School of Business Center for Innovation, Yellen addressed for the first time the growing impact of digital assets on the American economy. Yellen outlined policy objectives and lessons that apply to the navigation of emerging technologies, which include "first, the U.S. financial system benefits from responsible innovation; second, it's often society's vulnerable who suffer most in an economic crisis when regulation is not moving at the same pace as innovation; third, regulation should focus on activities and risk, not technology; fourth, sovereign money is the core of a functioning financial system; and fifth, it'll take thoughtful public and private dialogue between various groups to move forward."

Yellen also announced possible plans for a government version of a stablecoin; the administration is studying the possibility of issuing a central bank digital currency (CBDC) or digital dollar while taking into consideration the impact of a CBDC on monetary policy, national security, and international trade, as well as its utility for consumers. Solving such problems is an "engineering challenge that would require years of development, not months," she said.

Friendshoring of supply chains
In a speech delivered at the Atlantic Council on April 13, 2022, Yellen warned against the supply chain risks posed by reliance on supplies from countries that align with the authoritarian regimes of Russia or China and favored friendshoring, an approach that limits supply chain networks to allies and friendly countries.

In December 2022, Yellen wrote an essay for Project Syndicate, where she singled out the main risks for the U.S. economy that should be solved with the implementation of friendshoring. Those risks include: "first, over-concentration of critical goods in any particular market may result in vulnerability in supply chains that hurt workers and customers; second, the need to protect from geopolitical and security risks emanating from hostile states; and third, the need to shift away from supply chains that relied on violations of core human rights, such as the use of forced labour to produce goods for import."

Comments on Roe v. Wade overturning
On May 10, 2022, during a Senate Banking Committee hearing, Yellen made comments on the economic consequences of Roe v. Wade overturning after a leaked draft majority opinion in Dobbs v. Jackson Women's Health Organization showed the Supreme Court was poised to overrule its previous decisions that legalized abortion in the United States. Sen. Bob Menendez (D-NJ) asked what reversing the landmark ruling would mean economically for the country; Yellen responded, "I believe that eliminating the right of women to make decisions about when and whether to have children would have very damaging effects on the economy and would set women back decades." She added that keeping women from accessing abortions "increases their odds of living in poverty or need for public assistance." Sen. Tim Scott (R-SC) called Yellen's stance "harsh." She replied, "This is not harsh. This is the truth."

Following their heated exchange, Senator Scott penned an op-ed for The Washington Post, in which he called Yellen's claim "simply false" and compared her arguments to those of Margaret Sanger in support of eugenics.

Internal Revenue Service reforms
After the passage of the Inflation Reduction Act, Yellen directed the Internal Revenue Service (IRS) to use $80 billion in additional IRS funding to clear backlogs, improve taxpayer services, update technology, and hire thousands of new employees.

Visit to Ukraine
On February 27, 2023, Yellen made a surprise visit to Kyiv, in which she reaffirmed ongoing U.S. economic support for Ukraine in its struggle against Russia's invasion, including nearly $50 billion in security, financial, and humanitarian aid the federal government has provided over the past year as Ukraine's largest bilateral donor. She met with Ukrainian president Volodymyr Zelenskyy and the country's prime minister, Denys Shmyhal, to discuss the rollout of about $1.25 billion in budget relief, the first of a $10 billion package of civilian assistance for things like schools, hospitals, and emergency services, among others. Coinciding with her visit, Yellen wrote an op-ed for The New York Times in which she repeated President Biden's message that Washington will stand with the Ukrainian people for as long as it takes and said, "We cannot allow Ukraine to lose the war for economic reasons when it has shown an ability to succeed on the battlefield."

Banking crisis

In March 2023, amidst the ongoing bank crisis, Yellen made an appearance on CBS' Face the Nation to declare that financial regulators closely monitored the state of the banking system to make sure it remained safe and well-capitalized. Addressing the collapse of Silicon Valley Bank, which marked the second-largest bank failure in American history, she said the federal government is "concerned about depositors and are focused on trying to meet their needs." However, she ruled out the possibility of a bailout.

Economic philosophy
Yellen is widely considered to be a "dove" on monetary policy (i.e., more concerned with unemployment than with inflation) and, as such, generally favors lower rather than higher Federal Reserve interest rates. She was arguably the most liberal Federal Reserve leader since Marriner S. Eccles, who was appointed by President Franklin D. Roosevelt amidst the Great Depression in 1934. On fiscal policy, publications frequently refer to her as "sort of" a deficit hawk. She expressed concern about the United States fiscal path prior to the COVID-19 recession, particularly about the national debt; in 2018, she said, "If I had a magic wand, I would raise taxes and cut retirement spending." The following year, she again suggested that she favored both raising revenue and making changes to the Medicare, Medicaid, and Social Security programs to control spending. In September 2021, at a House Financial Services Committee hearing, Yellen lent support to efforts for the complete removal of the debt ceiling, arguing that the borrowing cap is "very destructive" and poses an unnecessary threat to the American economy.

She has supported tighter financial regulation to reduce systemic risks arising from vulnerabilities in the financial system. In October 2020, the Group of Thirty's Steering Committee Working Group on Climate Change and Finance, which Yellen co-chaired with Mark Carney, prepared a report that developed a robust and inclusive strategy to amplify and mainstream the global transition to a net zero emissions economy. The study calls upon governments, businesses, and financial institutions to assess climate risks and supports a phase-in of carbon pricing to accelerate a shift to carbon neutrality.

Yellen is a Keynesian economist and has been described as a "Keynesian to her fingertips." During the Great Recession, she "warned against an over-hasty removal of stimulus," "insisted that the Fed pay as much attention to unemployment as to inflation," and "believes the state has a duty to tackle poverty and inequality." In a speech delivered to the Yale economics department reunion in April 1999, Yellen discussed her views on the application of Keynesian economics to policymaking. She stated that while most economists "appreciate the value of markets and incentives," Yalies "can recognize when they are not operating correctly and have higher concern for policies to remedy them." When her appointment as treasury secretary was announced in December 2020, Yellen was viewed by Wall Street as "a Treasury secretary who will push hard for expansionary policies aimed at boosting growth, profits and share prices," although the ability of Yellen to push through her preferred fiscal policies was seen as likely to be constrained by congressional gridlock.

Honors and awards
Yellen has received numerous honors in recognition of her career in academia and politics. These include:

Scholastic

Memberships and fellowships

Awards

Other recognition
 In March 2018, Charles D. Ellis endowed The Janet L. Yellen Chair at the Yale School of Management, which was named after her. Professor Andrew Metrick has been invested as the inaugural Janet L. Yellen Professor of Finance and Management at the School.
 In December 2018, Federal Reserve Board presented an annual Janet L. Yellen Award for Excellence in Community Development to recognize the exemplary work of Federal Reserve System staff, intended to honor former chair Yellen's commitment to public service. Ariel Cisneros of the Federal Reserve Bank of Kansas City has been named the first recipient of the newly created award.

Personal life
Yellen is married to George Akerlof, an economist who is a university professor at the McCourt School of Public Policy at Georgetown University and Koshland Professor of Economics Emeritus at the University of California, Berkeley, as well as 2001 Nobel Memorial Prize in Economic Sciences laureate. Yellen and Akerlof first crossed paths at the Fed in the fall of 1977 and wedded in June 1978, less than a year after meeting. Their son Robert Akerlof, was born in 1981 and is also an economist. He graduated with a bachelor of arts summa cum laude with special distinction in economics and mathematics from Yale University in 2003, and received a Ph.D. in economics from Harvard University in 2009, where he was a presidential scholar. Robert is an associate professor of economics at the University of Warwick.

Yellen and Akerlof have often collaborated on research, including topics such as poverty, unemployment and a paper on the costs of out-of-wedlock childbearing. One of their most discussed papers at Berkeley, on why lower wages sometimes lead to lower employment, came from the personal experience of hiring a nanny for the first time. Yellen says Akerlof has been her biggest intellectual influence. Both frequently state that their lone disagreement is that she is a bit more supportive of free trade than he is.

Yellen has an estimated net worth of $20million, accrued from stock holdings, speaking engagements, and various government and academic positions.  In February 2021, she divested holdings in corporations including Pfizer, ConocoPhillips and AT&T, among others, when she assumed the public office of U.S. Treasury Secretary.

Yellen inherited from her mother a valuable collection of postage stamps worth between $15,000 and $50,000. Despite this, she doesn't collect them on her own.

In popular culture
"Who's Yellen Now?" is a song by musician Dessa, commissioned by Marketplace, following the joking suggestion by then-President-elect Biden that Lin-Manuel Miranda should write a Hamiltonesque musical about Yellen, reflecting the historic nature of her nomination as nation's first female treasury secretary, on December 1, 2020.

On NBC's sketch comedy show Saturday Night Live, Yellen has been parodied by actress Kate McKinnon since 2021.

Selected works

Books

Articles

See also
 List of female United States Cabinet members
 List of people who have held multiple United States Cabinet-level positions

References

External links

Official
 Biography at the United States Department of the Treasury
 Biography at the Federal Reserve
 Clinton White House biography (archived)
 Expert profile at the Brookings Institution
 Faculty profile at the Haas School of Business
 Faculty profile at University of California, Berkeley

Other

 Profile and papers at Research Papers in Economics

1946 births
Living people
20th-century American economists
20th-century American women
21st-century American economists
21st-century American women
Academics of the London School of Economics
American expatriate academics
American people of Polish-Jewish descent
American women economists
Biden administration cabinet members
Brookings Institution people
California Democrats
Chairs of the Federal Reserve
Chairs of the United States Council of Economic Advisers
Clinton administration cabinet members
Distinguished Fellows of the American Economic Association
Economists from California
Economists from New York (state)
Expatriate academics in the United Kingdom
Federal Reserve Bank of San Francisco presidents
Federal Reserve economists
Fellows of the American Academy of Arts and Sciences
Fellows of the Econometric Society
Female finance ministers
Fort Hamilton High School alumni
Group of Thirty
Haas School of Business faculty
Harvard University faculty
Honorary Fellows of the British Academy
Jewish American economists
Jewish American members of the Cabinet of the United States
Labor economists
Macroeconomists
Massachusetts Institute of Technology fellows
Monetary economists
National Bureau of Economic Research
New Keynesian economists
New York (state) Democrats
Obama administration personnel
Pembroke College in Brown University alumni
People from Bay Ridge, Brooklyn
Presidents of the American Economic Association
Trump administration personnel
United States Secretaries of the Treasury
University of California, Berkeley faculty
Vice Chairs of the Federal Reserve
Women members of the Cabinet of the United States
Yale Graduate School of Arts and Sciences alumni
Yale University fellows
Biden administration personnel


text:
Die Burg Fischerbach ist eine abgegangene Höhenburg beim Ort Unterrechtgraben auf dem  hohen "Buckel" beim Ortsteil Hinterfischerbach der Gemeinde Fischerbach im Ortenaukreis in Baden-Württemberg.

Die vermutlichen Erbauer der Burg, die Herren von Fischerbach, werden 1240 erwähnt. Weitere Besitzer der Burg waren die Herren von Ramstein und die Herren von Fürstenberg. Bereits im Jahr 1358 wird die Burg als "Burgstall" bezeichnet. Von der ehemaligen Burganlage ist noch der Halsgraben erhalten.

Literatur
 Kurt Klein: Burgen, Schlösser und Ruinen – Zeugen der Vergangenheit im Ortenaukreis. Reiff Schwarzwaldverlag, Offenburg 1997, ISBN 3-922663-47-8, S. 21.
 Otto Göller: Burg Fischerbach. In: Die Ortenau: Zeitschrift des Historischen Vereins für Mittelbaden, 21. Heft: Burgen und Schlösser Mittelbadens, 1934, S. 391–392 (Digitalisat der UB Freiburg).
 Hermann Fautz: Burg Fischerbach. In: Die Ortenau: Zeitschrift des Historischen Vereins für Mittelbaden, 50. Jahresband 1970, S. 435–439 (Digitalisat der UB Freiburg).
 Werner Scheurer: Die Burg Fischerbach. In: Hugo Schneider (Hrsg.): Burgen und Schlösser in Mittelbaden. Schriftenreihe: Die Ortenau: Zeitschrift des Historischen Vereins für Mittelbaden, Band 64. Verlag des Historischen Vereins für Mittelbaden, Offenburg 1984, , S. 404–405 (Digitalisat der UB Freiburg).

Weblinks

 Burg Fischerbach bei alemannische-seiten.de

Fischerbach, Burg
Fischerbach, Burg
Bauwerk in Fischerbach
Abgegangenes Bauwerk im Ortenaukreis

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Neville Longbottom (31. srpnja 1980.) je izmišljeni lik iz serijala knjiga o Harryju Potteru. Jedino je dijete aurora Franka i Alice Longbottom. Bucmast je i smeđokos dječak iz obitelji s dugom čarobnjačkom tradicijom. Ipak, po njemu se to ne bi moglo zaključiti. Uvijek je rastresen i smotan. Upada u komične nevolje ili druge nenamjerno dovodi u opasnost. Stalno zaboravlja lozinku za kulu Gryffindora. Prosječan je učenik, ali se trudi biti što bolji. To profesori cijene pa su mu i mnogi nestašluci oprošteni. Najdraži predmet u Hogwartsu mu je Travarstvo.

Nevilla je odgojila baka, s kojom i živi. Nevillovi su roditelji bili veliki čarobnjaci koji su, dok je još Neville bio beba, sudjelovali u borbi protiv Voldemorta. U toj ih je borbi Bellatrix Lestrange začarala (Crucio). Ostali su živi, ali potpuno nesposobni za samostalan život. Nalaze se u Bolnici za magične bolesti u stanju sličnom komi. Neville zbog toga strašno pati. Upravo zato potpuno razumije Harryja i njegove potrebe. Drago mu je što ima prijatelja poput njega kojem može reći sve i koji će ga uvijek braniti. Isto je tako dobar s Ronom i Hermionom. Neville je Gryffindorovim mačem prerezao glavu Voldemortovoj zmiji Nagini i pri tome uništio posljednji horkruks u Borbi za Hogwarts. U Harry Potter i Darovi Smrti spomenut je kao profesor Travarstva u Hogwartsu.

U Hogwartsu mu društvo pravi Trevor - žaba krastača.

Trevor

Trevor je jedini kućni ljubimac Nevillea Longbottoma. Neville ga je dobio od svojeg ujaka Algiea kad je dobio pismo iz Hogwartsa. Neville redovito gubi svojeg žapca. U prvoj ga je knjizi još u Hogwarts Expressu tražila Hermione Granger. Žapca je kasnije, tijekom vožnje u čamcima do Hogwartsa, našao Hagrid.

U "Kamenu mudraca", u Zakutnoj ulici, Hagrid govori Harryju da su žabe prilično "staromodni" kućni ljubimci. To potvrđuje da je Neville, kao vlasnik žabe, također uvijek postrani.

Longbottom, Neville

da:Bipersoner i Harry Potter-universet#Neville Longbottom
de:Figuren der Harry-Potter-Romane#Neville Longbottom
en:Dumbledore's Army#Neville Longbottom
fr:Poudlard#Armée de Dumbledore
ka:დამბლდორის არმია#ნევილ ლონგბოტომი
lt:Dumbldoro kariauna#Nevilis Nevėkšla
vi:Quân đoàn Dumbledore#Neville Longbottom


text:
Jackson Heights was a British progressive rock band from England. It formed in 1970 after The Nice organist and pianist, Keith Emerson, decided to leave the trio to form another band, Emerson, Lake and Palmer, leaving bassist-vocalist Lee Jackson and drummer Brian Davison on their own.

Thus Jackson then formed Jackson Heights, during their brief career which spanned four years they published four albums, King Progress, The Fifth Avenue Bus, Ragamuffin's Fool and Bump n' Grind. Brian himself formed the short-lived Brian Davison's Every Which Way, which released only one self-titled album, then joined Gong on tour. Lee Jackson and Brian Davison then reunited briefly with Swiss keyboardist Patrick Moraz as part of the trio Refugee which released only one self-titled album in 1974, before Moraz left to join Yes. Then in 2002 when Keith Emerson reformed The Nice for a short tour of a few concerts in England, Vivacitas a double live album, was then published.

Origins
Keith Joseph Anthony Jackson, born  in Newcastle, first played bass with unknown bands like The Vandykes and The Invaders. But it was when he replaced Stuart Parks in the Gary Farr & the T-Bones formation in 1965, that he met organist Keith Emerson. Then the two will meet again at the end of 1966 to help the singer P. P. Arnold, ex-Ike and Tina Turner Revue, by forming a group which accompanies her on tour at the express request of Andrew Loog Oldham manager of the Rolling Stones, with the ex-Mark Leeman Five drummer Ian Hague and trumpeter guitarist David O'List.

Hague would soon be replaced by Brian Blinky Davison, and the band would go by the name The Nice (the band's name came to them from a song by The Small Faces, Here Come the Nice) and will soon be noticed for his flamboyant style. The real first name of Jackson being Keith, in order to avoid any confusion between him and Keith Emerson, he is then nicknamed Lee. A left-handed bass player like Paul McCartney, he distinguished himself by using the VOX V248 bass looking like a teardrop, on which he would sometimes use a bow to make it sound like a cello, on songs like Hang on to a Dream by Tim Hardin, My Back Pages by Bob Dylan or even Intermezzo from the Karelia Suite by Sibelius. But following Emerson's departure to join Greg Lake and Carl Palmer to found the trio Emerson, Lake and Palmer, The Nice disbanded and Brian Davison formed Brian Davison's Every Which Way who published a self-titled album, Jackson meanwhile goes up forming Jackson Heights. A band he wished to be more acoustic, in order to stand out as much as possible from the sound of The Nice. He will even leave the bass for the acoustic guitar for their first album, he will resume it later but the sound will always be lighter and less dominated by the organ.

Band and beginnings
The first formation of the group includes, in addition to Lee Jackson on 6 and 12 string acoustic guitars, harmonica and vocals, Charlie Harcourt (who was later found with Lindisfarne among others) on acoustic and electric guitars, harpsichord, mellotron, organ, piano and vocals, Mario Enrique Covarrubias Tapia on bass and Spanish guitars and Tommy Sloane on drums. The group releases a first album King Progress for the record company Charisma in Great Britain which had published the last two albums of Nice, in America however their discs will be distributed by Mercury Records.

The group toured Great Britain and Europe during the spring and summer 1971 with an appearance on the program Pop 2 on the second French channel. But despite a revisited version of a Nice song, The Cry of Eugene with beautiful new arrangements, the King Progress album was a commercial failure. The group dissolved, leaving Jackson alone. However, he did not allow himself to become discouraged and reformed the group in a trio format, a formula which he knew well, this time by recruiting new musicians.

Separation and Reunion
After signing a new three-disc recording contract with Vertigo, Lee began looking for new musicians to reform the group. For the recording of the next album Fifth Avenue Bus, he recruits John McBurnie on vocals and acoustic guitar , Brian Chatton on keyboards, ex-Warriors with Jon Anderson and ex-Flaming Youth with Phil Collins. There was also at the start, Lawrie Wright on the piano, but the latter fell ill and could not finish the recording, he was still able to record the piano parts on ; Long Time Dying, Sweet Hill Tunnel, House in the Country as well as writing the arrangements of Autumn Brigade alone. Dave Watts also played piano on the song Laughing Gear.

It is with thar new band that Jackson Heights will endure until its final separation in 1973. On this album, we find Michael Giles ex-King Crimson on drums, the trio will however tour without a drummer which is rather rare. But once again the disc did not meet the expected success and the group is slow to take off, but as the leader is stubborn, the group returns to the studio to prepare the next album.

Jackson Heights Mark Two
Ragamuffins Fool is thus born and the trio comes out of retirement to still tour without a drummer, on the album however we still find the talents of Michael Giles again on drums. A single will be taken from this disc, Maureen and John Mc Burnie begins to write more and more. There is also a new version of a Nice instrumental piece, Chorale (From Five Bridges Suite) rearranged by the group. Lee Jackson has often been criticized for his low and limited voice, but here on the other hand, the combined voices of the three musicians sometimes recall those of bands like America or Crosby, Stills, Nash and Young . But again, the album does not register big sales and Lee Jackson who supports the needs of the group becomes increasingly poor and disillusioned.

Bump n' grind
But he decides to give his band one last chance and returns to the studio to record what will be the trio's last album, Bump n' grind. He had first planned a concept album, namely the life of the women who performed at the Burlesque Theater, but if the project is too ambitious to see the light of day, it will still be helped by an orchestra of  in addition to drummers Michael Giles and Ian Wallace, the latter was also an ex-King Crimson, as well as Ian Paice of Deep Purple. The album, although supported by the Vertigo record company, which offered the group a luxurious cover, did not obtain the expected success. On this last album of the group, we find Keith Emerson on the programming of the Moog synthesizer, as well as Godfrey Salmon on the violin who was later found on the album Works Volume I by Emerson Lake & Palmer and who conducted the orchestra on the Works tour. We also found Godfrey arranging and conducting the orchestra on the soundtrack of the film Inferno, whose music was composed and played by Keith Emerson, the album released in 1980. Ditto for the album ' 'Nighthawks', still by Keith Emerson which was released in 1981.

Refugee
On tour, the band could not recreate the sound of the orchestra, Jackson approached the Swiss keyboardist Patrick Moraz to offer him to join the formation. The latter refused the offer, but proposed to form a new group with him, having in his pocket an interesting sum of money and a record contract. Jackson then completely broke, accepted his offer and after contacting his former sidekick Brian Davison, the ex-Nice, dissolved Jackson Heights to form the short-lived Refugee which recorded a single studio album with Charisma. We will find John McBurnie later with Patrick Moraz, on three of his solo albums, The Story of I and Out in the Sun as well as Timecode in 1984.

Future of the musicians
 Charlie Harcourt: played with Junco Partners, Cat Mother & the All Night Newsboys, Lindisfarne.
 Lawrie Wright: Released an album, Two for joy in 2012 with Jerelle Jacobs on double bass and Sophie Alloway on drums.
 John McBurnie: Vocals on The Story Of I, Out In The Sun and Timecode by Patrick Moraz, John has also done work as a session musician with, among others, Affinity, Camel, Crazy World Of Arthur Brown, Gerry Rafferty, Vapor Trails with Steve Holly and Vivienne McAuliffe.
 Brian Chatton: Before playing with Jackson Heights, started with The Warriors whose lead singer was Jon Anderson, then worked with the band Flaming Youth with drummer and vocalist Phil Collins. He then formed Boys Don't Cry which produced the album Don't Talk To Strangers in 1983 and the singles I Wanna Be A Cowboy in 1986 and Who The Am Dam Do You Think We Am in 1987. He also accompanied Eric Burdon on tour and  released a few solo albums, including the first Playing for Time in 1981 with Phil Collins. Worked with Meat Loaf and the band Snafu.
 Michael Giles: First drummer for King Crimson on the first two albums, then a duet record with Ian McDonald entitled McDonald & Giles released in 1971 Then he plays on the album White Soul by Joël Daydé in 1972, he will then play as a session musician with Leo Sayer and Anthony Phillips, he will find his sidekick Ian McDonald on the solo album of the latter, Driver's Eyes from 1999. Michael recorded his own solo album in 1978 with his brother Peter Giles and Geoffrey Richardson, among others, entitled Progress and which would not be released until 2002.

Band members
Lee Jackson - electric bass, acoustic 6 and 12 string guitars, percussion, harmonica, lead vocals
Charlie Harcourt - electric and acoustic guitars, keyboards, vocals (first album only)
Mario Enrique Covarrubias Tapia - bass, Spanish guitars, vocals (first album only)
John Woods - drums, percussion
Tommy Sloane - drums, percussion (first album only)
Brian Chatton - keyboards, vocals (last three albums)
John McBurnie - acoustic 6 and 12 string guitars, Mellotron, keyboards, percussion, vocals (last three albums)

Guests
Chris Laurence - bass on Bump 'n' Grind
Bill Bell - banjo on Bump 'n' Grind
Michael Giles - drums, percussions on the last three albums
Ian Wallace - drums, percussions on Bump 'n' Grind
Keith Emerson - Moog programming on Bump 'n' Grind
Ian Green : Orchestra conductor (on Bump 'n' Grind)
Johnny Van Derrick : Violin soloist (on Bump 'n' Grind)
Alan Travers, Andy Babynchuk, Cathy Wei, Clare Farmer, David Woodcock, Eddy Roberts, Liz Edwards, Gavyn Wright, Godfrey Salmon, Jeff Grey, Louise Jopling, Paul Pearce : Violins (on Bump 'n' Grind)
Brian Hawkins, Brian Mack, Don McVay, Jan Schlapp : Violas (on Bump 'n' Grind)
Helen Liebmann, Lynden Cranham, Martin Robinson, Mike Hurwitz : Cello (on Bump 'n' Grind)
Billy Bell : Banjo (on Bump 'n' Grind)

Discography

Studio albums
 King Progress (Charisma, 1970)
 The Fifth Avenue Bus (Vertigo, 1972)
 Ragamuffins Fool (Vertigo, 1972)
 Bump 'n' Grind (Vertigo, 1973)

Best of
  1973 : Caravan And Jackson Heights - Pop Made In England (Pop 1) - Motors Records - MT 44019 (Contained two songs of Jackson Heights and four from Caravan)
  1973 : Jackson Heights - Verve Records
  1976 : Attention! Jackson Heights - Fontana Special

Singles
 1970 "Doubting Thomas" / "Insomnia" (Charisma Records) JH 1 / JH 2
 1970 "King Progress" / "Mister Screw" (Motors Records) MT 4 004
 1972 "Maureen" / "Ragamuffins Fool" (Vertigo Records) 6059 077
 1972 "Maureen" / "Long Time Dying" (Vertigo Records) 6059 068
 1973 "Spaghetti Sunshine" / "Public Romance" (Vertigo Records) 6837 157

References

English progressive rock groups
English rock music groups
Musical groups established in 1970
Musical groups disestablished in 1973
Vertigo Records artists
Charisma Records artists


text:
Bruk – nawierzchnia ulicy, placu lub chodnika utwardzona za pomocą układania na niej warstwy przylegających do siebie ściśle kamieni, kostek kamiennych, betonowych lub ceramicznych. Nawierzchnię układa się na odpowiednio przygotowanej podbudowie z tłucznia i piasku, które służą wyrównaniu podłoża i drenażowi wody opadowej. Początkowo termin bruk dotyczył głównie nawierzchni z kamienia polnego lub nieregularnych ciosów kamiennych, z czasem zaczął być używany także dla nawierzchni z kostek kamiennych lub betonowych.

Kostka brukowa, służąca do układania nawierzchni posiada różny kształt i wielkość. W zależności od rodzaju surowca rozróżniamy:
 kostkę kamienną otrzymywaną przez obrobienie naturalnego kamienia (np. kostka granitowa, bazaltowa);
 kostkę ceramiczną (np. cegła klinkierowa);
 kostkę betonową otrzymywaną jako wyrób z mieszanki betonowej;
 kamień polny, niegdyś stosowany zamiast kostki (tzw. kocie łby).

Bruk z prefabrykowanych elementów betonowych
Z betonu tradycyjnie przez wiele lat produkowano i nadal się wytwarza drobne elementy do wykonywania nawierzchni dróg i ulic:
 płyty betonowe sześciokątne o grubości 12, 15 cm (tzw. trylinka);
 płyty ażurowe gr. 7 lub 10 cm (po ułożeniu, wolne przestrzenie wypełnia się materiałami o dużej przepuszczalności np. żwir; piasek albo ziemią ogrodniczą i obsiewa się trawą;
 płytki chodnikowe gr. 5 cm;
 kostka Bauma (tzw. polbruk).

Obecnie brukowe kostki betonowe produkowane są metodą wibroprasowania, czyli zagęszczenia betonu przez jednoczesne wibrowanie i prasowanie (nacisk). Do produkcji używa się mieszanek betonowych o małej zawartości wody, czasem z dodatkiem kruszyw w postaci kolorowych grysów lub pigmentów barwiących kostkę w całym przekroju lub (jako dwuwarstwowe) w wierzchniej warstwie. Materiał cechuje duża wytrzymałość i trwałość (materiał po zagęszczeniu cechuje mała nasiąkliwość, z którą wiąże się znaczna mrozoodporność).

W zależności od przeznaczenia kostkę produkuje się w różnych, standardowych grubościach:
 4 cm (nieobciążone chodniki);
 6 cm (małe obciążenie ruchem);
 8 cm (większy ruch – np. ulice, parking);
 10 cm (ruch pojazdów ciężarowych i autobusów oraz wszelkich maszyn generujących duże obciążenia).
Ze względu na obciążenie i warunki gruntowe podłoża, kostka może być układana:
 tylko na piasku;
 na podbudowie np. tłuczniowej i warstwie wyrównawczej z piasku;
 na podbudowie betonowej i warstwie wyrównawczej z piasku;
 w wyjątkowo uzasadnionych przypadkach bezpośrednio na betonie.

Przez zastosowanie różnych kształtów i kolorów można projektować indywidualne i ciekawe rozwiązania nawierzchni pozwalające także na uzyskanie np. na parkingach wydzielenia dróg dojazdowych i miejsc postojowych dla pojazdów bez konieczności malowania pasów rozdzielających.

Współcześnie występujące najpopularniejsze kształty kostek brukowych (kostek Bauma):
 kwadrat – bardzo prosty i uniwersalny pod względem tworzenia wzorów kształt
 cegiełka (prostokąt) – prosta forma, która daje sporo możliwości układania
 trapez – układanie tego kształtu wymaga pewnych umiejętności i działania według konkretnego projektu
 fala – bardzo efektowna i dekoracyjna kostka, która pozwala na tworzenie ciekawych motywów na nawierzchni
 kość (podwójne T, tzw. behaton) – bardzo często spotykana forma kostki, na przykład na publicznych chodnikach czy alejkach w parku oraz miejscach postojowych dla samochodów i zatok
 młotek – rzadziej spotykany kształt, który daje specyficzne możliwości kreowania wzorów nawierzchni

Niejednokrotnie zdarza się, zwłaszcza współcześnie, że nowa kostka brukowa posiada tzw. wykwity. Nie jest to wada produkcyjna, a zjawisko naturalne, które jednak rzutuje na wygląd estetyczny kostki. Na rynku są dostępne preparaty pomagające niwelować przebarwienia, jednakże na całkowite ich wyeliminowanie potrzeba około trzech lat. Znikają one na skutek reakcji powolnego przechodzenia węglanu wapnia w łatwo rozpuszczalny wodorowęglan wapnia pod wpływem działania miękkiej wody deszczowej i dwutlenku węgla. Wykwity tracą się także w wyniku ścierania się użytkowanej powierzchni.

Bruk z kamienia polnego

Do lat 50. XX w. często stosowano nawierzchnie z kamienia polnego (tzw. kocie łby), układanego ręcznie. Zaletą był tani miejscowy materiał i wysoka trwałość, natomiast główną wadą była nierówna powierzchnia zmniejszająca komfort poruszania się. Obecnie sporadycznie stosuje się nawierzchnię z kamienia polnego podczas rekonstrukcji otoczenia obiektów zabytkowych (np. dziedzińce obronnych zamków). Problemem napotykanym przy rekonstrukcji jest niemal całkowity brak fachowców znających technologię układania wytrzymałego bruku. Dzisiaj głównymi zaletami są malowniczy wygląd (szczególnie w pobliżu zabytków architektury lub kompleksów zieleni), a także całkowicie naturalny, ekologiczny surowiec. Do dzisiaj nawierzchnie z polnego kamienia można spotkać na niektórych drogach polnych, wiejskich lub leśnych, a także w zabytkowych dzielnicach miast.

Układanie kostki brukowej
Proces układania kostki brukowej można podzielić na następujące etapy:

 projektowanie – stworzenie planu ułożenia kostki, obliczenie powierzchni, potrzebnej ilości kostki, krawężników, cementu, kruszywa i piasku.
 korytowanie – wykopanie rowu o odpowiedniej głębokości (w zależności od przeznaczenia budowanej nawierzchni i rodzaju gleby).
 układanie krawężników – zapobiegają zasypywaniu nawierzchni przez piasek i utrzymują kostkę brukową w pierwotnej pozycji.
 wykładanie podbudowy – złożona z odpowiedniego kruszywa musi charakteryzować się odpowiednią przepuszczalnością wód opadowych i mrozoodpornością.
 wyrównywanie podbudowy – dzięki temu nawierzchnia będzie równa i nie będzie się luzować.
 układanie kostki – poprzecznymi rzędami.
 zagęszczanie nawierzchni i wysypanie piasku – utwardzamy ścieżkę i zapobiegamy późniejszemu luzowaniu się kostki.

Przypisy

Materiały budowlane
Infrastruktura drogowa


text:
The 1967 Cal Poly Mustangs football team represented California Polytechnic State College—now known as California Polytechnic State University, San Luis Obispo—as a member of the California Collegiate Athletic Association (CCAA) during the 1967 NCAA College Division football season. Led by Sheldon Harden in his sixth and final season as head coach, Cal Poly compiled an overall record of 3–7 with a mark of 1–4 in conference play, placing fifth in the CCAA. The Mustangs played home games at Mustang Stadium in San Luis Obispo, California.

Schedule

Team players in the NFL
The following were selected in the 1968 NFL Draft.

References

Cal Poly
Cal Poly Mustangs football seasons
Cal Poly Mustangs football


text:
Гернроде () е част от Кведлинбург в Саксония-Анхалт, Германия с 3533 жители (към 31 декември 2012).

В Гернроде почти 700 години се намирал женският манастир "Св. Кириак"-Гернроде, основан през 959 г. от маркграф Геро.

От 1539 г. до 1 януари 2011 г. е самостоятелен град.

Източници

Външни препратки

 gernrode.quedlinburg.de

Саксония-Анхалт
Квартали в Германия


text:
Burlington è una comunità non incorporata degli Stati Uniti d'America della contea di Milam nello Stato del Texas.

Geografia fisica
Burlington si trova sulla U.S. Route 77 dieci miglia a nord di Cameron, nel nord della contea di Milam.

Note

Collegamenti esterni

Comunità non incorporate del Texas


text:
Черво́на армія (повна назва — Робі́тничо-селя́нська Черво́на армія — РСЧА, ) — загальновживана назва Збройних сил радянських республік: Росії (лютий 1918 — червень 1919); військово-політичного союзу радянських республік (Росії, України, Білорусі, Литви, Латвії, Естонії) (червень 1919 — грудень 1922); Союзу Радянських Соціалістичних Республік (грудень 1922 — лютий 1946).

РСЧА, Червона армія — офіційне найменування Сухопутних військ і ВПС, які разом із ВМФ, Прикордонними військами, Військами внутрішньої охорони республіки і Державною конвойною вартою входили до складу Збройних Сил РРФСР/СРСР з 15 (28) січня 1918 року по 25 лютого 1946 року.

Офіційним днем створення РСЧА вважають 23 лютого 1918 року — день, що передував прийняттю більшовиками німецького ультиматуму і підписанню перемир'я на німецьких умовах у зв'язку з неможливістю чинити їм опір.

Історія Червоної армії

Формування та Громадянська війна в Росії 1918—1922

Перші кроки
Після приходу до влади у жовтні 1917 року, більшовики бачили майбутню армію створювану для захисту Республіки, такою, яка буде формуватися строго на добровільних принципах, без примусової мобілізації, з виборністю командирів знизу і обговоренням солдатами наказів, які їм віддають. Це на думку більшовиків, повинне було забезпечити створення сильної, морально стійкої, істинно народної армії. І дійсно, спочатку нові формування показали себе більше надійними, чим армія старої Росії, що розпадалася виснажена веденням чотирирічної війни. Проте, коли Громадянська війна в Росії стала реальністю, більшовики усвідомили необхідність заміни тимчасових загонів Червоної гвардії постійними регулярними військовими формуваннями.

Декретом від 28 січня 1918 року Рада народних комісарів Росії заснувала Червону армію на базі червоногвардійців. У лютому 1918 року Раднарком видає декрет «Про обов'язкове навчання військовому мистецтву»; відповідно до тези Карла Маркса про заміну армії загальним озброєнням народу заснований Всевобуч — загальне військове навчання трудящих.

Офіційний день заснування Червоної армії 23 лютого 1918 — став день першого масового набору в Червону армію у Петрограді і Москві, і день першої битви з окупаційними військами кайзерівської Німеччини. У радянський період день 23 лютого подавався як «день першої перемоги Червоної армії над німецькими військами під Нарвою», що насправді суперечило дійсності і сьогодні цю брехню розвінчано.

Незабаром з'ясувалося, що нові формування мають низку істотних недоліків. Подібні загони були боєздатні лише короткий термін, потім в них починалася текучість складу, різке падіння дисципліни. Командири вибиралися самими бійцями, що приводило до усунення строгих, вимогливих воєначальників. Допускалося і вважалося нормальним обговорення наказів, і часто замість того щоб почати наступ, загін дискутував з приводу: вилазити з окопів або залишитися сидіти в обороні, а в цей час противник проводив дії, згубні для цілого фронту. Усі ці явища: відсутність дисципліни, виборність командирів, колегіальність прийняття рішень, що доходила до обговорення наказів, були характерні для першого або, як його інколи називали, партизанського періоду війни і отримали назву «партизанщини». Партизанські «армії» були не в змозі протистояти сильним угрупуванням противників більшовицької влади, таким як чехословацький корпус, Донська і Добровольча армія — вони були дуже невеликі і неорганізовані. У травні 1918 року збройні сили Радянської республіки налічували лише 270 тисяч чоловік, що було недостатньо для боротьби на числе́нних фронтах громадянської війни. Потрібно було перекласти армію на професійну основу, зробити її більш числе́нною, викоренити партизанщину.

Засновником Червоної армії часто називають Льва Троцького, народного комісара військових і військово-морських справ 1918—1924. Йому вдалося створити дисципліновану військову силу з різношерстих добровольців раннього періоду. Троцький провів рішення про мобілізацію до РСЧА колишніх царських офіцерів, здолавши опір з цього питання фракції «лівих комуністів» на чолі з Бухаріним.

Більшовики утворили спеціальну комісію на чолі з Левом Глезаровим, і за період до середини серпня 1920 призвали до лав РСЧА 48 тис. колишніх царських офіцерів, 10 300 осіб адміністративного персоналу, і 214 тис. колишніх унтер-офіцерів, що отримали посади «військових фахівців». На такі посади були також притягнена низка колишніх царських генералів. Офіцерами старої армії укомплектували близько 35 % командних посад (за іншими даними до 90 %).

Спроби заснувати РСЧА на добровільних засадах під гаслом «Соціалістична Вітчизна у небезпеці!» виявилися безуспішними. Результатом став швидкий перехід до мобілізацій. У Червону армію мобілізувалися члени партії і червоногвардійці. Забороняється розпуск або самовільний відхід бійців із загонів Червоної Гвардії. Ці загони оголошуються частинами РСЧА. З пізньої весни 1918 року забороняється ліквідація полків, що зберегли боєздатність, старої царської армії. Вони оголошуються частинами РСЧА. Так, фактично зберігаються лейб-гвардії Преображенський і Семеновський полки, полки латиських стрільців і ряд інших частин. Солдат, що йдуть із цих частин оголошують дезертирами Червоної армії, ловлять і розстрілюють, а їхні сім'ї заарештовують.

29 травня 1918 року, через чотири дні після початку чехословацького заколоту, ВЦВК прийнявши постанову «Про примусовий набір в робітничо-селянську армію» розпочав обов'язковий набір на військову службу в РСЧА осіб у віці від 18 до 40 років і одночасно створюється мережа військових комісаріатів для виконання цього декрету. Система військкоматів виявилася настільки досконала, що існує й донині.

Такими заходами уряд Леніна стрімко переходив до примусового принципу комплектування армії. Важливими кроками більшовиків стала боротьба з «військовим анархізмом» перших місяців існування РСЧА. Потреба в ефективній військовій силі змусила їх піти на введення в армії обов'язковості виконання наказів командирів, відновлення розстрілів за дезертирство, і проведення масових мобілізацій, з тим, щоб забезпечити необхідну чисельність військ. Для контролю над лояльністю «воєнспеців» були засновані посади комісарів.

12 липня 1918 року починається призов в армію осіб народження 1893—1897 років. Влітку 1918 року в РСЧА скасовується виборність командирів. Офіцери старої армії мобілізуються в РСЧА, а їхні родини беруться в заручники (у ряді випадків члени родин штаб-офіцерів і генералів поміщалися у в'язниці). У квітні 1919 року в армію призвалися особи народження 1886—1890 років. Відновлюються військові училища, які методом короткострокових курсів готують командний склад; відновляють роботу військові академії.

Протягом 1918 року була сформована система військового керівництва. У березні була утворена Вища Військова Рада, що керувала військовими діями до вересня 1918 року. 2 вересня 1918 року була утворена Революційна військова рада Республіки (РВСР, Реввійськрада), що стала найвищим військовим органом держави. Пост голови Реввійськради зайняв Троцький. Його безпосереднім підлеглим став колишній царський полковник, латиш Іоаким Вацетіс, що отримав посаду першого радянського головнокомандувача.

У веденні РВСР знаходилися всі військові питання, йому підпорядковувалися головнокомандувач і командувач фронтами, у його обов'язки входило керівництво всіма військовими установами. Голові Реввійськради Троцькому було призначено зіграти видну роль у громадянській війні. Він безпосередньо керував військовими операціями, координував дії фронтів і армій; спецпотяг голови Реввійськради з'являвся на найнебезпечніших ділянках фронту, відновлюючи дисципліну і піднімаючи дух червоноармійців, неодноразово беручи участь у військових діях.

На грудень 1918 року налічувала 800 тисяч вояків, на початок 1919 року — 1630 тисяч, на кінець 1919 року — 3 мільйони, на 1 листопада 1920 року — близько 5,5 мільйонів. Після завершення Громадянської війни в Росії частина особового складу була демобілізована, на кінець 1924 року її чисельність скоротилася у 10 разів.

Війна з білогвардійцями та інтервентами

Див. також:  Українська радянська армія, Заколот Григор'єва

У листопаді 1917 року на Дону починається концентрація антибільшовицьких сил. Сотні й тисячі добровольців, що не визнавали нову владу, прямували на Дон. Крім невеликих груп і окремих добровольців прибували цілі частини. Так, прийшов Корніловський полк; пізніше загін полковника Михайла Дроздовського. Поступово склався кістяк нової армії, якій отримав назву Добровольчої — самої значної антибільшовицької сили у роки громадянської війни.

У конфліктах між козаками і «іногородніми» у традиційних козацьких землях більшовики встали на сторону «іногородніх». Боротьба за владу на Дону призвела до обрання отаманом донських козаків царського генерала О. М. Каледіна; на Дону почалося формування групою вищих офіцерів (генерали М. В. Алексєєв, Л. Г. Корнілов, А. І. Деникін, С. Л. Марков) білогвардійської Добровольчої армії. Підписання більшовицьким керівництвом на чолі з Троцьким і А. А. Йоффе мирного Брест-Литовського договору призвело до різкого розширення німецької окупації (до літа 1918 років німецькі і австро-угорські озброєні сили зайняли Естонію, Латвію, Литву, ряд повітів Псковської і Петроградської губерній, більшу частину Білорусі, Україну, Крим, Донську область, частково Таманський півострів, Воронезьку і Курську губернії).

У березні 1918 року англійські війська окупували Архангельськ, у липні — Мурманськ, 5 квітня японські війська окупували Владивосток.

Під прикриттям військ Антанти на півночі формується білогвардійський уряд, що приступив до формування «славяно-британського легіону» і добровольчої «армії Мурманська» в 4 500 чоловік, головним чином з числа колишніх царських офіцерів.

У радянський період початком громадянської війни було прийнято вважати заколот Чехословацького корпусу у травні 1918 року — на думку ряду істориків це не відповідає дійсності, вже хоч би тому, що до цього моменту вже встиг завершитися перший озброєний етап Білого Опору — боротьби на Півдні Росії — Перший Кубанський похід молодої Добровольчої армії (9 (22) лютого — 13 травня 1918). Другою, причому найважливішою, підставою можливо вважати те, що це — повна непоінформованість авторів даних заяв з визначенням «війни» взагалі, і «громадянської війни» зокрема. У період Першої світової війни Чехія і Словаччина входили до складу Австро-Угорської імперії, і були вимушені воювати проти Росії, незважаючи на сильні проросійські настрої, що існували на той момент серед населення цих країн.

Царський уряд набрав з чехословацьких військовополонених корпус, плануючи його до відправлення на фронт; проте революція у Петрограді зірвала ці плани. Командуванню корпусу удалося досягти домовленості з більшовиками про відправлення їх до Франції через Владивосток. На момент повстання корпус сильно розтягнувся по залізниці.

На цьому етапі корпус був фактично єдиною боєздатною військовою силою у країні: царська армія розпалася, а РСЧА і білі армії ще знаходилися у стадії формування. Зіткнення чехословацького командування з більшовицькими агітаторами стали однією з причин одночасного заколоту на всьому протязі руху корпусу. У Самарі чехословаки повалили більшовиків, і підтримали формування есеро-меншовицького Комуча (комітет членів Установчих Зборів). Ця подія призвела до падіння Радянської влади на великих територіях. У Сибіру утворився слабкий уряд Уфімської Директорії. Після повернення до Росії колишнього царського адмірала О. В. Колчака, рішуче настроєні офіцери організували 18 листопада 1918 року переворот, що привів його до влади.

Наступним етапом громадянської війни в Росії став «білий потоп»; були сформовані три основні білі армії — Добровольча армія на Дону (перший командувач — генерал Л. Г. Корнілов, після його загибелі 13 квітня 1918 року — генерал А. І. Деникін), в Сибіру — армія О. В. Колчака (проголошеного Верховним Правителем Росії із столицею в Омську), на північному заході — армія генерала М. М. Юденіча.

Вже у вересні 1918 року уряд Комуча звалився під ударами з двох сторін — білих і червоних. Війська Колчака дійшли до Уралу, а Денікіна — до Києва, 13 жовтня 1919 року зайняли Орел. Війська Юденіча у вересні 1919 року безпосередньо загрожували Петрограду.

Потужний наступ білих армій був зупинений РСЧА наприкінці 1919 року.

1920 рік став часом «червоного потопу»: наступ червоноармійців на всіх фронтах був підтриманий сформованою Першою кінною армією С. М. Будьонного. Генерал Юденіч з гаслом «Єдиної і неділимої Росії» не отримав підтримки від Фінляндії і Естонії, його війська в кінці 1919 року були вимушені відступити на територію Естонії, де згодом були інтерновані. У січні 1920 року адмірал Колчак був заарештований в Іркутську владою меншовицько-есерівського Політцентру, переданий ними більшовикам, і 7 лютого 1920 року розстріляний. Добровольча армія генерала Денікіна мала ускладнення з козаками, в Україні їй також доводилося воювати, окрім РСЧА, також з армією Української Народної Республіки, і військами Махна.

10 січня 1920 року РСЧА зайняла Ростов-на-Дону, в 1920 роки почався масовий відступ Добровольчої армії на південь; 8 лютого 1920 року Червона армія зайняла Одесу, 27 березня — Новоросійськ.

Після відходу військ Антанти з Північної області (вересень 1919 року — евакуація інтервентів з Архангельська, лютий 1920 року — з Мурманська) почався розпад місцевого білогвардійського уряду. 20 лютого 1920 року Тимчасовий Уряд Північної Області і його армія втекли до Фінляндії і Норвегії, 21 лютого 1920 року у Північну область вступила РСЧА.

У 1919—1921 РСЧА також брала участь у радянсько-польській війні. Підписавши Брест-Литовський мирний договір, Росія де-юре визнала незалежність Польщі, де-факто непідконтрольної Росії з початку німецької окупації влітку 1915 років (Німеччина окупувала Польщу, Литву, частина Білорусі на захід від лінії Двінськ-Свенцяни-Пінськ, Моонзундські острова, частина Латвії, включаючи Ригу і Ризький повіт, частину України). Після приходу до влади Пілсудського Польща почала виношувати плани відновлення великої Речі Посполитої «від моря до моря».

6 травня 1920 року польські війська зайняли Київ, але до середини липня 1920 року були відкинуті до кордонів Польщі. Спроба Червоної армії наступати і далі закінчилася для неї катастрофою; замість очікуваного більшовиками повстання польського пролетаріату місцеве населення сприйняло червоноармійців як російських окупантів. У березні 1921 року був підписаний мирний договір, що передав Польщі Західну Білорусь і Західну Україну.

28 жовтня 1920 року Червона армія форсувала Сиваш, і прорвала у Криму оборону білих Збройних сил Півдня Росії під командуванням барона П. М. Врангеля. 14—16 листопада 1920 року залишки білогвардійців евакуювалися з Криму.

На початку 1920 року більшовики визнали Далекосхідну Республіку (ДСР), яка повинна була служити буфером між ними, і японськими окупантами. Основними силами регіону, окрім більшовиків, військ ДВР і японців, були також забайкальські козаки отамана Семенова. Під тиском більшовиків, а також країн Антанти, що застерігалися посилення Японії, війська ДСР восени 1920 років були виведені із Забайкалля. ДСР швидко попала під повний контроль Радянської Росії; більшість в Установчих зборах ДСР зайняли більшовики, а Народно-революційна армія (НРА) ДСР розглядалася РРФСР як частина Червоної армії. Ці обставини призвели до організації місцевими білогвардійцями перевороту 26 травня 1921 року за підтримки японців. Влада у Владивостоку перейшла до братів Меркулових. У червні 1922 року владу захопив білий генерал М. К. Дітеріхс, що проголосив себе Земським воєводою, і що сформував Земську рать. Вона була розгромлена військами НРА під командуванням В. К. Блюхера за підтримки партизан. 24 жовтня 1922 року НРА вступила до Владивостока. Залишки білих військ були розгромлені на Далекому Сході до липня 1923 року.

Період 1920—1921 став часом «зеленого потопу». Масова незадоволеність селянського населення продрозкладкою була підігріта демобілізацією з Червоної армії. Окремі повстання «зелених» селянських повстанців охопили всю країну; найбільш великим з них стало повстання «Зеленої армії» А. С. Антонова на Тамбовщині. На придушення цих повстань також були кинуті частини РСЧА.

Повстання неодноразово перекидалися також і на частини самої Червоної армії, набраній в основному із селян. Так, 13 червня 1919 року, під час наступу Юденіча, сталися заколоти на фортах Червона Гірка і Сірий Кінь під Петроградом.

7—9 травня 1919 року в Україні колишній царський офіцер Григор'єв Н. О., що перейшов у лютому 1918 року від армії Української Народної Республіки до більшовиків, відмовляється відправляти свою 6-ту Українську радянську дивізію Збройних сил УСРР на Румунський фронт для підтримки Угорської радянської республіки, і піднімає заколот, що спирався головним образом на селян, незадоволених продрозкладкою.

Підсумки громадянської війни в Росії

Останньою подією «зеленого потопу» став так званий Кронштадтський заколот у лютому — березні 1921 року. До зими 1920-21 року політика «військового комунізму», що проводився більшовиками, привела до краху постачання Петрограду, і викликала в ньому новий голод. Незадоволеність привела до повстання Кронштадтської військово-морської бази під гаслами «за Ради без комуністів», відміни продрозкладки, відновлення свободи торгівлі і ін.

Повстання ледве не спричинило розкол усередині ВКП(б); положення ускладнювалося тим, що підтримка революційних кронштадтських матросів сильно сприяла приходу до влади самих більшовиків в 1917 році. Проте, повстання було оголошене білогвардійським заколотом, спровокованим військовими фахівцями з колишніх царських офіцерів за підтримки іноземних розвідок, і придушено. Зростаюча ненадійність Червоної армії змусила більшовиків піти на відміну «військового комунізму», і ввести НЕП. Заміна продрозкладки гуманнішим продподатком призвело до різкого зниження підтримки селянами «зелених» повстанців.

Під час громадянської війни Робітничо-селянська Червона армія розгромила низку армій, що протистояли їй, які утворилися на руїнах Російської імперії, що звалилася:
 Білогвардійські армії (війська Верховного Правителя Росії адмірала О. В. Колчака, Добровольча армія генерала А. І. Деникіна, Північно-Західна армія генерала Н. Н. Юденіча, Північна армія і менш значні, у тому числі Азійська дивізія барона Унгерна);
 озброєні формування козаків Дону (отаман О. М. Каледін, П. Н. Краснов), Оренбурга (отаман А. І. Дутов), Забайкалля (отаман Р. М. Семенов) і др.;
 ряд селянських армій «зелених» повстанців і «чорних» анархістів — А. С. Антонов, М. А. Григор'єв, Н. І. Махно і пр.;
 війська недовговічних есеро-меншовіцьких урядів (Народна армія Комуча, Іжевська Народна армія);
 мали місце також бойові зіткнення з рядом іноземних армій (німці, поляки, чехословаки та ін.)

Радянсько-українська війна
Найбільшою складністю відрізнялася політична картина в Україні, контроль над різними частинами якої переходив з рук в руки білих військ генерала Деникіна, анархістів Нестора Махна, уряду гетьмана П. П. Скоропадського, Центральної Ради, уряду С. В. Петлюри, Західноукраїнська Народна Республіка), різних радянських республік, на початковому періоді недовговічних, повстанців отамана Григор'єва, польських військ (1920), німецьких і австрійських окупантів, французьких окупантів (Одеса, 1919) тощо.

Міжвоєнний період 1922—1939
У 1922 році було утворено Союз Радянських Соціалістичних Республік і Червона армія стала збройними силами цієї держави.

У зв'язку із переходом до мирного становища у 1924—1925 роках під керівництвом М. В. Фрунзе було проведено військову реформу. Відбувся перехід до територіально-міліцейської форми комплектування військ.

У 1929 році війська Червоної армії вели бойові дії проти китайців під час конфлікту на Китайсько-Східній залізниці. У зв'язку із загостренням ситуації на Далекому Сході було утворено Особливу Далекосхідну армію на чолі з В. К. Блюхером.

Радянські військові радники у міжвоєнний період брали участь у громадянській війні в Китаї, японо-китайській війні, громадянській війні в Іспанії. Регулярні частини Червоної армії брали участь у поході на Афганістан 1929 року, боях з японськими військами на озері Хасан 1938 року і на річці Халгін-Гол у 1939 році.

Велику шкоду боєздатності Червоної армії нанесли репресії в РСЧА 1937—1941 років. Слідом за процесом над Тухачевським, Якіром та ін. почався масовий терор в армії. Наприклад, у Київському військовому окрузі підряд було репресовано обох командувачів Й. Е. Якіра та І. Ф. Федька. У Білоруському військовому окрузі підряд репресували двох командувачів І. П. Уборевича та І. П. Бєлова. Підряд були репресовані чотири очільники ВПС РСЧА Алксніс, Локтіонов, Смушкевич та Ричагов. У результаті репресій на чолі радянських військ стали некомпетентні і бездарні воєначальники такі як Хозін, Козлов, Кирпонос, Рябишев, Фекленко, Камков, Павлов, Тюленєв, Черевиченко, Кузнецов та ін.

Вторгнення СРСР до Польщі, радянсько-фінська війна, похід у Бессарабію

Німецько-радянська війна
Станом на 22 червня 1941 року складалась з 4 фронтів, 27 армій, 29 механізованих корпусів, 62 стрілецьких корпусів, 4 кавалерійських корпусів, 5 повітряно-десантних корпусів, 303 дивізій, 57 укріплених районів і 5 стрілецьких бригад, які підтримувались 10 протитанковими бригадами, 94 полками корпусної артилерії, 75 полками артилерії РГК і 34 інженерними полками — загальною чисельністю близько 5 мільйонів осіб.

Ставлення до Червоної армії і її вояків

Див. також
 Українська радянська армія
 Радянська армія
 Російська визвольна армія
 Ворошиловський стрілець

Примітки

Література

 С.Дробяко и А Кращук. Гражданская война в России 1917—1922 г. Красная Армия.

Посилання
 Рабоче-Крестьянская Красная Армия
 Органы руководства советскими вооруженными силами (1917—1941 гг.)
 Мовою документа. Збірка документів про агресію Совєтської Росії проти Української Народної Республіки
 Зі зразків червоно-російської пропаганди. «Красноармеец», № 10-15, 1919. Журнал литературы и политики. РСФСР. Юбилейный номер, посвященный Октябрьской революции. Литературно-Издательский отдел Политического Управления Революционного Военного Совета Республики
 Блеф імперії. Як народжувались радянські військові міфи  матеріал газети Тиждень.ua від 20.05. 2015 року.

Радянська фразеологія
Військові формування за країною
Історія СРСР

Громадянська війна в Росії
Військові формування, засновані 1918


text:
Otan or OTAN may refer to:

 NATO, abbreviated OTAN in French, Spanish and some other languages
 Otan, political party of Kazakhstan, formed into Nur Otan in 2006.
 Otan Ayegbaju, or Otan, a town in Nigeria
 Autan, or Otan, a village in Syria

See also

 Ōtāne, a town in New Zealand


text:
Le logis du Hamel Saint-Étienne est un édifice situé à Athis-Val de Rouvre, dans le département français de l'Orne, en France. Il est inscrit au titre des Monuments historiques.

Localisation
Le monument est situé C.R. 6 du Hamel à La Carneille.

Historique
L'édifice existe depuis le .

Le logis est dans la même famille depuis 1758 et la demeure du député à la Convention nationale Charles Ambroise Bertrand de La Hosdinière.

Le logis est amputé vers 1840 sans modifier en profondeur .

Le lieu sert à rassembler des artistes dont le peintre Levavasseur au .

Les façades et les toitures du logis et du pressoir sont inscrites au titre des Monuments historiques depuis le .

Architecture

Outre le logis qui conserve des tourelles en encorbellement, le domaine conserve un pressoir daté de 1626.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de l'Orne

Liens externes
Le logis sur le site tourisme.aidewindows.net

Bibliographie

Logis du Hamel Saint-Étienne La Carneille
Hamel Saint-Étienne La Carneille
Monument historique inscrit en 1999
Hamel Saint-Étienne


text:
Dies ist eine Liste der Lieder des deutschen Pop-Duos Ich + Ich.
Aufgelistet sind alle Lieder der Alben 	Ich + Ich (2005), Vom selben Stern (2007) und Gute Reise (2009). Des Weiteren befinden sich alle Non Album Tracks und Cover in dieser Liste.

Die Reihenfolge der Titel ist alphabetisch sortiert. Sie gibt Auskunft über die Urheber.

A

B

D

E

F

G

H

I

J

M

N

P

S

T

U

V

W

Y

Weblinks
 austriancharts.at
 discogs.com

Lieder
Ich Und Ich