text:
Ospedale degli Innocenti (Bolnica nedolžnih ljudi, tudi Zavetišče za najdenčke, znana tudi v starem toskanskem narečju kot Spedale degli Innocenti) je zgodovinska stavba v Firencah v Italiji. Oblikoval jo je Filippo Brunelleschi , ki je leta 1419 dobil naročilo od ceha svilarjev, Arte della Seta. Prvotno je bila otroška sirotišnica. Velja za pomemben primer zgodnje italijanske renesančne arhitekture. Bolnišnica ima ložo veliko devet obokov s pogledom na Piazza SS. Annunziata. Ta ceh je bil eden najbogatejših v mestu in se je, tako kot večina cehov, ukvarjal s človekoljubnimi dolžnostmi.

Fasada je sestavljena iz devetih polkrožnih lokov na stebrih kompozitnega reda. V spandrelih lokov so emajlirani modri terakota rondeli z reliefi dojenčkov, ki jih je oblikoval Andrea della Robbia, ki nakazujejo na funkcijo stavbe. Poudarek je na horizontali, ker je stavba daljša od višine. Nad vsakim polkrožnim lokom je tabernakeljsko okno (pravokotno okno s trikotnim robom na vrhu).

Stavba razkriva čist in jasen občutek sorazmernosti. Višina stebrov je enaka širini interkolumniju in širini arkade, pri čemer je vsak obok kocka. Njihove preproste razsežnosti odražajo novo dobo, eno od posvetnega izobraževanja in občutek velikega reda in jasnosti. Podobno je višina ogredja polovica višine stebra, kar je primerno za jasno mislečo družbo.

Otroci so bili včasih zapuščeni v vodnjaku, ki je bil v prednjem delu. Vendar je bil ta odstranjen leta 1660 in ga je nadomestilo kolo za skrivno zatočišče [3]. Vrata so imela posebno vrtljivo vodoravno kolo, ki je otroka pripeljalo v stavbo, ne da bi bila starša vidna. To je ljudem omogočilo, da so svoje otroke zapustili anonimno, da zanje skrbi sirotišnica. Ta sistem je obratoval do zaprtja bolnišnice leta 1875. Današnja stavba ima majhen muzej renesančne umetnosti z deli Luca della Robbia,  Sandra Botticellija, Piera di Cosima in Domenica Ghirlandaia.

Zgodovina stavbe
Bolnišnica je bila zgrajena v več fazah, le prva faza (1419-1427) je bila pod neposrednim nadzorom Brunelleschija. V poznejših fazah je bilo dodano podstrešje (1439), vendar so bili  izpuščeni pilastri, za katere se zdi, da si jih je zamislil Brunelleschi in razširili stavbo z en obok na jug (1430). Barvni terakota medaljoni Andree della Robbia so vidni v spandrelih lokov, tako imenovani »dojenčki«, ki so bili postavljeni leta 1485. Kljub priljubljenosti teh medaljonov danes, niso bili prvotni Brunelleschijev namen. Kasneje je bil dodan obokan prehod v oboku levo od lože. Ker je bila loža začeta pred začetkom bolnišnice, ta ni bila uradno odprta do leta 1445 .

Oblikovanje
Zasnova je temeljila na klasični rimski, italijanski romanski in poznogotski arhitekturi. Loža je bila dobro znana vrsta stavbe, kot je Loggia dei Lanzi. Toda uporaba okroglih stebrov s klasično pravilnimi kapiteli, v tem primeru kompozitnega reda, v povezavi z impost bloki, je bila nova. Tudi krožni loki in segmentirane kroglaste kupole za njimi.  Arhitekturni elementi so bili tudi razločni v sivem kamnu glede na bele stene. Ta motiv je postal znan kot pietra serena (italijansko 'miren kamen'). Nova je bila proporcionalna logika. Višine stebrov na primer, niso bile poljubne. Če je vodoravna črta potegnjena vzdolž vrhov stebrov, se kvadrat ustvari iz višine stebra in razdalje od enega stebra do drugega. Ta želja po pravilnosti in geometrijskem redu je postala pomemben element v renesančni arhitekturi.

Portik
Zunanji portik je bil vsekakor delo Brunelleschija. Dolg je 71 metrov in je sestavljen iz devetih travej z rebrastimi oboki in okroglimi loki, ki počivajo na stebrih iz peščenjaka. V primerjavi s trgom je dvignjen s stopnicami, na koncih pa ga obkrožata dve trdni telesi, omejeni s pilastri z žlebovi in vsak s portalom. Zgornji del je sestavljen iz vrste oken, poudarjenih z vencem in s poševno nagnjeno strešno kritino s štrlečim žlebom.

Stavba s pogledom na trg se dviga nad stopniščem, zanjo je značilen portik, ki ga na sredini postavlja devet velikih lokov na stebrih s kompozitnimi kapiteli, na straneh pa še dva loka, obdana s pilastri. Na teh in na lokih počiva svetlobni arhitrav, ki ga nadgrajuje venec, na katerega so postavljena okna s timpanonom.

Izbira materialov in oblike

Vrsta elementov, ki so bili izbrani zaradi omejevanja stroškov, je bila osnova enega najsrečnejših arhitekturnih dosežkov, ki je imel izjemen vpliv na poznejšo arhitekturo, čeprav so jo na novo interpretirali na neskončen način. Najprej so bili izbrani poceni materiali, kot je pietra serena, ki se je doslej v arhitekturi malo uporabljal zaradi krhkosti na atmosferske vplive, in beli omet, ki je ustvaril tisto uravnoteženo kombinacijo sive in bele barve, ki je postala značilnost florentinske in renesančne  arhitekture na splošno.

Poleg tega je bilo za prihranek denarja znova izbrano neizkušena delovna sila, zaradi česar je bilo treba poenostaviti tehnike gradnje. Na primer, modul med stebri, ki se sorazmerno ponavlja v celotni zgradbi, ni bil izračunan med osrednjimi osmi stebrov, ampak bolj preprosto med zunanjimi točkami podstavkov. Ta modul (10 florentinskih krakov, približno 5,84 metra) določa tudi višino od podnožja stebra do vključenega pulvinusa, širino portika, premer lokov, višino zgornjega nadstropja, merjeno onkraj venca; pol modula je polmer obokov in višina oken; dvojnik modula je višina od tal verande do okenske police. Rezultat je bila izjemno jasna arhitektura, kjer lahko spontano dojamemo preprost, a učinkovit ritem arhitekturnih členov, na primer pod portikom zaznamo idealno zaporedje kock, ki jih presegajo poloble, vpisane v samo kocko.

Modul, izračunan na tradicionalen način, med središči stebrov, daje merilo enajstih ročic, ki so jih uporabljali v osrednjem delu bolnišnice in v drugih arhitekturah Brunelleschija, kot sta San Lorenzo in Santo Spirito.

Dekorativni elementi

Ogredje ima preproste nagnjene letve, stebre pa kronajo kompozitni kapiteli z blazino, glede na vrsto, ki jo je izbral Brunelleschi, ki je bil morda navdihnjen z romanskimi okraski San Pier Scheraggio ali Santi Apostoli. Polkrožni lok je uporabila tudi nedavna preteklost mestne arhitekture, na primer Loggia della Signoria, okna s trikotnim timpanonom pa so zelo podobna tistim iz krstilnice sv. Janeza. Drugi element, ki se je v Brunelleschijevi arhitekturi ponavljal, so bili okulusi v spandrelih med loki, kot jih najdemo na primer v Stari zakristiji v sv. Lovrencu ali v Masacciovi freski Sveta Trojica, za katero je Brunelleschi predvidel perspektivno shemo. Vendar pa reliefi v beli in modro glazirani terakoti z znamenitimi kerubini niso sodobni v času Filipa: dodal jih je šele leta 1487 Andrea della Robbia, verjetno namesto praznih vdolbin in poživil arhitekturno prostornino. Za sedanje tonde je značilna prisotnost figure novorojenčka v plenicah, ki je kasneje postal simbol samega "Spedalea".

Dva kroga na straneh sta imitacija, prav tako bočna okrasitev, ki jo je mogoče pripisati posegu leta 1845, ki ga je izvedel arhitekt Leopoldo Pasqui.

Zgornje nadstropje

Zgornje nadstropje, zgrajeno šele po letu 1435, je okrašeno le z oznako venca, kjer je pravokotno okno s timpanonom nad vsakim lokom. Morda ta načrt ni bil del prvotnega projekta in brez njega bi bile stavbe okoli dvorišča vidne s trga v popolni perspektivi zbliževanja z ložo. Obstaja ikonografska dokumentacija o tem, kako bi morala biti bolnišnica brez zgornjega nadstropja v luneti na sliki Pogreb sv. Avguština Benozza Gozzolija (1464-1465) v cerkvi Sant'Agostino v San Gimignano.

Freske in doprsni kipi portika
Pod portikom so freske Bernardina Poccettija (ki je imel prebivališče v bolnišnici in trgovino na vogalu via della Colonna), tako v oboku na sredini kot v lunetah na koncih, ki kronajo marmorne doprsne kipe del velikih vojvod Cosima I., Francesca I. in |Ferdinanda, ki jih je podpisal Giovanni Battista Sermei iz Fiesola; prvi na levi, Francesco I. Zunaj portika je še en doprsni kip Cosima II., ki ga je podpisal Francesco Gargiolli, ki ga je mogoče podati na podlagi napisa iz leta 1602.

Na isti levi glavi (vendar to ni prvotna lokacija) je rešetka, čez katero je bilo leta 1875 zaprto "kolo nedolžnih"; nad levimi vrati (ki vodijo do cerkve Santa Maria degli Innocenti, delo Filipa Brunelleschija, ki ga je leta 1785 korenito preoblikoval arhitekt Bernardo Fallani) je freska Večni oče in sveti mučenci Innocenti, avtorja Giovannija di Francesca del Cervelliere, datirana v leto 1459; nad vrati na desni je še ena freska, ki prikazuje Jezusa z otroki, avtorja Gaspara Martellinija (1843).

Križni hodniki
Notranji prostori so bili skrbno racionalizirani in so bili model za vse naslednje bolnišnične stavbe: območje za moške in eno za ženske, ki so bili neodvisni. Brunelleschi je v dolgem križnem hodniku žensk uporabljal vitke stebre v jonskem slogu, "ženskem" slogu par excellence. Bilo je veliko umetnin in tehničnih naprav, na primer prisotnost vdolbin v vogalnih stebrih, ki so služili kot žleb.

Gradnja se je nadaljevala pod vodstvom Francesca Della Lune, ki je skrbel za prostore, namenjene ženskam, vključno z njihovim križnim hodnikom. Bolnišnico je 11. aprila 1451 posvetil škof Sant'Antonino Pierozzi.

Tondi

Nad vsakim stebrom je keramični tondo. Zanje je Brunelleschi prvotno mislil, da bi bili prazni, vendar je bilo okrog 1490 Andrea della Robbiji naročeno, da jih napolni . Oblika kaže otroka ob preoblačenju. Nekateri tondi so še vedno izvirni, nekateri pa iz devetnajstega stoletja.

Označbe Ameriške akademije za pedijatrijo temeljijo na enem od tondov.

Cerkev

Bolnišnična cerkev, do katere se dostopa iz portika, je bila posvečena Santa Maria degli Innocenti. Leta 1786 sta jo notranje modernizirala Bernardo Fallani in Sante Pacini, ki sta obok poslikala z Mojzesom, rešenim iz vode.

Veliki oltar, ki prihaja iz uničene cerkve San Pier Maggiore, je bil zgrajen v 17. stoletju iz poldragega kamna in je okrašen z Oznanjenjem Mariotta Albertinellija in Giovannija Antonia Soglianija. Oltar je uokvirjen z lokom z dvema stebroma in marmorno ograjo. Na straneh so dvoje orgle; leve pokriva velarij na katerem Rachel joka za svojimi otroki; na desni Jožefove sanje, dve sliki Sante Pacinija, ki je okrasil tudi strop, Giovacchino Masselli pa druge stene.

Poleg krstilnika iz poznega 14. ali zgodnjega 15. stoletja cerkev ohranja tudi platno Mattea Rossellija iz 17. stoletja, ki prikazuje Devico v slavi med sv. Martino in Gallo.

Muzej
Ideja o ustanovitvi muzeja v Innocentiju se je porodila leta 1853, ko so se odločili za najbolj vidno odlaganje umetniških dobrin v zgodovini institucije. Po štirih stoletjih vlade, v kateri je bilo zbranih na stotine umetnin, komisar Carlo Michelagnoli v okviru načrta za oživitev gospodarstva prvič postavlja problem upravljanja te dediščine. Komisarjev pragmatičen pristop je bil naklonjen prodaji manj pomembnih del, ki so tako končala v rokah zbirateljev in v prestižnih evropskih zbirkah, kot je zbirka Victoria in Albert Museum v Londonu. Leta 1890 je na območju današnjega ženskega križnega hodnika dokumentirano odprtje muzeja v treh prostorih v pritličju. Prva razstava je razstavljala sedeminštirideset del, ki veljajo za najprestižnejša. V naslednjih letih so muzej razširili na druga dela, kot je na primer Čaščenje Treh kraljev Domenica Ghirlandaia, ki je od nastanka vedno ostalo na glavnem oltarju cerkve Santa Maria degli Innocenti.

Postopek rasti, ki je vključeval tudi prikaz artefaktov, povezanih z zgodovino ustanove, vključno z  materiali, kot je fotografski album, ki ga je tovarna Brogi ustvarila za predstavitev bolnišnice na Univerzi v Parizu leta 1900. Leta 1971 so muzej preselili v galerijo nad fasadnim portikom. Ta poseg se je rodil ob poplavi, ki se je nekaj let prej dotaknila prostorov v pritličju, kjer je bila razstava 19. stoletja. Za pripravo nove galerije je zaslužen Luciano Berti, ki je zaslužen za zavarovanje razstavljenih del.

Več kot štirideset let po posredovanju Guida Morozzija je bil ustvarjen novi Museo degli Innocenti, ki je preoblikoval dualizem med umetnostjo in zgodovino. Muzej, odprt 24. junija 2016, ponuja tri tematske poti za obiske (zgodovina, arhitektura, umetnost), ki poskušajo rekonstruirati enotno pripoved, ki obiskovalca lahko odkrije kompleksnost dediščine Innocenti.

Med najpomembnejšimi deli najdemo sliko Madona z otrokom in angelom Sandra Botticellija, ki priča o mladostni fazi, v kateri je umetnik še vedno povezan z mojstrom Filipom Lippijem, v čigar delavnici je opravljal svoje vajeništvo pred svojim slogovnim pristopom k Verrocchio. V muzeju je Ghirlandaiovo, eno od slikarjevih mojstrovin, Čaščenje Treh kraljev, oltarna slika, naslikana v sodelovanju z njegovima bratoma Davidom in Bartolomeom di Giovannijem, je bila prvotno postavljena na veliki oltar cerkve Santa Maria degli Innocenti. Naročena 23. oktobra 1485, velja za najbolj reprezentativno delo inštituta s civilnim, političnim in verskim pomenom.

Izum iz glazirane terakote Luca della Robbia najde eno svojih prvih aplikacij pri Madoni in otroku v Museo degli Innocenti. Delo na stranskem oltarju ženske cerkve verjetno izvira iz prve skupine pohištva Inštituta, ki je bila odprta za sprejem leta 1445.

Neri di Bicci je po naročilu trgovca Bartolomea Lenzija naslikal Marijino kronanje, ki naj bi ga postavili na desni oltar cerkve Istituto degli Innocenti.

Muzej hrani druga dela, na primer Ustoličena Madona z otrokom in svetniki Piera di Cosima in Madonna degli Innocenti Jacopina del Conteja.

Pomembno pričevanje o življenju znotraj inštituta so znaki prepoznavanja otrok: sto štirideset majhnih predmetov, vključno z zlomljenimi medaljami, kroglicami rožnega venca, gumbi, kosi tkanine, barvnim steklom, vzbuja navado staršev, da jih dajo med pasove svojega novorojenčka, namenjenega zapustitvi, ki bi staršem omogočili, da prepoznajo prepoznajo svojega otroka leta po opustitvi.

Zgodbo o Innocenti omenja tudi freska Bernardina Poccettija, ki je postavljena v jedilnico deklet: delo prikazuje pokol nedolžnih in prizore iz življenja Innocentov.

Vpliv v arhitekturi

Arhitektura Ospedale degli Innocenti je imela dolgotrajen vpliv na kasnejšo arhitekturo. Vrsta dvignjene lože s pogledom na mestni trg je bila zvesto prevzeta v bolnišnici San Paolo, tudi v Firencah, ali v Ospedale del Ceppo v Pistoii.

Toda predvsem na piazza della Santissima Annunziata je fasada določala urbano konformacijo vseh sosednjih stavb: od sredine 15. stoletja sta Michelozzo in nato Leon Battista Alberti prenovila baziliko Santissima Annunziata, na fasado pa dodali portirano vežo; leta 1516 sta Antonio da Sangallo starejši in Baccio d'Agnolo zgradila dvojno ložo na nasprotni strani trga, ložo Marijinih služabnikov; nazadnje leta 1601 je portik na celotni severni strani dokončal Giovanni Battista Caccini in ustvaril perspektivni kontinuum na trgu, ki je bil še posebej očiten, ko se prihaja s trga Piazza del Duomo, po ulici dei Servi po stopinjah tradicionalne procesije vsako leto 25. marca.

Namesto tega se je Leon Battista Alberti oddaljil od Brunelleschijeve lože, ki je namesto stroge pravilnosti imel raje bogatejše, elegantnejše in harmoničnejše sorte. Pravzaprav je raje postavil arhitrav na stebre, medtem ko je za osnovo lokov izbral predvsem stebre, pri čemer se je skliceval na rimsko cesarsko arhitekturo.

Piazza Santissima Annunziata
Sirotišnica definira vzhodno stran Piazza Santissima Annunziata, drugi dve glavni fasadi pa sta bili zgrajeni pozneje, da bi posnemali Brunelleschijevo ložo. Trg ni zasnoval Brunelleschi, kot je včasih navedeno v priročnikih. Zahodno fasado, Loggia dei Servi di Maria, je zasnoval Antonio da Sangallo starejši v 1520-ih. Zgrajena je bila za beraški red Servi di Maria, danes pa je hotel. Severno stran trga določa Bazilika della Santissima Annunziata. Čeprav je stavba precej starejša, ji je fasado leta 1601 dodal arhitekt Giovanni Battista Caccini. Konjeniški kip Ferdinanda I. Toskanskega je izdelal kipar Giambologna (psevdonim za Jean de Boulogne) in ga postavil leta 1608. Vodnjak je bil dodan leta 1640.

Sklici

Zunanje povezave

Five centuries of foundling history in Florence: changing patterns of abandonment, care and mortality

Kraji svetovne dediščine v Italiji
Zgradbe in objekti v Firencah
Renesančna arhitektura v Italiji
Zgradbe in objekti, zgrajeni leta 1427
Muzeji v Italiji
Dela Filippa Brunelleschija


text:
Sollefteå köping var en tidigare kommun i Västernorrlands län. Centralort var Sollefteå.

Administrativ historik
Den 20 februari 1885 inrättades Sollefteå municipalsamhälle inom Sollefteå landskommun. Detta bröts sedan ut ur kommunen för att bilda Sollefteå köping den 1 januari 1902. Enligt beslut den 18 oktober 1912 flyttades ett område på 4,76 km² över från landskommunen till köpingen, gällande från och med den 1 januari 1913. Sollefteå blev stad den 1 januari 1917 och Sollefteå köping ombildades därmed till Sollefteå stad.

Köpingen hörde i kyrkligt hänseende till Sollefteå församling.

Geografi

Sollefteå köping hade 1902 en area på 0,93 km², varav 0,92 km² var land. Vid utgången av år 1916 hade köpingen en area på 5,69 km², varav 5,68 km² var land.

Köpingsvapen
Sollefteå köping förde inte något vapen.

Befolkningsutveckling

Se även
 Sollefteå församling

Referenser

Fotnoter

Indelningar i Sollefteå kommun
Sveriges köpingar
Sveriges kommuner 1863-1951
Tidigare kommuner i Västernorrlands län

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Az 1974-es labdarúgó-világbajnokság a tizedik világbajnokság volt a labdarúgás történetében, melyet 1974. június 13. és július 7. között rendeztek meg. Az esemény házigazdája az NSZK volt, mely 1966 júliusában kapta meg a rendezés jogát a FIFA-tól. Ezen a tornán adták át először az olasz szobrász, Silvio Gazzaniga által megalkotott FIFA World Cup Trophy-t, ami jelenleg is a világbajnokság trófeája. Az előző trófeát, a Jules Rimet-kupát 1970-ben Brazília harmadszor is megnyerte, így örökre megtarthatta azt. A világbajnokságot végül a rendező ország csapata nyerte, miután a döntőben 2–1-re legyőzte Hollandiát. A világbajnoki-győzelem a második címe volt az NSZK-nak, ezt megelőzően 1954-ben nyerte meg a tornát.

Rendező

Az NSZK-t a FIFA 1966. július 6-án választotta ki rendezőnek Londonban. Az 1978-as és az 1982-es világbajnokság rendező országairól is ekkor döntöttek. Az NSZK és Spanyolország alkut kötött egymással, miszerint a 74-es torna szavazásánál a spanyolok támogatják az NSZK-t, a 82-es esetében, pedig fordítva.

Selejtezők

A FIFA Görögországban, Athénban az 1971-es ülésen vitatta meg, hogy 16 vagy 24 (Európából 12, Dél-Amerikából 6, a többi kontinensről  6 válogatott) csapat vegyen részt a világbajnokság végső küzdelmeiben. Sir Stanley Rous elnökletével úgy határoztak, hogy 16 csapat részvételével, de módosított versenyrendszerben fogják lebonyolítani a tornát. Eddig 32 mérkőzésen dőlt el a világbajnoki cím sorsa, az új rendszerben 38 mérkőzés végeredménye dönt. 24 mérkőzés a csoportküzdelmekben, 12 a két négyes csoportban, 1 a bronzért, 1 az aranyért. Az ülésen úgy határoztak, hogy az eddigi világbajnokságok győztese megkapja a Rimet-kupát. 1974-től a torna győztese csak a világbajnoki kupa másolatát kapja meg.

A tornára rekord nevezés érkezett, 91 ország küldte el jelentkezési lapját. Afrikából 23, Észak- és Közép Amerikából, a Karibi-szigetekről 13, Dél-Amerikából 9, Ázsiából 11, Óceániából 2 és Európából 33 ország. A selejtezők után a világbajnokság döntőjében 16 nemzet válogatottja vett részt. A mérkőzéseken a Német Szövetségi Köztársaság 9 stadionjában vetélkedtek.

A selejtezőkből néhány magasan jegyzett válogatottnak nem sikerült kijutni a tornára. Közéjük tartozik Anglia, amely Lengyelországgal szemben maradt alul a selejtezőcsoportjában. Franciaország, Spanyolország és Magyarország szintén sikertelenül zárta a világbajnoki-selejtezőket. Első alkalommal jutott ki Kelet-Németország, Haiti, Ausztrália és Zaire, amely az első fekete-afrikai ország, melynek sikerült kvalifikálni magát a világbajnokságra.

Résztvevők

Afrika (CAF)

Dél-Amerika (CONMEBOL)

Észak- és Közép-Amerika (CONCACAF)

Európa (UEFA)

Ázsia (AFC) és Óceánia (OFC)

Összegzés

A nyitó mérkőzést a FIFA ezen a tornán vezette be, a négy évvel korábbi világbajnoknak kellett a torna első mérkőzését megvívnia.

Első csoportkör
A mérkőzések látogatottsága meglehetősen alacsony volt. A torna ezen szakaszát többnyire rossz időjárási körülmények között tartották, és a stadionok csak nagyon kevés fedett résszel rendelkeztek. A kelet-európai államok szurkolói a politikai körülmények és a pénzhiány miatt korlátozottan tudtak csak eljutni egy-egy mérkőzésre.

A chilei Carlos Caszely volt az első olyan játékos, akit világbajnoki mérkőzésen piros lappal kiállítottak, az eseményre a Nyugat-Németország elleni találkozón került sor. A piros lapot hivatalosan már az 1970-es labdarúgó-világbajnokságon bevezették, de egy játékost sem állítottak ki azon a tornán. A rendezvény lebonyolítási módja módosult az 1970-eséhez képest: 16 csapat részvételével rendezték meg, őket négy négycsapatos csoportba osztották szét. Minden csoportból az első két helyezett csapat továbbjutott a következő fordulóba, ahol szintén szétosztották őket, ezúttal kettő négycsapatos csoportba. A két csoport győztese egymás ellen játszott a döntőben, míg a csoportok második helyezettjei a bronzmérkőzésen találkoztak.

Két csapat is szokatlanul erőteljes benyomást mutatott a csoportkörben. Hollandia bemutatta a totális futball módszerét, melyet a holland topcsapat AFC Ajaxtól vettek át. A hollandok első alkalommal játszottak világbajnoki-döntőt, amit többek között a csoportjuk megnyerésével értek el, miután Uruguayt és Bulgáriát legyőzték, Svédországgal pedig döntetlent játszottak. Hollandia mellé a második helyen Svédország csatlakozott, miután Uruguayt 3:0-ra győzték le.

Lengyelország ezalatt a maximálisan elérhető pontszámot szerezte meg a csoportjában, melyben két, a torna esélyesének számító csapat is szerepelt. Legyőzték Argentínát 3:2-re, Haitit 7:0 arányban verték el, majd Olaszországot 2:1-re – ez az eredmény azt jelentette, hogy Olaszország kiesett a kupából, és Argentína jutott tovább a második csoportkörbe jobb gólkülönbségének köszönhetően. Noha Haiti nem különösen szerepelt jól az első világbajnokságán (mindhárom mérkőzését elveszítette), volt egy emlékezetes pillanatuk. Az Olaszország elleni nyitómérkőzésükön megszerezték a vezetést Emmanuel Sanon révén, mielőtt végül 3:1-es vereséget szenvedtek (Olaszország ezt megelőzően 19 mérkőzésen át nem kapott gólt).

A 2. csoport különösen kiegyensúlyozottnak bizonyult. A csoportban az döntött, hogy mennyi gólt tudott szerezni Brazília, Jugoszlávia és Skócia a legyőzött Zaire ellen. A csoportban játszott összes többi mérkőzés döntetlennel ért véget. Így az első három helyezett csapatnak egyaránt négy pontja volt. Jugoszlávia 9:0-ra ütötte ki Zairét. Brazília 3:0-ra győzte le őket. Skócia csupán 2 góllal bizonyult jobbnak náluk, így rosszabb gólkülönbsége miatt kiesett a csoportjából. Miután sikerült a nagyon erős Brazíliával egy gól nélküli döntetlent játszani, és veretlenek maradtak a csoportban, a skótok a kiesés miatt nagyon balszerencsésnek érezték magukat. Az 1. csoportban szerepelt Kelet- és Nyugat-Németország is, mellettük Chile és Ausztrália alkotta a kvartettet. Azonban a nagy ütközet a két német csapat mérkőzése volt. Politikai szempontból ez minden idők egyik legjobban vádolt mérkőzése, mivel az esélytelenebb Kelet nyert Jürgen Sparwasser későn szerzett góljának köszönhetően. Ennek a körülménynek az ellenére mindketten biztosan továbbjutottak a második csoportkörbe, a kínos eredmény előidézte Nyugat-Németország második helyét a csoportban, ami segített a torna megnyerésében.

Második csoportkör

A második csoportkörös rendszer mérkőzései valójában az elődöntőknek feleltek meg. Az A csoportban Hollandia és Brazília úgy mérkőzött meg úgy, hogy az előtte lévő két mérkőzésükön a maximális pontszámot szerezték meg. A B csoportban ez ugyanígy igaz volt Nyugat-Németországra és Lengyelországra is – ezért ennek a két mérkőzésnek a győztesei játszhatták egymással a döntőt.

Az A csoportban Johan Cruijff két gólja segítette hozzá a hollandokat Argentína 4:0-s legyőzéséhez. Ugyanabban az időpontban Brazília 1:0-ra verte meg Kelet-Németországot. Hollandia 2:0-ra diadalmaskodott Kelet-Németország felett, míg a dél-amerikai találkozón Brazília 2:1-re győzte le Argentínát. Argentína és Kelet-Németország 1:1-es döntetlent játszott, így kiestek, miközben Hollandia és Brazília között egy döntő jelentőségű mérkőzésen a "totális futball" ismét diadalmaskodott.  Neeskens és Cruijff második félidőben szerzett góljai Hollandiát a döntőbe juttatták.

Ezalatt a B csoportban Nyugat-Németország és Lengyelország egyaránt legyőzte Jugoszláviát és Svédországot. A németek és a lengyelek közötti mindent eldöntő mérkőzés a 76. percig gólnélküli volt, amikor Gerd Müller gólja a házigazdát a döntőbe juttatta 1–0-val. A lengyelek a harmadik helyet szerezték meg, miután 1–0-ra legyőzték Brazíliát.

Döntő

Nyugat-Németországot Franz Beckenbauer vezette, míg a hollandok sztárja Johan Cruijff volt, valamint a totális futball rendszere, ami elkápráztatta az eseményt. Mindössze egy perc telt el, amikor Cruijff szólóját követően Uli Hoeneß a német büntetőterület közelében szabálytalankodott a hollanddal szemben, a megítélt tizenegyest Neeskens értékesítette, így Hollandia megszerezte a vezetést. Ez a büntető volt az első olyan alkalom, hogy tizenegyest ítéltek a világbajnokság döntőjében. Nyugat-Németország igyekezett talpra állni, a 26. percben Bernd Hölzenbein elesett a holland büntetőterületen belül, ami előidézte azt, hogy a brit játékvezető újabb vitatható büntetőt ítélt meg. Paul Breitner önként vállalta a tizenegyesrúgást, amiből gólt szerzett. A továbbiakban Nyugat-Németország erős nyomást gyakorolt, aminek a 43. percben meglett az eredménye: Gerd Müller a rá jellemző stílusával lőtt a hálóba, amivel megfordította az eredményt. Müllernek ez pályafutása utolsó gólja volt a válogatottban. A második félidőben Müller ismét szerzett egy gólt, amit les miatt érvénytelenítettek. A 85. percben Hölzenbein újra szabálytalankodott a büntetőterületen belül, de ez alkalommal nem ítéltek tizenegyest. Végül Nyugat-Németország az 1972-es Európa-bajnokság után az 1974-es világbajnokságot is megnyerte. Ez volt az első és a spanyolok 2010-es győzelméig az egyetlen eset, amikor az Európa-bajnok megnyerte a világbajnokságot is (Franciaország szintén birtokolta mindkét trófeát egy időben, de ők előbb az 1998-as vb-t, majd azt követően a 2000-es Eb-t nyerték meg).

A lengyel Grzegorz Lato lett a torna gólkirálya hét találattal. Gerd Müller pályafutása két világbajnokságán összesen 14 gólt szerzett, amivel megdöntötte Just Fontaine 13 gólos rekordját, amit egyetlen vb-n szerzett. Müller rekordját csak 2006-ban múlták felül, ekkor Ronaldo harmadik világbajnokságán elérte összességében a 15 gólt.

Kabala
A világbajnokság hivatalos kabalái Tip és Tap voltak, a két fiú, akik hasonló nyugatnémetes felszerelést viseltek WM (Weltmeisterschaft, világbajnokság) és 74 felirattal.

Helyszínek

<div style="text-align:left">

Játékvezetés

Előzmények
A kiválasztandó játékvezetők megfigyelése két éven keresztül szigorú és folyamatos volt, aminek eredményeként a jelöltek száma mindig csökkent, míg végül a legjobbnak tartott 34 játékvezetőt hívta meg a FIFA Játékvezető Bizottsága (30 játékvezetőt és 4 [+1] partbírót). Európából 17, Ázsiából 2, Afrikából 2, Közép-Amerikából 1, Észak-Amerikából 1, Dél-Amerikából 6, Ausztráliából 1 fő képviselte a játékvezetőket. A FIFA összes államszövetségének tagjai közül 28 nemzet játékvezetői működtek közre. Németországból 4 fő "csak" partbírót is meghívtak. 9 tartalék játékvezető állt készenlétbe, hogy ha a kiemelt játékvezetők közül valaki megsérül, akkor azonnal pótolható legyen. A kiválasztottak a 33 és 49 évek közötti életkorral rendelkeztek.

A világbajnoki torna előtt az 1970-es labdarúgó-világbajnokságon, Mexikóban, eredményesen bevált szakmai továbbképzéseket tartottak – előadások, filmvetítések elemzése – a játékvezetőknek, sportvezetőknek a sportszerűségről, a játékszabályok alkalmazásáról. A mérkőzések kifogástalan levezetéséhez jó egészségre, valamint jó fizikai teljesítőképességre és megfelelő lelkiállapotra van szükség, ezért a játékvezetők elméleti- és fizikai – Cooper – tesztet végeztek, ellenőrizve felkészültségüket. Meghatározták, hogy a kiválasztott és szakmai tevékenységét folyamatosan ellenőrzött játékvezetők nem vezethetnek mérkőzést a döntőbe jutott csapatoknak.

Minden világbajnokság előtt tartja a FIFA a beszámoló- és tisztújító kongresszusát. 1974-ben Münchenben Sir Stanley Rous – aki 1961 és 1974 között tevékenykedett és a választások idején 79 éves volt – helyett új FIFA elnököt jelöltek João Havelange személyében, aki a Brazil labdarúgósport vezetője.

Helyszíni események
A világbajnokság előtt egy héttel a 34 játékvezetőt az ultramodern ESO Hotelben szállásolták el, amely Frankfurt szélén, egy erdő kellős közepén fekszik, közel a repülőtérhez. A megérkezés után minden részletre kiterjedő orvosi felülvizsgálat mellett, az atletikus állapotukat is ellenőrizték. A játékvezetőket a torna előtt a már "megszokott" intenzív felkészítésnek vetették alá.  A pontól-pontra történő szabályvizsgálat és magyarázat volt a játékvezetők mindennapi képzési "étlapja". a helyes eljárást ismételgetve erősítették az egységesítés tényszerűségét. A torna megkezdése után, a játékvezetőknek a szállodában naponta hasonló értékelést tartottak és TV-felvételeket elemezték.
A "főhadiszállásból" repülővel indultak és érkeztek vissza a játékvezetők.

Játékvezetők értékelése
A játékvezetők többsége a játékvezetés mellett partbírói feladatokat is ellátott. A sok sárga lapos figyelmeztetés és a négy kiállítás ellenére a labdarúgás jó propagandája volt a torna, a csapatok helyes alkalmazkodása, a játékvezetők egyöntetű, értelemszerű szabályalkalmazása biztosítani tudta a játék igazi karakterét és az ellenfél megbecsülését. A játéktéren a szabályok gyakorlati alkalmazásában alig érezhető különbségekkel, minden egyes játékvezető, ha egyedi módon is bizonyította egyéniségét, de mindenkor törődött azzal, hogy a játék az elsődleges. A torna igazolta, hogy a játékvezetők megfeleltek a számukra megelőlegezett bizalomnak, messze jobb volt a teljesítményük, mint a legutolsó két világbajnokságon, Mexikóban és Angliában.

A játékvezetők 38 mérkőzésen szolgálták a játékot, míg partbíróként 76 alkalommal adtak segítséget. Egy játékvezető, John Keith Taylor (angol) három mérkőzést vezetett, közte a döntő találkozót. Hat bíró két-két találkozót vezetett, 23-an egy mérkőzésen bizonyíthatták képességeiket. A FIFA elvárásának megfelelően, ha a játékvezető nem vezetett találkozót, akkor valamelyik működő társának segített partbíróként. Minden delegált játékvezető működött partbíróként. A legtöbbször, 4 alkalommal Gonzales Archundia (Mexikó), kilencen 3 alkalommal, 16-an kétszer, négyen egy-egy alkalommal. Négyen az NSZK-ból csak partbíróként tevékenykedtek, ők 2-2 mérkőzésen voltak partbírók. Akadt egy "kakukkfióka", Abd el-Halím Mohammed Szudánból, aki egy mérkőzésen volt partbíró.

Tovább kellett szigorítani a szabadrúgások szabályszerű végzést akadályozók büntetését, adott esetekben az előnyszabály alkalmazását. A játékosok által elkövetett mindennemű sportszerűtlenséggel szemben a legerélyesebben kell fellépni. Elő kell segíteni a cserék lebonyolításának rendjét (számtáblák). A játékvezetők és a partbírók együttműködését tovább kell finomítani, elősegítve, hogy kialakulhassanak az önálló szakmai ágak – a játékvezetés és a partbíráskodás.

Tettlegesség
A Jugoszlávia–Zaire (9:0) találkozón történt az első eset, hogy a mérkőzést vezető játékvezetőt megrúgták. Az általa lesnek látott negyedik gólnál (a TV felvétele és a sajtóban helyet foglaló  sporttudósítók szerint is leshelyzet történt) felháborodásában az egyik zairei játékos szokatlan módon fejezte ki véleményét, egyszerűen megrúgta a gólt megítélő játékvezetőt. A játékvezető – valószínűleg erőteljesen feldúlt állapotban – azonnal elővette a piros lapot, amit azonnal odatartott az egyik fekete játékos arca elé, aki szó nélkül engedelmeskedett és lement a játéktérről. Csak a mérkőzés után derült ki – a partbírók még nem adhattak segítséget az ilyen tévedések elkerüléséhez –, hogy nem ő követte el a súlyos sportszerűtlenséget.

Játékvezetők

Afrika
  Kamel Mahmoud
  Youssou N'Diaye

Ázsia
  Dzsafar Námdár
  Govindasamy Suppiah

Európa
  Aurelio Angonese
  Doğan Babacan
  Robert Davidson
  Rudolf Glöckner
  Pavel Nyikolajevics Kazakov
  Erich Linemayr
  Vital Loraux
  Palotai Károly
  Nicolae Rainea
  Pablo Sánchez Ibáñez
  Rudolf Scheurer
  Gerhard Schulenburg
  John Keith Taylor
  Clive Thomas
  Kurt Tschenscher
  Arie van Gemert
  Joachim Weyland

Észak- és Közép-Amerika
  Gonzales Archundia
  Werner Winsemann

Óceánia
  Tony Bosković

Dél-Amerika
  Ramón Barreto
  Omar Delgado
  Vicente Llobregat
  Armando Marques
  Luis Pestarino
  Edison Peréz Nuñez

Partbírók
  Heinz Aldinger
  Ferdinand Biwersi
  Walter Eschweiler
  Klaus Ohmsen
  Abd el-Halím Mohammed

A FIFA szervező bizottsága megszavazta, hogy négy válogatott, négy különböző csoportba kerül. A következő válogatottak kerültek a csoportokba elsőként:

 (címvédő)

 (Rendező)

A többi csapatot többnyire földrajzi elhelyezkedés alapján rendezték a kalapokba.

Keretek
A tornán szerepelt összes keret listájához lásd az 1974-es labdarúgó-világbajnokság (keretek)-et.

Eredmények
Minden időpont helyi idő szerinti (CET/UTC+1)

Első csoportkör

1. csoport

2. csoport

 Brazília a jobb gólkülönbsége miatt előzte meg Skóciát.

3. csoport

4. csoport

 Argentína a jobb gólkülönbsége miatt előzte meg Olaszországot.

Második csoportkör

A csoport

B csoport

3. helyért

Döntő

Díjak

Gólszerzők

7 gólos
  Grzegorz Lato

5 gólos
  Johan Neeskens
  Andrzej Szarmach

4 gólos
  Gerd Müller
  Johnny Rep
  Ralf Edström

3 gólos
  René Houseman
  Rivellino
  Paul Breitner
  Johan Cruijff
  Kazimierz Deyna
  Dušan Bajević

2 gólos
  Héctor Yazalde
  Jairzinho
  Joachim Streich
  Wolfgang Overath
  Emmanuel Sanon
  Joe Jordan
  Roland Sandberg
  Stanislav Karasi
  Ivica Šurjak

1 gólos
  Rubén Ayala
  Carlos Babington
  Miguel Ángel Brindisi
  Ramón Heredia
  Valdomiro
  Hriszto Bonev
  Sergio Ahumada
  Martin Hoffmann
  Jürgen Sparwasser
  Rainer Bonhof
  Bernhard Cullmann
  Jürgen Grabowski
  Uli Hoeneß

  Pietro Anastasi
  Romeo Benetti
  Fabio Capello
  Gianni Rivera
  Theo de Jong
  Ruud Krol
  Rob Rensenbrink
  Jerzy Gorgoń
  Peter Lorimer
  Conny Torstensson
  Ricardo Pavoni
  Vladislav Bogićević
  Dragan Džajić
  Josip Katalinski
  Branko Oblak
  Ilija Petković

Öngól
  Roberto Perfumo (Olaszország ellen)
  Colin Curran (Kelet-Németország ellen)
  Ruud Krol (Bulgária ellen)

Végeredmény
Az első négy helyezett utáni sorrend nem tekinthető hivatalosnak, mivel ezekért a helyekért nem játszottak mérkőzéseket. Ezért e helyezések meghatározása a következők szerint történt:
 több szerzett pont,
 jobb gólkülönbség,
 több szerzett gól,
 nemzetnév.
A hazai csapat eltérő háttérszínnel kiemelve.

Jegyzetek

Források
 Népszabadság 1971. január 7.

További információk

 Az 1974-es labdarúgó-világbajnokság története

Labdarúgó-világbajnokságok
Németország labdarúgása


text:
Longin Hieronim Pastusiak (pronounced ; born August 22, 1935 in Łódź, Poland) is a Polish politician and historian.

Academic career
In 1959 Pastusiak earned his Master of Arts degree form Woodrow Wilson School of Public and International Affairs, University of Virginia in Charlottesville. Then in 1960 he received his Master of Arts degree from the Faculty of Journalism, Warsaw University.

From 1961 to 1962 Pastusiak studied for a doctorate at the American University in Washington, DC. He received a PhD from the Faculty of History, Higher School of Social Sciences in Warsaw (1963). In 1967 he earned the title of Doctor Habilitated from the Institute of History, Polish Academy of Sciences. In 1978 he gained the title of Associate Professor, then in 1986 the title of Full Professor.

From 1963 to 1994 Pastusiak was a researcher at the Polish Institute of International Affairs. He was also a visiting professor at several foreign universities, mainly American. He was a professor at Gdańsk University (on leave of absence). Between 1997 and 1999 he was president of the Warsaw School of Social and Economic Sciences. He was also a member of the Political Science Committee of the Polish Academy of Sciences and the author of over 600 scientific publications including more than 60 books on international relations.

From 1967 to 1998 Pastusiak was a member of the Central Board of the Polish Political Sciences Association. He was chair of the Association during three annual terms. From 1988 to 1994 he was a member of the Executive Committee of the International Political Sciences Association. He was vicepresident of the Association from 1991 to 1994. He was former president of the Polish Canadian Society, deputy president of the Poland – Republic of Korea Society and member of the Euro-Atlantic Society and the Club of Rome. Pastusiak was in 2008 a visiting professor at Appalachian State University in Boone, North Carolina.

As a historian, much of his works are related to Polish-American relations.

Selected works
 2001 – Anegdoty prezydenckie, Wyd. Bellona,
 2003 – Prezydenci amerykańscy wobec spraw polskich, Wyd. Bellona,
 2004 – George W. Bush jaki człowiek, jaki prezydent?, Wyd. Adam Marszałek,
 2005 – Prezydenci Stanów Zjednoczonych Ameryki, Wyd. Iskry,
 2006 – Biały dom i jego mieszkańcy, Wyd. Oficyna Wydawniczo-Poligraficzna ADAM,
 2009 – Romanse prezydentów USA, Wyd. Oficyna Wydawniczo-Poligraficzna ADAM,

Political career
From 1991 to 2001 Pastusiak was Deputy to the Polish Sejm. During its 1st and 2nd term he was Deputy Chairman of the Parliamentary Club of the Democratic Left Alliance. During its 3rd term he was Deputy Chairman of the Sejm Foreign Affairs Committee and Chairman of the Sejm and Senate Standing Delegation to the Assembly of the Western European Union. Since 1998 he was Vice-chairman of the International Council of the organisation Parliamentarians for Global Action based in New York. Since 2000 he has been Chairman of the Sub-Committee for Transatlantic Relations of the NATO Parliamentary Assembly. Since 2001 he has been Deputy Chairman of the Social-Democratic Faction in the NATO Parliamentary Assembly.

From 1961 until its dissolution Pastusiak was a member of the Polish United Workers' Party. In 1995 he became a member of the Democratic Left Alliance. Since 2000 he has been a member of the Supreme Council of the Democratic Left Alliance.

From 2002 to 2004 Pastusiak served as vice president of NATO Parliament Assembly and from 2001 until 2005 he was Marshal of the Senate of the Polish Republic.

References

External links
 Senate of the Republic of Poland:  Longin Hieronim Pastusiak

1935 births
Living people
Democratic Left Alliance politicians
Politicians from Łódź
American University alumni
20th-century Polish historians
Polish male non-fiction writers
Senat Marshals
University of Virginia alumni
University of Warsaw alumni
Members of the Polish Sejm 1991–1993
Members of the Polish Sejm 1993–1997
Members of the Polish Sejm 1997–2001
Members of the Senate of Poland 2001–2005
Recipients of the Order of the Cross of Terra Mariana, 1st Class
Princeton School of Public and International Affairs alumni


text:
Termenul de disociație sau disociere se poate referi la:

 Disociație (chimie)
 Disociație (psihologie)


text:
Itō Tōgai (japanisch 伊藤 東涯; geboren 15. Juni 1670 in Kyōto; gestorben 23. August 1736) war ein japanischer Philosoph.

Leben und Wirken
Itō Tōgai war der älteste Sohn von Itō Jinsai. Alle vier Söhne Jinsais folgten dem Vater, aber besonders begabt waren Tōgai und der vierte Sohn Rangū (蘭嵎), die daher "Itō (Horigawa) no shubizō" (伊藤-堀河 の首尾蔵) – "Höchste Schätze der Itō am Horigawa" genannt wurden.

Tōgai war sanftmütig, aufmerksam und in sich ruhend. Bereits als Kind wurde er von seinem Vater unterrichtet, und er begleitete ihn bei dessen Besuchen der Salons der Adeligen, Gelehrten und Reichen in Kyōto. So wurde er mit der spirituellen Grundlage der Jinsai-Lehre vertraut. Sein Vater war gegen die Lehre des Neokonfuzianisten Zhu Xi und gegen die Yōmeigaku eingestellt und betonte die Wichtigkeit der Studien der Gespräche des Konfuzius.

Nach dem Tode seines Vaters im Jahr 1705 übernahm Tōgai im Alter von 36 Jahren dessen Schule "Kogidō-juku" (古義堂塾). Tōgai verzichtete auf die Einladung der Fürsten von Wakayama, ein Nebenzweig der Tokugawa, und war bemüht, seinen jüngeren Bruder großzuziehen. Wie sein Vater verteidigte er als Gelehrter der Stadt dessen Philosophie und bemühte sich, die Schule am Horikawa weiterzuentwickeln.

Nach seinem Tod wurde Tōgai "Shōjutsu sensei" (紹述先生) – "Verehrter Lehrer Shōjutsu" genannt. Tōgai befasste sich mit Detail-Studien, während sein Vater Jinsai ein origineller Denker war. Yuasa Jōzan (湯浅 常山; 1708–17841) schrieb in "Bunkai zakki" (文会雑記), dass "das Studium des Tōgai durch Jinsai verdoppelt wird". Sein bedeutendster Schüler war Aoki Kon'yō.

Anmerkungen

Literatur
 S. Noma (Hrsg.): Itō Tōgai. In: Japan. An Illustrated Encyclopedia. Kodansha, 1993. ISBN 4-06-205938-X, S. 639.

Weblinks
 Biographien Itō Tōgai in der Kotobank, japanisch

Philosoph
Japaner
Geboren 1670
Gestorben 1736
Mann


text:
Armentia (in latino: Armentiensis) è una sede titolare della Chiesa cattolica.

Storia

Armentia, località del comune di Vitoria nel nord della Spagna, fu, tra il IX e l'XI secolo, sede dei vescovi di Álava.

Dal 2018 è annoverata tra le sedi vescovili titolari della Chiesa cattolica; dal 18 gennaio 2020 il vescovo titolare è Vicente Juan Segura, già vescovo ausiliare di Valencia.

Cronotassi dei vescovi titolari
 Vicente Juan Segura, dal 18 gennaio 2020

Collegamenti esterni
  La sede titolare su Catholic Hierarchy
  La sede titolare su Gcatholic

Armentia
Armentia


text:
International badminton events
 May 21 – 28: 2017 Sudirman Cup in  Gold Coast, Queensland
  defeated , 3–2 in matches played, to win their fourth Sudirman Cup title.
 August 21 – 27: 2017 BWF World Championships in  Glasgow
 Singles:  Viktor Axelsen (m) /  Nozomi Okuhara (f)
 Doubles:  (Liu Cheng & Zhang Nan) (m) /  (Chen Qingchen & Jia Yifan) (f)
 Mixed:  (Tontowi Ahmad & Liliyana Natsir)
 September 10 – 17: 2017 BWF World Senior Championships in  Kochi
 For results, click here.
 October 9 – 22: 2017 BWF World Junior Championships in  Yogyakarta
 Singles:  Kunlavut Vitidsarn (m) /  Gregoria Mariska Tunjung (f)
 Doubles:  (Mahiro Kaneko & Yunosuke Kubota) (m) /  (Baek Ha-na & Lee Yu-rim) (f)
 Mixed:  (Rinov Rivaldy & Pitha Haningtyas Mentari)

Continental badminton events
 February 13 – 15: 2017 Oceania Senior and Junior Badminton Championships in / Nouméa
 Senior
 Singles winners:  Pit Seng Low (m) /  Wendy Chen Hsuan-yu (f)
 Doubles winners:  Matthew Chau & Sawan Serasinghe (m) /  Setyana Mapasa & Gronya Somerville (f)
 Mixed winners:  Sawan Serasinghe & Setyana Mapasa
 Junior
 Junior Singles winners:  Oscar Guo (m) /  Sally Fu (f)
 Junior Doubles winners:  Oscar Guo & Dacmen Vong (m) /  Sally Fu & Tamara Otene (f)
 Mixed Junior winners:  Edward Lau & Christine Zhang
 February 14 – 19: 2017 Badminton Asia Mixed Team Championships in  Ho Chi Minh City
 Champions: ; Second: ; 3/4 Placements:  &
 February 15 – 19: 2017 European Mixed Team Badminton Championships in  Lubin
 Champions: ; Second: ; 3/4 Placements:  &
 February 16 – 18: 2017 Oceania Junior Mixed Team Badminton Championships in / Nouméa
 Champions: ; Second: ; Third:
 February 16 – 19: 2017 Pan Am Mixed Team Badminton Championships in  Santo Domingo
 Champions:  & the ; Second:  & ; Third: The
 April 7 – 16: 2017 European Junior and Junior Team Badminton Championships in  Mulhouse
 Junior Singles winners:  Toma Junior Popov (m) /  Julie Dawall Jakobsen (f)
 Junior Doubles winners:  (Thom Gicquel & Toma Junior Popov) (m) /  (Emma Karlsson & Johanna Magnusson) (f)
 Junior Mixed winners:  (Rodion Alimov & Alina Davletova)
 Junior Team winners:
 April 17 – 23: 2017 All Africa Mixed Team and Individual Badminton Championships in  Benoni & Johannesburg
 Singles winners:  Adel Hamek (m) /  Kate Foo Kune (f)
 Doubles winners:  (Koceila Mammeri & Youcef Sabri Medel) (m) /  (Michelle Butler-Emmett & Jennifer Fry) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Andries Malan & Jennifer Fry)
 Mixed Team winners:
 April 25 – 30: 2017 Badminton Asia Championships in  Wuhan
 Singles winners:  Chen Long (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles winners:  (Li Junhui & Liu Yuchen) (m) /  (Misaki Matsutomo & Ayaka Takahashi) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Lu Kai & Huang Yaqiong)
 April 25 – 30: 2017 European Badminton Championships in  Kolding
 Singles winners:  Rajiv Ouseph (m) /  Carolina Marín (f)
 Doubles winners:  (Mathias Boe & Carsten Mogensen) (m) /  (Kamilla Rytter Juhl & Christinna Pedersen) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Chris Adcock & Gabby Adcock)
 April 27 – 30: 2017 Pan Am Badminton Championships in  Havana
 Singles winners:  Ygor Coelho de Oliveira (m) /  Rachel Honderich (f)
 Doubles winners:  (Jason Ho-shue & Nyl Yakura) (m) /  (Michelle Tong & Josephine Wu) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Toby Ng & Rachel Honderich)
 July 22 – 30: 2017 Badminton Asia Team & Individual Junior Championships in  Jakarta
 Singles winners:  LEUNG Jun Hao (m) /  HAN Yue (f)
 Doubles winners:  (DI Zijian & WANG Chang) (m) /  (BAEK Ha-na & LEE Yu-rim) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Rehan Naufal Kusharjanto & Siti Fadia Silva Ramadhanti)
 Team -> Champions: ; Second: ; Third/Fourth:  &
 July 25 – 28: 2017 Pan American Junior Badminton Championships in  Markham, Ontario
 Singles winners:  Brian Yang (m) /  Lauren Lam (f)
 Doubles winners:  (Fabricio Farias & Waleson Vinicios Evangelista dos Santos) (m) /  (Breanna Chi & Cindy Yuan) (f)
 Mixed Doubles winners:  (Brian Yang & Katie Ho-Shue)

2017 BWF Super Series
 March 7 – December 17: 2017 BWF Super Series Schedule
 March 7 – 12: 2017 All England Super Series Premier in  Birmingham
 Singles:  Lee Chong Wei (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Chang Ye-na & Lee So-hee) (f)
 Mixed:  (Lu Kai & Huang Yaqiong)
 March 28 – April 2: 2017 India Super Series in  New Delhi
 Singles:  Viktor Axelsen (m) /  P. V. Sindhu (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Shiho Tanaka & Koharu Yonemoto) (f)
 Mixed:  (Lu Kai & Huang Yaqiong)
 April 4 – 9: 2017 Malaysia Super Series Premier in  Kuala Lumpur
 Singles:  Lin Dan (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Yuki Fukushima & Sayaka Hirota) (f)
 Mixed:  (Zheng Siwei & Chen Qingchen)
 April 11 – 16: 2017 Singapore Super Series in
 Singles:  B. Sai Praneeth (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles:  (Mathias Boe & Carsten Mogensen) (m) /  (Kamilla Rytter Juhl & Christinna Pedersen) (f)
 Mixed:  (Lu Kai & Huang Yaqiong)
 June 13 – 18: 2017 Indonesia Super Series Premier in  Jakarta
 Singles:  Srikanth Kidambi (m) /  Sayaka Sato (f)
 Doubles:  (Li Junhui & Liu Yuchen) (m) /  (Jia Yifan & Chen Qingchen) (f)
 Mixed:  (Tontowi Ahmad & Liliyana Natsir)
 June 20 – 25: 2017 Australian Super Series in  Sydney
 Singles:  Srikanth Kidambi (m) /  Nozomi Okuhara (f)
 Doubles:  (Takeshi Kamura & Keigo Sonoda) (m) /  (Misaki Matsutomo & Ayaka Takahashi) (f)
 Mixed:  (Zheng Siwei & Chen Qingchen)
 September 12 – 17: 2017 Korea Open Super Series in  Seoul
 Singles:  Anthony Sinisuka Ginting (m) /  P. V. Sindhu (f)
 Doubles:  (Mathias Boe & Carsten Mogensen) (m) /  (Huang Yaqiong & Yu Xiaohan) (f)
 Mixed:  (Praveen Jordan & Debby Susanto)
 September 19 – 24: 2017 Japan Open Superseries in  Tokyo
 Singles:  Viktor Axelsen (m) /  Carolina Marín (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Misaki Matsutomo & Ayaka Takahashi) (f)
 Mixed:  (Wang Yilu & Huang Dongping)
 October 17 – 22: 2017 Denmark Super Series Premier in  Odense
 Singles:  Srikanth Kidambi (m) /  Ratchanok Intanon (f)
 Doubles:  (Liu Cheng & Zhang Nan) (m) /  (Lee So-hee & Shin Seung-chan) (f)
 Mixed:  (Tang Chun Man & Tse Ying Suet)
 October 24 – 29: 2017 French Open Superseries in  Paris
 Singles:  Srikanth Kidambi (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles:  (Lee Jhe-huei & Lee Yang) (m) /  (Greysia Polii & Apriyani Rahayu) (f)
 Mixed:  (Tontowi Ahmad & Liliyana Natsir)
 November 14 – 19: 2017 China Open Superseries Premier in  Fuzhou
 Singles:  Chen Long (m) /  Akane Yamaguchi (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Chen Qingchen & Jia Yifan) (f)
 Mixed:  (Zheng Siwei & Huang Yaqiong)
 November 21 – 26: 2017 Hong Kong Open Superseries in  Kowloon
 Singles:  Lee Chong Wei (m) /  Tai Tzu-ying (f)
 Doubles:  (Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Chen Qingchen & Jia Yifan) (f)
 Mixed:  (Zheng Siwei & Huang Yaqiong)
 December 13 – 17: 2017 BWF Super Series Finals in  Dubai
 Singles:  Viktor Axelsen (m) /  Akane Yamaguchi (f)
 Doubles:  Marcus Fernaldi Gideon & Kevin Sanjaya Sukamuljo) (m) /  (Shiho Tanaka & Koharu Yonemoto) (f)
 Mixed:  (Zheng Siwei & Chen Qingchen)

2017 BWF Grand Prix Gold and Grand Prix
 January 17 – December 10: 2017 BWF Grand Prix Gold and Grand Prix Schedules
 January 17 – 22: 2017 Malaysia Masters Grand Prix Gold in  Kuala Lumpur
 Singles:  Angus Ng (m) /  Saina Nehwal (f)
 Doubles:  (Berry Angriawan & Hardianto) (m) /  (Jongkolphan Kititharakul & Rawinda Prajongjai) (f)
 Mixed:  (Tan Kian Meng & Lai Pei Jing)
 January 24 – 29: 2017 Syed Modi International Grand Prix Gold in  Lucknow
 Singles:  Sameer Verma (m) /  P. V. Sindhu (f)
 Doubles:  (Mathias Boe & Carsten Mogensen) (m) /  (Kamilla Rytter Juhl & Christinna Pedersen) (f)
 Mixed:  (Pranav Chopra & N. Sikki Reddy)
 February 7 – 12: 2017 Thailand Masters Grand Prix Gold in  Bangkok
 Singles:  Tommy Sugiarto (m) /  Busanan Ongbumrungpan (f)
 Doubles:  (Huang Kaixiang & Wang Yilu) (m) /  (Chen Qingchen & Jia Yifan) (f)
 Mixed:  (Zhang Nan & Li Yinhui)
 February 28 – March 5: 2017 German Open Grand Prix Gold in  Mülheim
 Singles:  Chou Tien-chen (m) /  Akane Yamaguchi (f)
 Doubles:  (Kim Astrup & Anders Skaarup Rasmussen) (m) /  (Yuki Fukushima & Sayaka Hirota) (f)
 Mixed:  (Zhang Nan & Li Yinhui)
 March 14 – 19: 2017 Swiss Open Grand Prix Gold in  Basel
 Singles:  Lin Dan (m) /  Chen Xiaoxin (f)
 Doubles:  (Chai Biao & Hong Wei) (m) /  (Chen Qingchen & Jia Yifan) (f)
 Mixed:  (Dechapol Puavaranukroh & Sapsiree Taerattanachai)
 April 18 – 23: 2017 China Masters Grand Prix Gold in  Jiangsu
 Singles:  Tian Houwei (m) /  Aya Ohori (f)
 Doubles:  (Chen Hung-ling & Wang Chi-lin) (m) /  (Bao Yixin & Yu Xiaohan) (f)
 Mixed:  (Wang Yilu & Huang Dongping)
 May 30 – June 4: 2017 Thailand Open Grand Prix Gold in  Bangkok
 Singles:  B. Sai Praneeth (m) /  Ratchanok Intanon (f)
 Doubles:  (Berry Angriawan & Hardianto) (m) /  (Greysia Polii & Apriani Rahayu) (f)
 Mixed:  (He Jiting  & Du Yue)
 June 27 – July 2: 2017 Chinese Taipei Open Grand Prix Gold in  Taipei
 Singles:  Chou Tien-chen (m) /  Saena Kawakami (f)
 Doubles:  (Chen Hung-ling & Wang Chi-lin) (m) /  (Chae Yoo-jung & Kim So-yeong) (f)
 Mixed:  (Seo Seung-jae & Kim Ha-na)
 July 11 – 16: 2017 Canada Open Grand Prix in  Calgary
 Singles:  Kanta Tsuneyama (m) /  Saena Kawakami (f)
 Doubles:  (Peter Briggs & Tom Wolfenden) (m) /  (Mayu Matsumoto & Wakana Nagahara) (f)
 Mixed:  (Kim Won-ho & Shin Seung-chan)
 July 18 – 23: 2017 Russia Open Grand Prix in  Vladivostok
 Singles:  Sergey Sirant (m) /  Evgeniya Kosetskaya (f)
 Doubles:  (Vladimir Ivanov & Ivan Sozonov) (m) /  (Akane Araki & Aoi Matsuda) (f)
 Mixed:  (Chan Peng Soon & Cheah Yee See)
 July 19 – 23: 2017 U.S. Open Grand Prix Gold in  Anaheim, California
 Singles:  Prannoy Kumar (m) /  Aya Ohori (f)
 Doubles:  (Takuto Inoue & Yuki Kaneko) (m) /  (Lee So-hee & Shin Seung-chan) (f)
 Mixed:  (Seo Seung-jae & Kim Ha-na)
 September 4 – 10: 2017 Vietnam Open Grand Prix in  Ho Chi Minh City
 Singles:  Khosit Phetpradab (m) /  Sayaka Takahashi (f)
 Doubles:  (Wahyu Nayaka & Ade Yusuf) (m) /  (Chayanit Chaladchalam & Phataimas Muenwong) (f)
 Mixed:  (Alfian Eko Prasetya & Melati Daeva Oktavianti)
 October 10 – 15: 2017 Dutch Open Grand Prix in  Almere
 Singles:  Kento Momota (m) /  Zhang Beiwen (f)
 Doubles:  (Liao Min-chun & Su Cheng-heng) (m) /  (Della Destiara Haris & Rizki Amelia Pradipta) (f)
 Mixed:  (Marcus Ellis& Lauren Smith)
 October 31 – November 5: 2017 Bitburger Open Grand Prix Gold in  Saarbrücken
 Singles:  Rasmus Gemke (m) /  Nichaon Jindapon (f)
 Doubles:  (Kim Astrup & Anders Skaarup Rasmussen) (m) /  (Jongkolphan Kititharakul & Rawinda Prajongjai) (f)
 Mixed:  (Anders Skaarup Rasmussen & Line Kjærsfeldt)
 November 22 – 26: 2017 Scottish Open Grand Prix in  Glasgow
 Singles:  Toby Penty (m) /  Kirsty Gilmour (f)
 Doubles:  (Jelle Maas & Robin Tabeling) (m) /  (Selena Piek & Cheryl Seinen) (f)
 Mixed:  (Jacco Arends & Selena Piek)
 November 28 – December 3: 2017 Korea Masters Grand Prix Gold (final) in  Seoul
 Singles:  Jeon Hyeok-jin (m) /  Gao Fangjie (f)
 Doubles:  (Kim Won-ho & Seo Seung-jae) (m) /  (Lee So-hee & Shin Seung-chan) (f)
 Mixed:  (Seo Seung-jae & Kim Ha-na)
 December 5 – 10: 2017 Indonesian Masters Grand Prix Gold in  Jakarta
 Event cancelled.

References

External links
 Badminton World Federation

Badminton by year


text:
Alain Monnier, nom de plume d'Alain Dreuil né le  à Narbonne, dans le département de l'Aude, est un écrivain français.

Biographie
Après des études scientifiques, un diplôme d'ingénieur des travaux publics et un doctorat en Environnement, il travaille dans la recherche puis dans la promotion des technologies nouvelles à Rabat et à Paris.

Il s'installe à Toulouse en 1984 et publie en 1994 son premier roman, Signé Parpot, salué pour sa construction sans narrateur à partir d'une compilation de traces écrites de toute sorte, qui . Les troisième et quatrième titres de la série abandonnent le genre du roman policier humoristique : Parpot le bienheureux (2004) montre comment le héros, de retour dans sa ville de Toulouse,  ; À votre santé, monsieur Papot ! (2015) garde la même structure narrative et montre Parpot, atteint d'une grave maladie, face aux divers acteurs de la santé.

Durant cette même période, Alain Monnier publie une douzaine d'ouvrages dans des genres très différents - fable, roman psychologique, roman noir - dans lesquels se retrouve souvent, par-delà les contraintes qu'il se plaît à s'imposer, une critique de notre modernité.

C'est le cas dans Je vous raconterai (2009) où un SDF est contraint de jouer à la roulette russe ; dans Côté jardin (1998), où la victime d'une tumeur au cerveau cherche à savoir pourquoi son chirurgien a tout fait pour que l'opération le laisse à l'état de légume ; dans Les Ombres d'Hannah (1999), dont l'héroïne est séquestrée par un fonctionnaire de l'État consciencieux et cynique ; et dans Givrée (2006), récit absurde où Marie, une jeune femme que le sexe ennuie, voit son appartement envahi de frigos. Dans un registre plus grave, Survivance : les Fargier, 1890-2060 (2002) propose une contre-utopie où l'espèce humaine tente d'échapper à l'Histoire.

Alain Monnier a par ailleurs écrit des billets d'humeur dans Marianne 2. Il revisite également des œuvres classiques :  en 2012, Candide de Voltaire dans Tout va pour le mieux ! et en 2019 Tartuffe de Molière dans Bas les masques !

Œuvre

Romans

 Signé Parpot, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 1994  ; réédition, Paris, Flammarion, 2006  ; réédition, Paris, Pocket,  , 2000
 Un amour de Parpot, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 1996  ; réédition, Paris, Flammarion, 2006  ; réédition, Paris, Pocket,  , 2000
 Parpot le bienheureux, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 2004  ; réédition, Paris, Pocket , 2006
 Le Petit monde de Barthélémy Parpot, Paris, Flammarion/J'ai lu, 2015

 Côté jardin, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 1998  ; réédition, Paris, Pocket,  , 2002
 Les Ombres d'Hannah, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 1999  ; réédition, Paris, Flammarion, 2006  ; réédition, Paris, Pocket , 2002
 Survivance : les Fargier, 1890 – 2060, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 2002
 Givrée, Paris, Flammarion, 2006  ; réédition, Paris, J'ai lu , 2009
 Notre seconde vie, Flammarion, 2007
 Je vous raconterai, Flammarion, 2009
 Place de la Trinité, Paris, Flammarion, 2011
À votre santé, monsieur Parpot !, Paris, Flammarion, 2015
Tout va pour le mieux !, Paris, Flammarion, , 2012
 Bas les masques, Paris, Flammarion,, 2019

Récit
 Rivesaltes, un camp en France, Flaujac-Poujois, La Louve éditions,  , 2008
 L'Esprit des lieux, Paris, Climats - Flammarion, 2019

Recueil de nouvelles
 L'Insoluble Problème de la présence sur terre, Castelnau-le-Lez, Éditions Climats, 2000

Scénario de films
 Méprises de Bernard Declerq, collaboration adaptation de Côté Jardin (2017) avec Pascal Greggory, Moana Ferré et Fabrizio Rongione

Notes et références

Sources

 .

Liens externes
 Site officiel de l'auteur

Romancier français du XXe siècle
Romancier français du XXIe siècle
Nouvelliste français du XXIe siècle
Naissance en juillet 1954
Auteur français de roman policier
Naissance à Narbonne
Nom de plume


text:
Corynoptera triangulata är en tvåvingeart som beskrevs av Werner Mohrig 1985. Corynoptera triangulata ingår i släktet Corynoptera och familjen sorgmyggor.

Artens utbredningsområde är Österrike. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Sorgmyggor
triangulata


text:
A Nemzeti Demokrata Szövetség (NDSZ) egy rövid életű magyarországi politikai párt volt az 1990-es években.

Története
A párt 1991. május 17-én tartotta alakuló közgyűlését az Országos Közművelődési Központban Pozsgay Imre volt kommunista-szocialista politikus és Bíró Zoltán, az MDF volt első (ügyvezető)  elnökének vezetésével. A 216 alapító tag között volt Sára Sándor, Kukorelli István, Mezei András, Tallóssy Frigyes, Tálas Barna, Püski Sándor, Gidai Erzsébet, Zala Tamás és Gecse Gusztáv is. Rajtuk kívül még három további országgyűlési képviselő is csatlakozott a párthoz.

Alapítói a lakiteleki találkozó szellemét kívánták követni, s mint ilyen, középpárti jellegű szervezet lenni, amely a munkavállalói és kisvállalkozói érdekek politikai képviseletét tartotta a legfontosabb feladatának, együttműködve a főbb érdekvédelmi szervekkel. Ezen kívül szorgalmazta a gazdaság dinamizálását, a közteherviselés és az újraelosztás igazságosabbá tételét a szociális piacgazdaság feltételei között. Felszólalt az állami hitelfelvételek ellen, valamint szorgalmazta a nemzet jövőjét, a gazdasági és a kulturális élet elemi működőképességét szolgáló közintézmények megerősítését, illetve a közrend és közbiztonság megerősítését.

A sok ismert név ellenére az 1994-es választásokon az NDSZ nemhogy mandátumhoz nem jutott, de még az egy százalékot sem sikerült teljesítenie; az összes jelöltje elvérzett az első fordulóban. A szervezetet 1996 januári megszűnéséig Pozsgay és Bíró, mint társelnökök vezették. A párt tagságának egy része ezután 1996 áprilisában Nemzeti Demokrata Párt néven új szervezetet hozott létre, ám ők sem jártak több sikerrel.

Országgyűlési választási eredményei

Források
 Rövid párttörténet, vokscentrum.hu
 1991: zászlót bont Pozsgay új pártja, Tegnapi Újság (index), 2009. május 17.

Megszűnt magyarországi pártok


text:
Nanophyidae är en familj av skalbaggar. Nanophyidae ingår i överfamiljen Curculionoidea, ordningen skalbaggar, klassen egentliga insekter, fylumet leddjur och riket djur. Enligt Catalogue of Life omfattar familjen Nanophyidae 431 arter.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Externa länkar

Skalbaggar
Nanophyidae


text:
Corinna Halke-Teichmann (* 9. Juli 1957 in Dortmund) ist eine ehemalige deutsche Eiskunstläuferin und jetzt Sportjournalistin.

Mit ihrem Partner Eberhard Rausch konnte sie im Paarlauf, damals noch unter ihrem Namen Corinna Halke, von 1974 bis 1976 jeweils die deutsche Meisterschaft für sich entscheiden. Darüber hinaus nahm sie fünfmal an Europameisterschaften und ebenso häufig an Weltmeisterschaften teil, sowie an zwei Olympischen Spielen, ohne dass es dabei zu Medaillen gereicht hat.

Nach Ihrer Karriere wurde sie schließlich 1981 Sportjournalistin und arbeitet seit 1984 für den Bayerischen Rundfunk und für die ARD. Sie moderiert u. a. zeitweise den Sportblock in der Abendschau des Bayerischen Fernsehens und ist derzeit als Reporterin und Moderatorin für Blickpunkt Sport im Einsatz.

Halke ist verheiratet und hat ein Kind.

Weblinks

Eiskunstläufer (Deutschland)
Deutscher
Olympiateilnehmer (Deutschland)
Sportjournalist
Geboren 1957
Frau
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1972
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1976


text:
Bare (cyr. Баре) – wieś w Serbii, w okręgu raskim, w mieście Novi Pazar. W 2011 roku liczyła 39 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w okręgu raskim


text:
Bogdan Kazimierz Sleboda, ur. 14 maja 1942 w Poznaniu, pułkownik w stanie spoczynku, lekarz - ortopeda-traumatolog narządu ruchu, doktor nauk medycznych, dowódca polskiej grupy medycznej wchodzącej w skład Polskiego Kontyngententu Wojskowego w składzie Wielonarodowych Sił w rejonie Zatoki Perskiej i naczelny lekarz polskiego zespołu medycznego w szpitalu Królewskiej Marynarki Wojennej w Al Jubail.

Życiorys

W 1960 roku ukończył I Liceum Ogólnokształcące im. Karola Marcinkowskiego w Poznaniu. Studiował medycynę na Wojskowej Akademii Medycznej w Łodzi. Pracę doktorską pt. "Analiza radiologiczno-kliniczna zmian kształtu i struktury trzonów kręgowych u osób z zespołami bólowymi" obronił w 1982 r. w tamtejszym Centrum Kształcenia Podyplomowego.

W latach 1974-1975 brał udział w pracach Międzynarodowej Komisji Nadzoru i Kontroli w Wietnamie Południowym. Uczestniczył w  operacji "Pustynna Burza" w Arabii Saudyjskiej (1991). W latach 1993-1995 i 1996-1997 pełnił funkcję dyrektora szpitala ONZ w południowym Libanie pełniąc tam słuzbe w ramach PKW w Libanie. Do przejścia na emeryturę był wieloletnim ordynatorem w szpitalu wojskowym w Poznaniu.

Nadal czynny zawodowo - jest biegłym sądowym w Sądzie Okręgowym w Poznaniu.

Przypisy

Pułkownicy Sił Zbrojnych Rzeczypospolitej Polskiej
Ludzie urodzeni w Poznaniu
Urodzeni w 1942


text:
El Senyor dels Anells (títol original: The Lord of the Rings) és una saga cinematogràfica consistent en tres pel·lícules d'aventures i alta fantasia dirigides per Peter Jackson. Estan basades en la novel·la El Senyor dels Anells de J. R. R. Tolkien. Les pel·lícules es subtitulen La Germandat de l'Anell (2001), Les dues torres (2002) i El retorn del rei (2003). És una producció estatunidenca i neozelandesa de les empreses WingNut Films i The Saul Zaentz Company, i distribuïda per New Line Cinema.

És considerat com un dels projectes cinematogràfics més grans i més ambiciosos mai projectats, amb un pressupost toal de fins a $281 milions de dòlars (algunes fonts parlen de $310-$330 milions), que va necessitar més de vuit anys per completar-se, filmant-se les tres pel·lícules simultàniament i totalment a Nova Zelanda, país de procedència de Jackson. Cada pel·lícula de la saga, a més, va disposar d'edicions més extenses publicades en DVD un any després de les seves respectives estrenes al cinema. Tot i que les pel·lícules segueixen l'argument principal del llibre, s'ometen alguns fragments de la novel·la, a més d'incloure algunes variacions i crear nou material de la font original.

Ambientat en el món fictíci de la Terra Mitjana, les pel·lícules segueixen les aventures del hòbbit Frodo Saquet (Elijah Wood) quan ell i la Germandat s'embarquen en la missió de destruir l'Anell Únic, assegurant així la destrucció del seu creador, el Senyor Fosc Sàuron (Sala Baker). La Germandat finalment se separarà, i Frodo continuarà la tasca, juntament amb el seu lleial company Sam (Sean Astin) i el traïdor d'en Gòl·lum (Andy Serkis). Mentrestant, Aragorn (Viggo Mortensen), hereu a l'exili de Góndor, Légolas, Guimli, Merry i Pippin, juntament amb el mag Gàndalf (Ian McKellen), s'uniran per dirigir els Pobles Lliures de la Terra Mitjana en la Guerra de l'Anell.

La trilogia va ser rebuda amb crítiques molt bones, i va ser un èxit financer molt rellevant, aconseguint la saga col·lectivament convertir-se en una de les més taquilleres de la història. La crítica va aclamar les pel·lícules i va aconseguir molts premis, enduent-se un total de 17 premis Oscar de 30 nominacions que va rebre. La darrera pel·lícula de la saga, El retorn del rei, va guanyar els 11 Oscar als que va estar nominada, inclòs el de Millor Pel·lícula, empatant amb Ben-Hur i Titanic al llistat de pel·lícules amb més premis de l'Acadèmia. La saga també va rebre molts elogis pels seus efectes especials i visuals innovadors.

Repartiment
A continuació segueix un llistat amb els membres del repartiment que van donar veu o van interpretar personatges que apareixien a la versió ampliada de la saga dEl Senyor dels Anells.

Referències

El Senyor dels Anells (sèrie de pel·lícules)


text:
Sture Frölén (13 May 1907 – 27 December 1999) was a Swedish architect. His work was part of the architecture event in the art competition at the 1948 Summer Olympics. In his extensive work, he later designed buildings of various kinds, such as sports facilities, industries, town halls, schools and churches.

References

1907 births
1999 deaths
20th-century Swedish architects
Olympic competitors in art competitions
Artists from Stockholm


text:
Operación Malaya es una miniserie de televisión producida por Mediapro y Versátil Cinema para la cadena de española TVE, estrenada el viernes 14 de enero de 2011.

Argumento

La serie relata los hechos reales relacionados con el Caso Malaya, una operación judicial que contra la corrupción urbanística en la ciudad malagueña de Marbella que tuvo lugar durante los gobiernos del Grupo Independiente Liberal (GIL) en las personas de Julián Muñoz Palomo y Marisol Yagüe Reyes. Esta serie se desarrolla a partir de la vida del juez instructor del caso Miguel Ángel Torres Segura, como desde la de los policías implicados en la investigación y también desde la de Juan Antonio Roca, principal imputado y artífice de la trama corrupta. Se narran las dificultades que encuentra la justicia para llevar a cabo su labor, pese al conocimiento no probado de la situación y por otro lado las dificultades que encuentran los corruptos con sus socios o deudores. En el ámbito más personal se incluyen los conflictos que sufren los diferentes personajes en el curso de la investigación, en ocasiones por su completa y abnegada dedicación al caso. Al final del primer capítulo son detenidos un gran número de implicados entre los que se cuentan Juan Antonio Roca, Julián Muñoz, Marisol Yagüe, el juez Mejías o el empresario Israel Márquez. El juez Torres es finalmente trasladado a Granada.

Reparto

Referencias

Enlaces externos
 Web Oficial
 TVE lanza su "Operación Malaya" de ficción contra el corazón de los viernes - VerTele
 Sinopsis en RTVE.es
 Televisión Española estrena la miniserie 'Operación Malaya' - RTVE.es

Series de televisión de España iniciadas en 2011
Series de televisión de Televisión Española
Películas basadas en hechos reales


text:
Significant Others foi uma série de televisão de curta duração, exibida originalmente pela Fox em 1998. Em 2004, depois que Jennifer Garner ganhou fama em Alias, o seriado foi lançado em DVD, que incluía os episódios nunca exibidos anteriormente.

Elenco
 Jennifer Garner como Nell
 Michael Weatherly como Ben Chasen
 Scott Bairstow como Henry Callaway
 Eion Bailey como Cambell Chasen
 Gigi Rice como Charlotte Lerner
 Elizabeth Mitchell como Jane Chasen

Episódios
Significant Others teve no total, apenas seis episódios produzidos, e apenas três exibidos pela FOX, entre 11 e 25 de Março de 1998.

Ligações externas
  Significant Others no IMDb
  Significant Others no TV.com

Séries de televisão de drama dos Estados Unidos
Séries de televisão de drama da década de 1990
Séries da Fox Broadcasting Company
Programas de televisão dos Estados Unidos que estrearam em 1998
Programas de televisão dos Estados Unidos encerrados em 1998
Séries de televisão ambientadas em Los Angeles
Programas de televisão em língua inglesa


text:
Gotthard VI. von Höveln (* 1595 in Lübeck; † 29. November 1655 ebenda) war Ratsherr der Hansestadt Lübeck.

Leben
Gotthard von Höveln war ein Neffe des 1609 verstorbenen Lübecker Bürgermeisters Gotthard von Höveln. 1633 wurde er als Ratsherr in den Lübecker Rat gewählt und war von 1643 bis 1648 Kämmereiherr der Stadt.

Höveln war mit der Witwe des Lübecker Ratsherrn Bernhard Wedemhof verheiratet. Nach seinem Tod wurde ihm 1658 von seinen Erben ein Epitaph mit Wappen, barockem Porträt und Inschrift in der Lübecker Marienkirche gesetzt, welches nicht erhalten ist.

Literatur
 Gustav Schaumann, Friedrich Bruns (Bearbeiter): Die Bau- und Kunstdenkmäler der Freien und Hansestadt Lübeck. Hrsg. von der Baudeputation. Band 2, Teil 2: Die Marienkirche. Nöhring, Lübeck 1906, S. 356 (Digitalisat)
 Emil Ferdinand Fehling: Lübeckische Ratslinie, Lübeck 1925, Nr. 756

Gotthard 06
Lübecker Ratsherr (17. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1595
Gestorben 1655
Mann


text:
Округ Крейг () — округ (графство) у штаті Вірджинія, США. Ідентифікатор округу 51045.

Історія
Округ утворений 1851 року.

Демографія

За даними перепису 2000 року загальне населення округу становило 5091 осіб, усе сільське. Серед мешканців округу чоловіків було 2588, а жінок — 2503. В окрузі було 2060 домогосподарств, 1507 родин, які мешкали в 2554 будинках. Середній розмір родини становив 2,88.

Віковий розподіл населення поданий у таблиці:

Суміжні округи
 Аллегені — північ
 Ботаторт — схід
 Роаноук — південний схід
 Монтгомері — південь
 Джайлс — південний захід
 Монро, Західна Вірджинія — захід

Див. також
 Список округів штату Вірджинія

Виноски


text:
Appalačie byl velký ostrovní kontinent, který existoval v období pozdní křídy (asi před 100 až 66 miliony let) na území západu Severní Ameriky. Vznikl rozšířením Velkého vnitrozemského moře, které v této době "přeťalo" severoamerický kontinent přibližně napůl, a to v severojižním směru. Díky tomu se severoamerická dinosauří megafauna vyvíjela odlišně na západě (v Laramidii) a na východě (v Appalačii).

Charakteristika
Appalačie nese název odvozený od Appalačského pohoří. Tato pevninská masa vznikla stejně jako Laramidie rozšířením moře v průběhu geologických věků cenoman až turon (asi před 100 až 90 miliony let) a zanikl počátkem paleocénu (asi před 70 až 60 miliony let) ústupem moře do oblasti dnešního Mexického zálivu. Nacházejí se zde známé fosiliferní formace, jako je souvrství Navesink nebo souvrství Demopolis Chalk.

Fauna

Tento pevninský blok obývalo velké množství živočichů, včetně populárních dinosaurů, ptakoještěrů a mnoha dalších. Žili zde také tyranosauroidi, kteří se vývojově oddělili od laramidisjkých – v současnosti jsou odtud známé tři rody těchto teropodů – Dryptosaurus, dále Appalachiosaurus a nejnověji poněkud pochybný rod Teihivenator. Žila zde také velká skupina ankylosaurů a hadrosauridů, podobných laramidijskému rodu Corythosaurus.

V oblasti Appalačie se v období pozdní křídy vyskytovaly také velké až obří formy ornitomimosaurů.

Odkazy

Reference

Literatura
 Colbert, E. H. (1948). A Hadrosaurian Dinosaur from New Jersey. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia. 100: 23–37.
 Brownstein, C. D. (2021). Dinosaurs from the Santonian-Campanian Atlantic coastline substantiate phylogenetic signatures of vicariance in Cretaceous North America. Royal Society Open Science. 8 (8): 210127. doi: https://doi.org/10.1098/rsos.210127
 Christopher R. Noto, Domenic C. D'Amore, Stephanie K. Drumheller & Thomas L. Adams (2022). A newly recognized theropod assemblage from the Lewisville Formation (Woodbine Group; Cenomanian) and its implications for understanding Late Cretaceous Appalachian terrestrial ecosystems. PeerJ. 10: e12782. doi: https://doi.org/10.7717/peerj.12782

Externí odkazy
 Článek na webu Sci News

Mezozoikum
Geologie
Kontinenty
Paleogeografie


text:
Винценц Якоб фон Цуккалмальо (; 26 мая 1806, Шлебуш — 21 ноября 1876, Гревенброх) — германский ,  и , автор ряда книг для народа исторического и публицистического содержания. Брат собирателя народных песен Антона Вильгельма Флорентина фон Цуккалмальо.

Биография
Винценц Якоб фон Цуккалмальо родился в семье немецкого чиновника. В 1825 году окончил школу при кармелитском монастыре в Кёльне. Затем несколько месяцев прослужил в 7-й артиллерийской бригаде в этом же городе, с 1826 по 1831 год изучал право в Гейдельбергском университете вместе со своим братом. После завершения обучения переехал в Паффрат, где женился и работал нотариусом и где прожил до 1848 года. Затем работал нотариусом в Хюккенсваге, с 1856 года — в Гревенброхе, где прожил до конца жизни. Во время жизни здесь периодически писал статьи для газеты Grevenbroicher Zeitung. За свою государственную службу имел несколько гражданских наград.

Сочинения
Был плодовитым автором, за свою жизнь написал 75 книг, множество брошюр и статей, несколько пьес. Основные произведения: «Geschichte des Deutschen Volkes» (1849); «Geschichte der deutschen Bauern»; «Die Deutsche Kokarde» (Кельн, 1848; 14 изданий); «Die religiös-politischen Fragen der Gegenwart» (1861). Ему также принадлежат поэма «Das Maifest» (1856) и народная пьеса «Ιοhann Wilhelm» (1876).

Примечания

Литература

Ссылки
 Статья в ADB

Немецкие писатели
Немецкие поэты


text:
Esther Ukpong Sunday (* 13. März 1992 in Ikot Udo Abia, Akwa Ibom) ist eine nigerianische Fußballnationalspielerin.

Karriere

Verein
Sunday startete ihre Karriere bei den Sunshine Queens und wechselte im Dezember 2012 zu den Pelican Stars FC. Seit dem 7. August 2014 steht Sunday beim weißrussischen Erstligisten FK Minsk unter Vertrag. Bereits am 9. August 2014 gab sie ihr Debüt in der UEFA Women's Champions League für den FK Minsk gegen den FC Zürich Frauen.

Nationalmannschaft
Sunday nahm 2010 und 2012 an der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft der Frauen teil. Beim Turnier 2010 erreichte sie mit der Mannschaft Nigerias das Finale, unterlag jedoch der deutschen U-20 mit 0:2. Beim Turnier 2012 in Japan konnte sie sich mit den Falconets den vierten Platz sichern.

Im September 2014 wurde Sunday mit Vereinskollegin Onome Ebi für die Fußball-Afrikameisterschaft der Frauen 2014 berufen und qualifizierte sich mit dem Finaleinzug gegen Kamerun für die Fußballweltmeisterschaft der Frauen 2014 in Kanada.

Sie gehört auch zum Kader der Nigerianerinnen für die WM 2015 in Kanada.

Einzelnachweise

Weblinks

Fußballnationalspieler (Nigeria)
Fußballspieler (FK Minsk)
Teilnehmer an den Afrikaspielen (Nigeria)
Nigerianer
Geboren 1992
Frau


text:
Antarchaea scitula är en fjärilsart som beskrevs av Walker 1866. Antarchaea scitula ingår i släktet Antarchaea och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
scitula


text:
Renato Lopes Texeira da Silva (Caxias do Sul, Brasil, 17 de septiembre de 1959) es un exfutbolista brasileño.

Biografía

Sus inicios fueron en Lajeadense de Lajeado.

Es uno de los ídolos del club Brasil de Farroupilha. Actualmente está radicado en dicha ciudad donde trabaja con talentos jóvenes de la ciudad.

Clubes

Palmarés

Torneos nacionales

Distinciones individuales

Referencias

Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo en los años 1980
Futbolistas del Brasil de Farroupilha
Futbolistas del Sport Club Internacional
Futbolistas del Paulista Futebol Clube
Futbolistas del Esporte Clube Bahia
Futbolistas del Esporte Clube Vitória
Futbolistas del Esporte Clube Guarani


text:
Delia setisissima är en tvåvingeart som först beskrevs av Huckett 1929.  Delia setisissima ingår i släktet Delia och familjen blomsterflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Blomsterflugor
setisissima


text:
Charles Mix megye az Amerikai Egyesült Államokban, azon belül Dél-Dakota államban található. Megyeszékhelye Lake Andes, legnagyobb városa Wagner.

Népesség
A megye népességének változása:

Kapcsolódó szócikkek
 Dél-Dakota megyéinek listája

További információk

Források

Dél-Dakota megyéi
Bottal létrehozott amerikai megye cikkek


text:
О̀лесун () е град и едноименна община в северната част на южна Норвегия. Разположен е на брега на Норвежко море и на островите Норвьой и Аспьой във фюлке Мьоре ог Ромсдал. Първите сведения за града датират от 15 век. Получава статут на град през 1848 г. Получава статут на община на 1 януари 1838 г. Има риболовно пристанище. Риболов, производство на мебели и туризъм. Население от 45 900 жители според данни от преброяването към 1 юли 2008 г.

Спорт
Представителният футболен отбор на града носи името ФК Олесунс. Играл е в най-горните две нива на норвежкия футбол.

Известни личности
 Родени в Олесун
 Едвард Мосер (р. 1962), биолог
 Йон Арне Риисе (р. 1980), футболист

Източници

Външни препратки
 Уебсайт на града и общината

Градове в Норвегия


text:
The 1930 Lehigh Brown and White football team was an American football team that represented Lehigh University during the 1930 college football season. In its third season under head coach A. Austin Tate, the team compiled a 4–5 record.

The team played its home games at Taylor Stadium in Bethlehem, Pennsylvania.

Schedule

References

Lehigh
Lehigh Mountain Hawks football seasons
Lehigh football


text:
The men's 90 kg judo competition at the 2016 Summer Paralympics was held on 10 September at Carioca Arena 3.

Results

Repechage

References

Official results

External links

M90
Judo at the Summer Paralympics Men's Middleweight


text:
Friends School of Baltimore is a private Quaker school in Baltimore, serving students in pre-kindergarten through 12th grade. One of the prestigious Roland Park 5 Preparatory Schools, Friends has been described by author Judy Colbert as "a challenging college preparatory program in an environment where individual differences and perspectives are respected and encouraged".

History
It is the oldest private school in Baltimore, founded in 1784 by members of the Religious Society of Friends. Classes were first held in the Aisquith Street Meetinghouse in the East Baltimore community of Old Town. The School was moved to the Lombard Street Meetinghouse in the 1840s and then, in 1899, to its third location at 1712 Park Avenue, adjacent to the Park Avenue Meetinghouse. In 1925, Friends purchased its present site at 5114 North Charles Street. Though the School incorporated in 1973 and separated from the Baltimore Monthly Meeting of Friends, Stony Run, it maintains historic and philosophic ties with the Meeting.

Curriculum and administration

As of 2006, the School had a faculty of 105 teachers, including 87 full-time faculty and a yearly operating budget of $16.1 million. As of 2022, the School has an endowment of $41.89 million. The School is governed by a Board of Trustees.

Friends' academics are notable for a number of signature programs: the University Partnership Program, Scholas Certificate Program, Inspired Institute, Social Justice Practitioners, William Penn Fellows, and Peer Educators. Friends School is accredited by the Middle States Association of Colleges and Schools and the Association of Independent Maryland Schools, and is approved by the Maryland State Board of Education.

Principals, headmasters, heads of the school
Eli Matthews Lamb (1864-1899†)
Louisa Powell Blackburn (1889–1899)
John William Gregg (1899–1903)
Edward Clarkston Wilson (1903–1927)
William Sibley Pike (1927–1935)
Edwin Cornell Zavitz (1935–1943)
Bliss Forbush Sr. (1943–1960)
William Byron Forbush II (1960–1998)
Jonathan Miller Harris (1998–2002)
Lila Boyce Lohr (2002–2005)
Matthew William Micciche (2005–2021)
Dennis Bisgaard (Interim 2021-2022)
Christian Donovan (2022-present)

†The terms "Principal" and "Headmaster" were not used before 1864.  The term "Head of School" was first used by Jon M. Harris.

†From 1889 to 1899 Eli M. Lamb's "Friends' Elementary and High School" operated separately from the Baltimore Monthly Meeting's School.

Historical timeline

1781 Quaker Meeting House opened at Aisquith and Fayette Streets.
1800 School House constructed on Old Town property.
1816 Girls' School opened.
1840s School moved to Lombard Street Meeting House.
1865 Introduction of high-school classes.
1866 Name changed to "Friends Elementary and High School," Baltimore's first private high school.
1887 Lombard Street property sold.
1892 Purchase of lot next to Park Avenue Meeting House.
1899 Renamed "Park Avenue Friends Elementary and High School."
1900 Name changed to "Friends School".
1901 First issue of Friends School Quarterly.
1908 Electric lighting installed in the school.
1911 Purchase of 1712 Park Avenue for kindergarten and primary grades.
1912 Purchase of 8½ acres in West Forest Park for athletic field.  First football team.
1913 Student government organization begun.
1921 School uniforms adopted.
1924 Boys' lacrosse started.
1927 Girls' lacrosse started.
1929 Primary Department moved to Homeland campus.
1931 Intermediate Department Building constructed at Homeland.
1936 High School moved to Homeland.  School organization changed to a Lower School (grades 1-6) and an Upper School (grades 7-12).
1937 Clubhouse remodeled to house nursery and kindergarten classes.  New gymnasium built.
1954 Education Committee changed admission policy to allow desegregation.
1955 First black students admitted to Friends.
1964 All classes desegregated.
1966 New science building and new addition to gymnasium.
1967 First full-time black faculty hired.
1970 Middle School established.
1974 Faculty Meeting for Business established.
1975 Auditorium extended to house Middle School.
1982 Addition to Upper School building.  Purchase of  from Cathedral property.
1986 New cafeteria built.
1987 Pool built for summer programs use.
1989 Expansion of Lower School to Pre-primary ages.
2003 Opening of the Alumni Center.
2005 New Middle School and Athletic Turf.
2009 New dining hall built
2015 Redid Auditorium
2016 Redid Athletic Turf

Athletics

Friends' athletic program for middle and upper school students is intended to impart Quaker values and foster "collaboration, resilience , teamwork, communication, and leadership", for its 15 middle school teams and 19 upper school teams for boys and girls. Sports offered include soccer, field hockey, cross country and track, basketball, volleyball, tennis, lacrosse, baseball, and softball. The Quakers boys soccer team won the conference championship in 2017. Declining student participation in tackle football, mirroring national trends, resulted in Friends dropping the sport in 2018.

Notable alumni
 Teresa Cohen, mathematician
 Jae Deal, composer and Pop music producer (middle school attendee)
 Alfred Robert Louis Dohme, pharmacist, chemist, and founder of the Baltimore Museum of Art
 Holter Graham, actor (Fly Away Home), current member on the board of directors of the American Federation of Television and Radio Artists
 Kyle Harrison, professional lacrosse player
 Frederick Hecht, pediatrician and geneticist, named the Fragile X syndrome in 1970
 Kenneth Hecht, public interest attorney and advocate
 Alcaeus Hooper, mayor of Baltimore City from 1895 to 1897
 Frank Albert Kaufman, United States District Judge
 Davy Lauterbach, TV writer
 Andy MacPhail, former Baltimore Orioles COO (not a graduate but attended Friends)
 Jonathan Meath, American TV producer (up to fourth grade)
 Felix Morley, Rhodes Scholar, Pulitzer-Prize winning journalist, and president of Haverford College
 Thomas Rowe Price Jr., American investment banker and founder of T. Rowe Price
 Justin B. Ries, American scientist and inventor known for discoveries in the field of global oceanic change
 Lance Reddick, TV and film actor
 Lou Rouse, world-famous photographer
 Rich Santos, Marketing Genius
 Rachel Talalay, film director, producer, actress
 Jason Winer, actor, director ("Modern Family", etc.)

See also
List of Friends Schools, including colleges and preparatory schools associated with the Religious Society of Friends

References

Sources
Friends for two hundred years: A history of Baltimore's oldest school, by Dean R. Esslinger

External links
 Friends School of Baltimore Official site

Christianity in Baltimore
Quaker schools in Maryland
Private schools in Baltimore
Preparatory schools in Maryland
Educational institutions established in 1784
1784 establishments in Maryland
Private high schools in Maryland
Middle States Commission on Secondary Schools


text:
Karl August Ruberl (ur. 6 października 1881 w Wiedniu, zm. 12 grudnia 1966 w Nowym Jorku) – austriacki pływak, medalista olimpijski.

Występował na Letnich Igrzysk Olimpijskich 1900 w Paryżu, gdzie zdobył srebrny medal w pływaniu na 200 m stylem grzbietowym oraz brązowy na 200 m stylem dowolnym. Brał również udział w konkurencji pływanie na 200 m z przeszkodami, lecz zajął tam 4. miejsce.

Linki zewnętrzne

Austriaccy medaliści olimpijscy
Austriaccy pływacy
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 1900
Pływacy na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 1900
Urodzeni w 1881
Zmarli w 1966
Ludzie urodzeni w Wiedniu


text:
Antennablennius hypenetes is een  straalvinnige vissensoort uit de familie van naakte slijmvissen (Blenniidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1871 door Klunzinger.

Naakte slijmvissen
IUCN-status niet bedreigd


text:
This is a list of islands of Lithuania.

Notable islands in Lithuania include:
Antakščiai Island, Lake Antakščiai
Baluošo Ilgasalė, Lake Baluošas
Bažnytėlė Island, Lake Galvė, Trakai,
Beržoras Island, Lake Beržoras,
Briedsalė, Lake Plateliai
Briedžiai Island, Nemunas Delta
Calves Island, Lake Plateliai
Castle Island, Lake Plateliai
Gaidsalė, Lake Plateliai
Ilgio Islands, Lake Ilgis
Jonava Neris Island, Neris, Jonava
Kiaulės Nugara (Sala Kiaulės Nugara), Curonian Lagoon, Klaipėda,
Kiemas Island, Curonian Lagoon
Kubiliai Island, Curonian Lagoon
Nemunas Island, Neman, Kaunas
Pilis Island, Lake Galvė, Trakai
Pliksalė, Lake Plateliai
Ragininkai Island, Neman,
Rusnė Island, Nemunas Delta,
Šončelio Island, Lake Plateliai
Triušiai Island, Curonian Lagoon,
Ubagsalė, Lake Plateliai
Veršių Island, Lake Plateliai
Vytinė Island (Vito Sala), Curonian Lagoon,
Žingelinė (Zingelinės Sala), Curonian Lagoon,
Žvėrynas Neris Island, Neris, Vilnius

See also
List of islands in the Baltic Sea
List of islands

References

 List
Lithuania
Islands


text:
Walijew (, ) ist der Name von

 Fərhad Vəliyev (* 1980), aserbaidschanischer Fußballtorwart
 Kamil Achmetowitsch Walijew (1931–2010), sowjetischer bzw. russischer Physiker
 Mansur Masgutowitsch Walijew (* 1950), russischer Generaloberst
 Mirabi Walijew (* 1970), ukrainischer Ringer
 Rinat Ischakowitsch Walijew (* 1995), russischer Eishockeyspieler
 Roman Walijew (* 1984), kasachischer Dreispringer
 Wladislaw Arturowitsch Walijew (* 1993), russischer Ringer

Siehe auch:
 Walejew


text:
Gerald Frederick Tape (* 29. Mai 1915 in Ann Arbor, Michigan; † 20. November 2005) war ein US-amerikanischer Physiker.

Gerald Tape studierte an der Eastern Michigan University mit dem Bachelor-Abschluss 1935 und erhielt 1936 seinen Master-Abschluss an der University of Michigan, an der er 1940 in Kernphysik promoviert wurde. Danach war er bis 1942 Instructor an der Cornell University und im Zweiten Weltkrieg am MIT Radiation Laboratory, wo an der Entwicklung des Radars gearbeitet wurde. 1946 wurde er Assistant Professor und später Associate Professor an der University of Illinois.

Er war 1950/51 stellvertretender Direktor des Brookhaven National Laboratory, war von 1962 bis 1963 Vizepräsident und dann Präsident der Associated Universities, von 1963 bis 1969 Mitglied der United States Atomic Energy Commission und von 1973 bis 1980 Delegierter der USA bei der International Atomic Energy Agency. Außerdem gehörte er von 1969 bis 1973 dem Science Advisory Committee des US-Präsidenten an und stand dem Nuclear Intelligence Panel der CIA vor. Von 1970 bis 1974 war er im Defense Science Board und bis 1973 als Nachfolger von Robert Sproull dessen Vorsitzender.

1986 wurde er Mitglied der National Academy of Engineering. 1987 erhielt er den Enrico-Fermi-Preis, unter anderem für seinen Einsatz für die Nichtverbreitung von Kernwaffen. Außerdem bekam er den Meritorious Civilian Service Award des Verteidigungsministeriums und den Distinguished Public Service Award der National Science Foundation verliehen. 1978 erhielt er den Henry DeWolfe Smyth Nuclear Statesman Award.

Tape war Fellow der American Physical Society und der American Association for the Advancement of Science sowie der National Academy of Engineering.

Er war seit 1939 mit Josephine Waffen verheiratet und hatte drei Söhne.

Weblinks
 Nachruf in Science News

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Mitglied der National Academy of Engineering
Fellow der American Physical Society
Fellow der American Association for the Advancement of Science
US-Amerikaner
Geboren 1915
Gestorben 2005
Mann