text:
Іван Іванович — сатирична повість М. Хвильового, написана у 1929 році. У семи частинах письменник розповідає про патологічні процеси, які стались із суспільством у збільшовиченій Україні в часи НЕПу. У творі поставлено питання про оманливість особистостей, які претендували на звання господарів нового життя. У осінньому світі автора не тільки висміюються Івани Івановичі, але йдеться про світ провалу революції із її безжальною реальністю. «Іван Іванович» — полісемантичний текст, у якому можна знайти іронію та сатиру на тогочасне суспільство.

Сюжет

Пролог
В епіграфі використана цитата М. Гоголя. Пригадуються думки В. Теккерея щодо роману Свіфта «Мандри Гуллівера». Для Вільяма Теккерея загибель величезного гіганта рівноцінна загибелі грандіозного царства. Виявляється, що думки Івана Івановича співпадали із міркуваннями В. Теккерея, коли в студентські роки його вигнали із третього курсу юридичного факультету за «вольтер'янство». Замолоду Іван Іванович вважав, що «Мандри Гуллівера» можуть в кожному домі стати настільною книгою внаслідок перемоги «революційного народу». Однак оповідач повідомляє нам, що з плином часу юнацькі ідеї пішли в забуття і, можливо, вже нащадки юриста-недоучки все-таки зможуть втілити вольтер'янські погляди у життя. Читача повертають до історії про Івана Івановича.

I
Іван Іванович живе у 38й квартирі на вулиці Томаса Мора у «від голови до п'ят революційному городі». Нині по місту їздять автомобілі (таксі) та запашно пахнуть клумби. Раніше за словами Методія Кириловича, на цій вулиці було багато чиновників, але тепер їх тут зовсім нема. В добу існування комхозів головний герой із партійною кличкою «Жан» живе у будинку пролетарського походження. Іван Іванович перемовляється декількома словами із знайомими Іполітом Онуфрієвичем та прямує додому. Сім'я нашого персонажа — «новий комуністичний побут». Дружина Марфа Галактіонівна має партійну кличку «товаришка Галактика». Автор зображає Марфу Галактіонівну тогочасним зразковим типом дружини нового побуту. Героїня особливо не вирізняється своєю зовнішністю, хоч трошки манікюрить нігті «для здоров'я». Вона читає Леніна та Маркса, проте часом її хочеться прочитати книжки Мопассана. Подружжя має сина — Май, та доньку — Фіалку. Крім того, Іван Іванович має двох коханок. Мадмуазель Люсі — гувернантка, а Явдоха — радянська куховарка і член харчсмаку. Достаток Івана Івановича становить 250 карбованців, а взагалі він член колегії та тресту. Виявляється, що родині ледь вистачає, але Іван Іванович ні за що не покаже людям навколо, що в нього щось не так. Йому важливо носити один й той самий костюм, мати білосніжний носовичок, та заздалегідь сплачувати на «друга дітей». Коли чоловік і дружина сідають говорити про соціалізм, то автор називає свого героя за партійним прізвиськом. Під час розмови Марфа Галактіонівна намагається заспокоїти свого Жана, що зненацько рознервувався. Головний герой без особливих причин почав вважати, що вожді вирождаються. Але він за своєю душевною структурою не здатен їм цього простити. Через переживання у персонажа починає боліти серце і він зникає у своєму кабінеті. В гості до подружжя завітав Методій Кирилович, який своїми манерами приваблює товаришку Галакту. Колега Івана Івановича залишається в одному приміщені із товаришкою Галактикою, яка зізнається у своєму бажанні мати близькість із чужим чоловіком. Між двома у кімнати відбується те за чим автор не може підглядати і що він не здатен чути.

II
Іван Іванович відкриває для себе проблему розмірів власного помешкання. Для нього кількість кімнат — є проблемою, хоч він цілком тверезо розуміє, що більшість людей немає і по дві кімнати. У роздумах про те, як він досягнув цієї квартири герой пригадує себе на початку сімейного життя. Тоді Іван Іванович самовіддано проливав кров во ім'я кращого майбутнього і рішуче працював з товаришкою Галактою, завідуючи губерніяльною Наросвітою. Тоді він сперечався із комхозним агентом з приводу казенних та подарованих колегами речей, але не зважаючи на тремтіння внутрішнього стержня все ж залишився на довгі роки із майном невідомого для нього походження. Подружня пара просинається і має дискусію щодо меню. Іван Іванович не хоче, аби його раціон був схожим до міщанського. Однак присутність дітей у домі змушує Марфу Галактівну проігнорувати пропозицію чоловіка замінити другу страву вірменською горілкою та капушечками, а натомість приготувати ще й котлети. Іван Іванович йде по справам у трест, а Марфа Галактівна опісля лекції для спізнившоїся кухарки йде до дітей. Гувернантка нагадує про комунікативну складову формування індивідуальностей веде малечу в дитячий садок. Інколи в оселю може раптово повернутись наш герой із Методієм Кириловичем. Вони обговорюють «полову проблему і сучасний побут». Але часом Іван Іванович приходить ближче до вечора і просто проводить час із родиною. Інколи він, його дружина та Методій Кирилович потрапляють у кінематографі на фільм із побутово-сатиричною тематикою і це призводить до наступних наслідків. Іван Іванович пояснює своїм супутникам, що не вбачає у таких картинах жодної реалістичності. Автор плавно переводить читача у простір помешкання, де панує тепла та сімейна атмосфера. Тато танцює із донькою, а старші жінки ласкаво посміхаються через ці миті щастя.

III
Головний герой збирається з товаришкою Галактикою на зібрання комосередку. В один із четвергів подружжя партійців поспішало аби взяти участь в будівництві першої в світі Радянської Республіки. Марфа Галактіонівна вдягається симпатично та нагадує своєму чоловікові робітницю тютюнової фабрики. Іван Іванович також вдається бідніше, аніж зазвичай. «Щось надзвичайно зворушливе було в цьому передяганні, ніби це передягання було подібне до того, що його ми спостерігаємо у вівтарі. Але в той час, коли піп надягає на себе шикарну, цілком ідеалістичну ризу, тут ми бачимо, як краще вбрання міняють на скромний, можна сказати, матеріалістичний одяг і до того ж у звичайному коридорі. Словом, Іван Іванович (товариш Жан) і Марфа Галактіонівна (товаришка Галакта) воістину зразково і похвально орієнтувалися у всіх вимогах епохи переходового періоду».
Між Марфою Галактіонівною та Іваном Івановичем розвертається діалог із політичним спрямуванням. Хоча й головний герой безмежно радий владі у власній країні, але він вважає, що у центрі політичного процесу, що відбувається, лежить не утворення соціалістичного союзу, а впровадження його в кожній окремій державі. Дружина ж героя намагається спростувати недоречні думки чоловіка тезою про спільну економіку для країн соціалістичного союзу. Іван Іванович розуміє, що його умовиводи можуть призвести до утворення справжньої буржуазної України, а тому варто залишитись стояти на постулатах останнього пленуму ЦК. У сутінках чутно дзвони з вечірньої служби в церкві, але наш герой волів, аби це гули гудки на заводах. На його думку, такі звукові вихлопи сильніше вражають людину, аніж якісь там звуки первісної християнської комуни.

IV
Дія відбувається у залі засідань комосередку. Тема доповіді — остання вилазка проти самокритики. На першому ряду сіли Іван Іванович, Марфа Галактіонівна та Методій Кирилович. Останній зізнається громадськості, що між них є дискусійщик. Опісля десятків варіантів та припущень, виявилось, що антагонізм приховано у тихому та лагідному товариші Лейтері. Марфа Галактіонівна одразу повідомляє, що завжди вважала його анархістом-індивідуалістом. До зали ввійшов головний начальник і секретар комячейки. Останній попросив намітити кандидатуру на голову даного зібрання. Спочатку слово отримав Семен Якович. Під час його промови у залі було відчутно, як аудиторія напружено поглинає думки свого улюбленого доповідача. В один із моментів доповіді Климентій Степанович викинув недоточений до кінця олівець, що і стало приводом для зауваження зі сторони Семена Яковича. Промова оратора надзвичайно сильно вразила людей і такого ентузіазму вже давно не було в комосередку. Далі слово передали товаришу Лейтеру, який захотів висловити деякі думки з приводу справжньої постановки самокритики. Новий доповідач не був прийнятий публікою і слово перейняв Іван Іванович. Він кмітливо висміяв стремління дискусійщика, пояснив переваги самокритики та змусив аудиторію себе полюбити.

V
Подружня пара повернулась додому, коли Явдоха поралась на кухні, а мадмуазель Люсі вишивала сорочку своєму майбутньому нареченому. Під час подальшої розмови чоловіка та дружини діти вже спали. Іван Іванович намагався знайти у теці потрібний документ, аби знайти підтвердження, що його все таки подавали на зібранні записок. Але натомість він виявив не оголошену стенограму якогось пленуму ЦК. Він подумав, що його дружина зробила таку прикрість, однак Марфа Галактіонівна одразу дала зрозуміти, що ворогів у чоловіка вистачає. Виявилось, що під час засідання Семен Якович випадково положив цей документ у портфель головного героя. Того ж дня вже ближче до ночі, коли всі заснули Марфа Галактіонівна все ще добивалась у свого чоловіка відповіді на запитання «чим же соціалізм відрізняється від комунізму». У Івану Івановичу сниться полум'я та м'яко-бірюзове небо.

VI
Осінь змінилась зимою. Іван Іванович вирішив ощасливити громаду появою нового винаходу. Йому здавалось, що влітку на їх помешкання нападуть мухи і тому варто вигадати якусь мухобійку. Для того, аби головний герой міг більшість свого часу присвятити винаходу він написав заяву до свого комосередку. Щоб його звільнили від партнавантаження. Напровесні Іван Іванович зрозумів, що мухобійку потрібно оснащити електрикою. Отож мухобійку винайшли. Коли муха сідала на апарат головного героя і саме на тому місці, де за проектом бажано було, щоб вона сіла, електрика обов'язково вбивала її. Іван Іванович на деякий час заспокоїв своє его новатора. Але потім він згадав, що його будинок був у стані «соціалістичного змагання». Іван Іванович викликав Методія Кириловича на соціалістичне змагання. Суть якого полягала в тому, що Іван Іванович зробить три мухобійки, а Методій Кирилович буде три дні агітувати службовців тресту за утворення фабрики з їх виробництва. Після Різдва до родини приїхав брат дружини — товариш Мрачний. Раніше він працював лісничим, але був усунений із посади чи то через шахрайство, чи то через опозиційні ухили. У будь-якому випадку чоловік, дружина та її брат почали мати зуб на Сталіна через його дискусійність.

VII
Іван Іванович лежав на дивані на переглядав «Вісті». Йому дуже подобалась ця газета через те, що в ній було багато урядових розпоряджень, гарного та часом смішного матеріалу. І тут раптом одного разу головний герой натрапив у своїй улюбленій газеті на матеріал, де повідомлялось, що революція загинула. У той момент вдома була лише Явдоха і він вирішив поділитись інформацією бодай з нею. Однак під час діалогу Явдоха назвала Івана Івановича «Барином», чим викликала у нього бажання спуститись на рівень хатньої робітниці та винести сміття. Марфа Галактіонівна, побачивши боротьбу вирішила з порогу вигнати робітницю. Але опісля розбіру ситуації всі залишились на своїх місцях. Але це сталось не на довго. Подружжя довго не могло заснути через те, що їх кусали блохи, блошиці. Вранці головний герой так поспішав до установи, що зовсім забув поцілувати рідну донечку. Однак Іван Івановича чекало дещо проблематичніше за це. В установі він дізнався про те, що за будь-яких обставин його будуть чистити. Крім того виконання роботи його комосередку контролюватиметься спеціальною комісією з райкому. Обіцяна комісія, як зазначає автор була необ'єктивна і виявилось, що товариш Лейтер не опозиціонер і не бутозер, а звичайний партієць. Також було наказано негайно переобрати бюро комосередку. Насамкінець: «(це вже просто якесь трагічне непорозуміння), Івану Івановичу, Марфі Галактіонівні, Методію Кириловичу і ще багатьом ще до чистки судилося "вийти із партії", як потім говорила товаришка Галакта.».

Варіанти прочитання
Літературознавець Віра Агеєва вважає, що літературну ситуацію 20-х років можна назвати унікальною через те, що водночас співіснувало, впливало один на одного кілька стилів. Коли, скажімо, в Німеччині експресіонізм змінював імпресіонізм у боротьбі літературних поколінь, то в Україні вся молода генерація спрямовувала вістря критики проти архаїчного народницького реалізму. Отож, на думку літературного критика, «імпресіонізм та експресіонізм» — це два мистецькі напрями, які зійшлись в одну точку своїми протилежними світоглядовими настановами на перевалі ХІХ і ХХ сторіч. Такий зудар був наслідком бунту молодого покоління проти раціоналізму, позитивізму та емпіризму другої половини ХІХ сторіччя. Основою нового філософського світосприймання був ідеалізм, волюнтаризм, а перш за все ірраціоналізм, що заперечував можливість пізнання за допомогою виключно інтелекту і наукових метод. Навіть у прозі одного автора могли вжитись поряд елементи таких несхожих стилів, як імпресіонізм та експресіонізм чи імпресіонізм і неоромантизм. Таланту Миколи Хвильового була, притаманна жадоба експериментаторства, спрага до нового. Проза М. Хвильового переважно лірико-експресивна, з елементами неоромантизму. Але при цьому ряд творів позначений сильним впливом імпресіонізму (зокрема, й слідами навчання у М. Коцюбинського). У своєму дослідженні про письменника Віра Агеєва згадує, що О. Білецький у відомій статті «Про прозу взагалі та про нашу прозу 1925 року» назвав М. Хвильового «основоположником справжньої української прози». Взагалі, М. Хвильовий починав як неоромантик, хоча в новелістиці легко знати і вплив імпресіоністичної поетики, і елементи експресіонізму, навіть сюрреалізму. У його ранній прозі М. Хвильового превалюють музичні, загалом слухові образи. Музична інструментованість його новелістики помітна і на рівні композиційному, і в синтаксичній будові фрази та діалогу. І, зрештою, на рівні слова. Про музичну стихію у його прозі критика писала не раз. Тезу про панмузикалізм як питому рису українського письменства 20-х років сформував Є. Маланюк.

Крім того, М. Хвильовий-романтик умів бути й пильним спостерігачем, аналітиком пореволюційної дійсності. В його ранній прозі з'являється критичний, сатиричний струмінь. Саме невеликою повістю «Іван Іванович» письменник засвідчив віртуозне володіння сатиричним жанром. Проти вічних обивателів, світової наволочі, котра скористалася плодами революції та проникла в усі стільники нового суспільного організму, спрямовані такі механізми як: гостра іронія, нищівний сарказм. Іронічні ефекти спостерігаємо в іносказаннях, автохарактеристиках і взаємооцінках персонажів.
Коли в ранніх сатиричних творах М. Хвильовий не втримувався від дошкульних авторських ремарок, то пізніше. Через точно відібрані побутові деталі, предметні реалії — підсвічується духовне єство героїв. «Весь цей замкнений в собі, наскрізь фальшивий маленький світик, в якому живуть герої, зображено майже зовсім поза зв'язками із великим світом реальних людських інтересів і турбот. Пропорції тут зміщені, й автор наголошує на цьому в своєрідних підзаголовках, де коротко викладається зміст кожного з розділів. Отже, випадково покладена в чужий портфель цілком легальна стенограма пленуму наводить на героя панічний страх, майбутня чистка партії видається загибеллю революції, а суть обіцяного довірливому читачеві "трагічного фіналу" — всього лиш виключення з партії під час чистки. Система цінностей у цьому номенклатурному світі викривлення незбагненного. Єдиний голос реальності — слова куховарки Явдохи, що наспівує якусь пісеньку про майбутню кару на її нових панів. Постать мовчазної Явдохи нагадує образ служниці Варвари у новелі М. Коцюбинського "Сміх". Але в цьому потворному світі пасивна героїня М. Хвильового не здатна на бунт».

Тип героя-переродженця
Більшість дослідників схиляється до думки, що рецепція соціально заангажованої літератури не тільки поглиблює розуміння минулого, а й змінює оцінку дослідниками обставин сучасного. Як не дивно, але й в умовах політичної регламентації змінана естетичних норм також мала місце. Необхідно заново переосмислити образи репрезентантів соціальної утопії, творців «нового світу», світоглядна позиція яких базується на поєднанні комуністичного прагнення до глобального перетворення світу та примітивних міщанських забаганок і потреб. Тобто йдеться про те, що державні службовці, які входили до партій мали подвійне життя. З однієї сторони їх життя позірне і для партії, колективу. А з іншої воно притаєне та зроблене собі на втіху. Вони є руйнівниками суспільного організму, які обертають «блакитну мрію» на «клоаку».
Микола Хвильовий зробив детальний аналіз пореволюційної дійсності, суспільної атмосфери, що набирала ознак оміщанення. Письменник критикує бюрократичну радянську систему, діяльність чиновницького і партійного апаратів. Деталізований опис побуту Іван Івановича свідчить про предметні реалії з акцентом на зовнішні помпезності. Дорогі меблі не відповідають дріб'язковому внутрішньому світові свого власника. Іван Іванович намагається будь-яким чином підлаштуватись під обставини в яких перебуває, аби виглядати у них вигідно. Красномовним моментом є щомісячні збори головного героя на партійні збори: «Іван Іванович взяв портфель і пішов у коридор вдягатись. Марфа Галактіонівна наділа простеньку червону хустку і старенький жакет, так що виглядала зовсім симпатично і нагадувала моєму герою робітницю з тютюнової фабрики. Іван Іванович теж в ці дні виглядав багато скромніше, як звичайно. Капелюх він брав старенький і навіть виймав з комода солдатську блузку, що залишилась в нього з часів воєнного комунізму».
Варто також відзначити, що Іван Іванович використовує партійну посаду, аби задовольнити власні потреби. Тому для нього виключення із партії виявляється, справді, фатальним кінцем. Його комфортні умови життя типового міщанина з партквитком у руках зникли.
При пильнішому аналізі знаходимо у творі О. Копиленка перегук з рефлексіями М. Хвильового («Кіт у чоботях», «Іван Іванович», «Вальдшнепи»), зокрема з тими, що торкаються проблеми тиражування радянської партійною номенклатурою подвійних стандартів поведінки, нівеляції морально-етичних норм буття, засилля партійно-бюрократичної системи управління.
Вчинки героїв-переродженців у творах О. Копиленка і М. Хвильового схожі за своєю помпезністю, внутрішню невідповідністю, партійним кар'єризмом, лицемірством, подвійною мораллю та спекуляцією високими ідеалами. Вони відображають специфіку нової, комуністичної реальності, спрямованої на утвердження норм радянської етики й моралі.

Іронія
На думку Юрія Безхутрого, виведені у творі образи однозначно негативні, вони втілюють патологічні процеси, що відбуваються в «збільшовиченій» Україні під впливом НЕПу в середовищі комуністів, які сприйняли революцію, за словами героя іншої новели Хвильового, «Колонії, вілли…», як «можливість набивати пельку». Характерно, що вже перший відгук на «Івана Івановича», надрукований як післяслово до першої ж публікації твору в журналі (альманасі) «Літературний ярмарок», № 7, у червні 1928 року наголошував саме на цьому: «Ми не раз були свідки того, як хороші революціонери-комуністи в минулому, в роки громадянської війни, в період неп'у підпадали під дрібнобуржуазний, міщанський вплив, цілком розкладалися» <…>
Герої подібної сатири — Іван Іванович, Марфа Галактіонівна, Методій Кирилович. У тексті оповідання є ознака, яка виводить його за межі традиційної плакатної прямолінійності, властивої так званій «радянській сатирі». Іронія визначає семантичні й структурні пріоритети твору, забезпечуючи його високий мистецький рівень і художній ефект.
Головним засобом формування художнього світу твору Хвильовий обирає іронію. Іронія — прихована насмішка, що містить у собі оцінку того, що висміюється, і є однією із форм заперечення. Загальновизнано також, що висміюватися може як сутність предмета, так і окремі його сторони: у цих двох випадках характер іронії — об'єм значення знищувальне, в другому — коректуюче, вдосконалююче. Іронія семантично амбівалентна: з одного боку вона є висміюванням і в цьому розумінні профанація певної реальності, заснована на сумніві в її істинності або навіть на передбаченні неістинності такої реальності, з другого — іронія ніби проба цієї реальності на міцність, що залишає надію на її можливості.
Одна з головних ознак іронічності — конгруентність (рівність, нерозрізненість) серйозність і насмішка наявна і в розв'язці, про щ освідчать останні рядки оповідання: «… — І потім, чому Салтиков-Щедрін міг бути віце-губернатором, а я не можу? Правда?».
Сучасна Хвильовому критика наголошувала на тому, що вістря сатири письменника спрямоване виключно проти «переродженців». «Івани Івановичі і Марфи Галактіонівни могли навіть бути й на фронті, в Червоній армії і навіть припускаю, були не погані революціонери, але відгриміла громадянська війна і вони входять в особисте життя і в роки неп'у, обоє члени партії, розкладаються» — писав М. Майоров у 1929 році.
Письменник шукає причини деградації героїв значно глибше — адже і в роки революції і наступної війни вони аж ніяк не на фронті: «Тоді Іван Іванович самовіддано проливав кров во ім'я кращого майбутнього і рішуче працював з товаришкою Галактою, завідуючи губерніальною Наросвітою».
Водночас іронія, яка завжди є джерелом семантичного подвоєння будь-якого тексту, органічно вписується у мотивну канву оповідання, бо саме мотив «подвійності» як способу світобачення й екзистенції героїв становить собою структурну вісь «Іван Івановича».
Подвійність моралі, подвійність стандартів, зрештою, подвійність самого життя, «всередині» якого існують герої, — постійний ідеологічний рефрен оповідання. «Несправжність», «перелицьованість» комунізованого життя переконливо засвідчують епізоди, присвячені зборам партійного осередку. Лицедійством є і самі збори. Партійний спектакль, наголошує оповідач, має цілком конкретний взірець. Накреслена паралель між партійними зборами і церковною службою послідовно проводиться протягом усієї частини, присвяченої засіданню комосередку.
Переодягання акторів у простий «ком'ячейківський» одяг нагадує авторові те, «що ми спостерігаємо у вівтарі». Усе свідчить про те, що зібрання ком'ячейки не що інше, як ритуальний маскарад імітація, покликана продемонструвати зв'язок комуністичної «пастви» і вождів-«святих», чиї настанови, немов євангельські посилання апостолів, розтлумачуються «головними начальниками-священниками». Перед читачем постає своєрідний культурний інтертекст, який ґрунтується на цілком ясних паралелях: комуністична ідеологія — тільки інша форма релігії.
Сила сатири Хвильового в тому, що оповідання, як не парадоксально, психологічний твір. Незважаючи на елементи гротеску, характери герої позначені «поведінковою достовірністю», а кожен із персонажів — психологічно індивідуалізована особистість. Пихатий, але недалекий, а часом і просто тупуватий Іван Іванович, доволі розумна, по-жіночому інтуїтивно передбачлива й прагматична Марфа, хитрий і «вертлявий» Методій Кирилович, навіть епізодичні герої, грубовато-простецька «радянська куховарка, член міського харчсмаку», Явдоха й жеманна мадмуазель Люсі — усі вони постають, у певному розумінні, як живі люди і є психологічними типами. Важливі мотиви — «мажор» і «дрібний дощик». Мотиви «дрібного осіннього дощика», або «мінору» з'являється у тексті поступово, наростаючи до кінця оповідання і, з одного боку, символізує крах Іванів Івановичів та іже з ними, а з другого — є типовим інваріантом у Хвильового і пов'язаний із розчаруванням письменника у можливості швидкого досягнення омріяного ідеалу.
Хвильовий підводить читача до центральної проблеми усієї своєї творчості — суті й ролі літератури й мистецтва у постреволюційному житті.

Культура споживання їжі
Автор ставить важливий акцент на культурі споживання їжі персонажами. Планування меню на день, винесено у підзаголовки розділу, а сам процес його створення названий М. Хвильовим «ребусом». На думку В. О. Зенгвої визначним збігом обставин виявляється те, що Іван Іванович та Дмитро Карамазов приходять до однакового рішення — вони їстимуть котлети. Ця страва є цілим сатиричним мотивом у творах письменника. Герої, які споживають котлети висвітлені кровожерливими істотами, котрі готові на все заради власного благоустрою. Крім того, у пореволюційній України «котлети» вважались стравою майже недосяжною для звичного люду. Уподобання м'ясної страви говорить про наближеність натури до тваринності.
Важливу роль у творі відіграє ставлення Івана Івановича, як головного мовця цього твору, до куховарки. Цей епізодичний персонаж висвітлюється неосвіченим, злиденним та безслівним, бо ж його голос немає значення у суспільстві. За нових часів звичайні люди мали б отримати свій середній рівень життя, але «куховарки» так і зостались у безпросвітніх злиднях. Тобто в свідомості Іванів Івановичів їх місце, як і раніше, біля «помийного корита».

Релігійні мотиви
Релігійно-містичні мотиви також посідають особливе місце ц розумінні тексту. У 20-30-ті роки ХХ століття правляча верхівка використовує термін християнство лише для виявлення сатиричного ставлення, або нагадування про антирелігійну політику. Так само і в оповідання можна відслідкувати, що головний персонаж згадує церкву лише з метою висміювання її цінностей. Зі своїми колегами він намагається підтримувати культ підтримки влади. Автор зі своєї сторони піджартовує над партійцями, які йдуть в ячейку під час звуків вечірньої дзвіниці.
Перевдягання персонажів мають певну обрядовість: «Щось надзвичайно зворушливе було у цьому перевдяганні, ніби це перевдягання подібне до того, що ми його спостерігаємо у вівтарі». Автор спеціально робить зал засідань комосередку схожим на християнський храм. Поміж його легких та величних архітектурних елементів розташовано іконостас нового часу — портрети вождів. Процес засідання нагадує службу своєю тишею та стриманим шепотінням аудиторії. М. Хвильовий ніби протиставляє зал комосередку християнській святині. Тодішня політика для письменника була демонічним втіленням.
Персонаж товариш Лейтар виступає у творі символом доброго начала. У творі навіть читаємо текст, де розповідається, що у вступній частині свого монологу Іван Іванович порівнює його із Ісусом Христом: «От, приміром, візьмемо Ісуса Христа, — сказав він. Наш народ і досі не знає, що Христос був єврей».
Переодягання акторів у простий «ком'ячейківський» одяг нагадує авторові те, «що ми спостерігаємо у вівтарі». Усе свідчить про те, що зібрання ком'ячейки не що інше, як ритуальний маскарад імітація, покликана продемонструвати зв'язок комуністичної «пастви» і вождів-«святих», чиї настанови, немов євангельські посилання апостолів, розтлумачуються «головними начальниками-священниками». Перед читачем постає своєрідний культурний інтертекст, який ґрунтується на цілком ясних паралелях: комуністична ідеологія — тільки інша форма релігії.

Примітки

Сатиричні твори


text:
Мазуренко Володимир Іванович — український політик. Народився 1 грудня 1954р.

Кол. народний депутат України.

Н. 01.12.1954 (с.Антонівка, Березівський р-н, Одеська обл.); укр.; батько Іван Сергійович (1928-1969) і мати Ганна Никанорівна (1928-1994) - колгоспники; дружина Олена Олексанривна (1979); діти Максим (1989), Олександр (2002), Іван (2004), Катерина (2008), Володимир (2010)

Осв.: Міжнародний інститут управління, бізнесу та права (м.Новочеркаськ, 1996), економіст-фінансист.

03.2006 канд. в нар. деп. України від "Опозиційного блоку НЕ ТАК!", N 20 в списку.

Народний депутат України 4 склик. 04.2002-04.2006, виб. окр. N 142, Одес. обл., самовисування. За 27.71%, 13 суперн. На час виборів: нар. деп. України, член Політичної партії "Трудова Україна". Чл. фракції СДПУ(О) (05.2002-04.06), секретар Ком-ту з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності (06.2002-04.06).

Народний депутат України 3 склик. 03.1998-04.2002, виб. окр. N 141, Одес. обл. На час виборів: голова правл. ЗАТ "Ринок "Північний", чл. АПУ. Чл. фракції ПЗУ (05.1998-12.99), чл. групи "Трудова Україна" (з 12.1999). Секр. Ком-ту з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності та боротьби з орг. злочинністю і корупцією (07.1998-02.2000), чл. Ком-ту з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності (з 02.2000).

1969-73 - учень, Одеський технікум залізничного транспорту.

1973-75 - служба в армії.

1975-76 - механік рефрижераторного поїзда, Каховське рефрижераторне депо ст. Нова Каховка Одес. залізниці.

1976-89 - робітник, Одес. з-д радіально-свердлувальних верстатів; заст. нач. транспортного цеху, Одес. плодоовочева база; механік, ст. "Сортувальна" Одес. залізниці.

1989-96 - голова, кооператив "Шахтар"; дир., МПП "ВМВ", м.Одеса.

1996-98 - дир., голова правл., ЗАТ "Ринок "Північний", м.Одеса.

Чл. Політради СДПУ(О).
Кавалер орденаЗв заслуги3ст
Володіє анґл. мовою.

Захопл.: туризм.кав

Примітки

Посилання
 сайт ВРУ

Народні депутати України 3-го скликання
Народні депутати України 4-го скликання
Народились 1 грудня
Народились 1954
Персоналії за алфавітом

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Hancock County is a county in the U.S. state of West Virginia. As of the 2020 census, the population was 29,095. Its county seat is New Cumberland and its largest city is Weirton. The county was created from Brooke County in 1848 and named for John Hancock, first signer of the Declaration of Independence. Hancock County is the northernmost point in both West Virginia and, by some definitions, the Southern United States; being at the tip of the state's Northern Panhandle. Hancock County is part of the Weirton-Steubenville, WV-OH Metropolitan Statistical Area, which is also included in the Pittsburgh-New Castle-Weirton, PA-WV-OH Combined Statistical Area.

History
Hancock County was formed from Brooke County in 1848, some 15 years before West Virginia became a state. Both counties were once part of Ohio County, Virginia, which had been formed from the District of West Augusta in 1776. Hancock County has significant Revolutionary-period roots due to its location on the Ohio River south of Fort Pitt in Pittsburgh and north of Fort Henry in Wheeling.

Hancock County was the site of the infamous massacre of Iroquois leader Chief Logan's family in 1774, at Baker's Tavern across the Ohio River from the mouth of Yellow Creek. The event, known as the Yellow Creek massacre, sparked Lord Dunmore's War. Adam Poe had his famous fight with the Indian known as Big Foot at the mouth of Tomlinson Run in 1781. Historical markers commemorate both events. Significant Revolutionary War forts and blockhouses in Hancock County included Holliday's Cove Fort in downtown Weirton and Chapman's Blockhouse in New Cumberland.

In 1863, West Virginia's counties were divided into civil townships, with the intention of encouraging local government.  This proved impractical in the heavily rural state, and in 1872 the townships were converted into magisterial districts.  Hancock County was divided into four districts: Butler, Clay, Grant, and Poe.  Poe, the least populous district, was discontinued in the 1920s.

Geography
According to the United States Census Bureau, the county has a total area of , of which  is land and  (6.1%) is water. It is the smallest county in West Virginia by area, as well as one of the smallest in the United States. The highest point of elevation in Hancock County is approximately 1363 ft. and located about 1800 ft. ESE of Emmanuel Mission Church.

Major highways

Adjacent counties
Columbiana County, Ohio (northwest)
Beaver County, Pennsylvania (east)
Washington County, Pennsylvania (southeast)
Brooke County (south)
Jefferson County, Ohio (west)

Demographics

2000 census
As of the census of 2000, there were 32,667 people, 13,678 households, and 9,506 families living in the county.  The population density was 394 people per square mile (152/km2).  There were 14,728 housing units at an average density of 178 per square mile (69/km2).  The racial makeup of the county was 96.42% White, 2.30% Black or African American, 0.12% Native American, 0.35% Asian, 0.01% Pacific Islander, 0.12% from other races, and 0.69% from two or more races.  0.74% of the population were Hispanic or Latino of any race.

There were 13,678 households, out of which 26.40% had children under the age of 18 living with them, 54.70% were married couples living together, 10.70% had a female householder with no husband present, and 30.50% were non-families. 26.60% of all households were made up of individuals, and 12.50% had someone living alone who was 65 years of age or older.  The average household size was 2.36 and the average family size was 2.83.

In the county, the population was spread out, with 20.80% under the age of 18, 7.20% from 18 to 24, 27.10% from 25 to 44, 26.40% from 45 to 64, and 18.40% who were 65 years of age or older.  The median age was 42 years. For every 100 females there were 92.40 males.  For every 100 females age 18 and over, there were 89.40 males.

The median income for a household in the county was $33,759, and the median income for a family was $40,719. Males had a median income of $34,813 versus $19,100 for females. The per capita income for the county was $17,724.  About 9.00% of families and 11.10% of the population were below the poverty line, including 16.10% of those under age 18 and 7.10% of those age 65 or over.

2010 census
As of the 2010 United States census, there were 30,676 people, 13,297 households, and 8,732 families living in the county. The population density was . There were 14,541 housing units at an average density of . The racial makeup of the county was 95.7% white, 2.3% black or African American, 0.3% Asian, 0.1% American Indian, 0.2% from other races, and 1.3% from two or more races. Those of Hispanic or Latino origin made up 1.0% of the population. In terms of ancestry, 21.1% were German, 18.7% were Irish, 15.6% were Italian, 12.5% were English, 8.0% were Polish, and 6.2% were American.

Of the 13,297 households, 26.6% had children under the age of 18 living with them, 48.9% were married couples living together, 12.2% had a female householder with no husband present, 34.3% were non-families, and 29.5% of all households were made up of individuals. The average household size was 2.29 and the average family size was 2.80. The median age was 45.3 years.

The median income for a household in the county was $38,565 and the median income for a family was $46,978. Males had a median income of $40,961 versus $28,915 for females. The per capita income for the county was $23,118. About 11.2% of families and 14.8% of the population were below the poverty line, including 23.2% of those under age 18 and 7.0% of those age 65 or over.

Government
Hancock County is governed by a three-member County Commission who each serve in rotating six-year terms. The terms are designed such that one seat is up for election in even years. The County Commission annually chooses its own president. The Hancock County Commissioners in 2015 are Joe Barnabei, Jeff Davis and Commission President Michael Swartzmiller.

In the West Virginia Circuit Courts, Hancock County is part of the First Family Court Circuit of West Virginia, which also includes Brooke and Ohio Counties. In West Virginia, Family Court Judges were first elected to six-year terms beginning in 2002 and were elected to eight-year terms beginning in 2008. The current judges of the First Family Court Circuit are the Hon. Joyce Chernenko and the Hon. William Sinclair, both of whom were elected to eight-year terms in November 2008. Additionally, Hancock County is part of the First Judicial Circuit of West Virginia, which again also includes Brooke and Ohio Counties. Circuit Judges are elected in non-partisan elections to eight-year terms. The current judges of the First Judicial Circuit are the Hon. Jason A. Cuomo, the Hon. James Mazzone, the Hon. David J. Sims, and the Hon. Ronald E. Wilson.

Magistrates are elected in partisan elections serving four-year terms. Vacancies occurring in unexpired terms can be filled by a respective Circuit Court Judge. Unlike Circuit Court judges or Family Court judges, magistrates are not required to be attorneys. Hancock County currently has three magistrates: Mike White, William S. Hicks and Michael Powell.

Other elected officials are Sheriff Ralph Fletcher, Circuit Clerk Brenda Jackson, County Clerk George Foley, Assessor Joe Alongi and Prosecuting Attorney James Davis.

Politics
Abutting the free states of Ohio and Pennsylvania, and with a largely German–American culture unlike any other part of antebellum Virginia, Hancock County and the rest of the Northern Panhandle were central to the vanguard who made West Virginia a new state during the Civil War. For the next six and a half decades the county, aided by its association with Pennsylvania's powerful ironmonger-led political machines, voted solidly Republican to the point of supporting William Howard Taft during the disastrously divided 1912 election. From the New Deal until the presidency of Bill Clinton, however, powerful unionization meant that Hancock County turned from solidly Republican to solidly Democratic, with the exception of George McGovern in 1972. Like all of West Virginia, since 2000 a combination of declining unionization and growing differences with the Democratic Party on social issues has produced a swing back to the Republican Party.

Communities

Cities
Chester
New Cumberland (county seat)
Weirton (part)

Magisterial districts
Butler
Clay
Grant

Census-designated place
Newell

Unincorporated communities

Congo
Fairhaven
Kings Creek
Lawrenceville
Lennyville
Moscow
New Manchester
Sun Valley
Vermont Terrace

Population ranking
The population ranking of the following table is based on the 2020 census of Hancock County.

† county seat

See also
 Hillcrest Wildlife Management Area
 National Register of Historic Places listings in Hancock County, West Virginia
 Ohio River Trail
 Tomlinson Run State Park

References

External links
Hancock County government official website
Top of WV CVB, the Convention & Visitors Bureau for Brooke and Hancock Counties and the City of Weirton
WVGenWeb Hancock County
Hancock County Economic Development Homepage

West Virginia counties on the Ohio River
Counties of Appalachia
1848 establishments in Virginia


text:
Biografia
Si formò artisticamente in patria, risentendo della tradizione artistica iberica: terminò i suoi studi a Roma e li completò con lunghi soggiorni in diverse località d'Italia, Austria, Germania e Inghilterra, dove fu in contatto con l'incisore Francesco Bartolozzi: particolarmente importante fu il suo viaggio in Svizzera, dove venne influenzato dall'arte di Angelika Kauffman.

Professore aggiunto dell'Accademia di belle arti di Parma, il 16 giugno 1794 partecipò alla riscoperta degli affreschi del Correggio nell'appartamento della badessa nel monastero di San Paolo, inaccessibile dal 1524 a causa del severo regime di clausura imposto alle religiose: tradusse i dipinti in schizzi che vennero poi rielaborati da Francesco Rosaspina e da cui Paolo Toschi trasse 34 incisioni.

Ammalatosi di tubercolosi, si trasferì sull'isola di Madera, dove si spense trentanovenne.

Ha lasciato schizzi per le illustrazioni dei Lusiadi di Luís de Camões. Tra le sue opere principali si ricordano: Discesa dalla croce, Ritratto di sconosciuto, Inés de Castro supplica il re di Portogallo (Lisbona, Museo nazionale di arte antica); Dona Filipa de Vilhena (andato perduto nel 2007).

Galleria di opere di Vieira Portuense

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Det sydsvenske højland omfatter det nordlige Småland, det sydlige Västergötland og det sydlige Östergötland, områder som ligger mere end 200 meter over havet.  Det højeste punkt er Tomtabacken i Nässjö kommune, 377 meter over havet. Andre høje punkter er Taberg på 343 meter og Isaberg på 309 meter over havet.

Sveriges geografi


text:
Chloroclystis torninubis är en fjärilsart som beskrevs av Louis Beethoven Prout 1929. Chloroclystis torninubis ingår i släktet Chloroclystis och familjen mätare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mätare
torninubis


text:
Il tinamo di Berlepsch (Crypturellus berlepschi )  è un uccello  della famiglia Tinamidae.

Il nome della specie è un omaggio all'ornitologo tedesco Hans von Berlepsch (1850 – 1915).

Descrizione
Lunghezza: 29,6–32 cm.
Peso: 430-527 g (maschio), 512-615 g (femmina).

Distribuzione e habitat
Colombia nord-occidentale, Ecuador nord-occidentale.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Tinamidae
Taxa classificati da Lionel Walter Rothschild


text:
Thalgo Australian Women's Hardcourts 1998 — жіночий тенісний турнір, що проходив на відкритих кортах з твердим покриттям Hope Island Resort Tennis Centre в Hope Island, Queensland (Австралія). Належав до турнірів 3-ї категорії в рамках Туру WTA 1998. Турнір відбувся вдруге і тривав з 4 до 10 січня 1998 року. Четверта сіяна Ай Суґіяма здобула титул в одиночному розряді й заробила 27 тис. доларів.

Фінальна частина

Одиночний розряд

 Ай Суґіяма —  Марія Венто 7–5, 6–0.
 Для Суґіями це був 1-й титул за рік і 5-й — за кар'єру.

Парний розряд

 Олена Лиховцева /  'Ай Суґіяма —  Сон Хі Пак /  Ші-тін Ван 1–6, 6–3, 6–4.
 Для Лиховцевої це був 1-й титул за рік і 3-й — за кар'єру. Для Суґіями це був 2-й титул за сезон і 6-й — за кар'єру.

Примітки

Посилання
 ITF tournament edition details
 Tournaments draws

Thalgo Australian Women's Hardcourts
Brisbane International
Thal
Січень 1998


text:
Jorf El Melha (en àrab جرف الملحة, Jurf al-Malḥa; en amazic ⵊⵯⵕⴼ ⵍⵎⵍⵃⴰ) és un municipi de la província de Sidi Kacem, a la regió de Rabat-Salé-Kenitra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 28.681 persones.

Demografia

Referències

Municipis del Marroc


text:
Марія-Марієтта Харлампіївна Франгопуло (; 8 (21) серпня 1901, Єйськ — 25 квітня 1979, Ленінград) — російська артистка балету, педагог, балетознавець. Заслужена працівниця культури Чуваської АРСР (1966). Автор праць із проблем сучасного балетного театру, портретів майстрів хореографії.

Життя
1919 року закінчила Петроградське театральне училище (нині Академія російського балету імені А. Я. Ваганової).

У 1919—1947 роках працювала в Ленінградському державному академічному театрі опери та балету імені С. М. Кірова. 1922 року портрет Марієтти Франгопуло намалювала Зінаїда Серебрякова. Молоду актрису зображено в костюмі персонажу балету «Карнавал». За словами мистецтвознавця, «довірливо дивляться повні прихованої пристрасті очі Марієтти Харлампіївни Франгопуло. Вона дивно гарна в перламутровому східному балахоні» .

Від 1940 року викладала історію балету в Ленінградському хореографічному училищі (нині Академія російського балету імені А. Я. Ваганової).

Була ініціатором створення Науково-дослідного музею історії вітчизняної хореографічної освіти та музею Академії Російського балету імені А. Я. Ваганової у Ленінграді. Завідувала останнім в період 1957—1979 років.

Праці
 Леонид Сергеевич Леонтьев. — Ленинград, 1939.
 Агриппина Яковлевна Ваганова. — Ленинград, 1948.
 Нина Александровна Анисимова. — Ленинград, 1951.
 Советский балет. — Ленинград, 1960.
 75 балетных либретто. — Ленинград, 1960 (у співавторстві з Леонідом Ентелісом).
 Выразительные средства советского балета. — Ленинград, 1964.
 100 балетных либретто. — Ленинград, 1966 (у співавторстві з Леонідом Ентелісом).
 Ленінградський балет. — Берлін, 1967 (німецькою мовою).
 Годы мира, годы войны // Константин Сергеев. — Москва, 1978.
 Пермские сезоны // Советский балет. — 1985. — № 4.

Примітки

Джерела
 Михайлов М. Шестьдесят лет жизни в балете // Театр. — 1978. — № 10. — С. 72—73.
 Франгопуло Мария-Мариэтта Харлампиевна // Деген Арсен, Ступников Игорь. Ленинградский балет, 1917—1987: Словарь-справочник: солистки, солисты, балетмейстеры, педагоги, дирижеры. — Ленинград: Всесоюзное издательство «Советский композитор», Ленинградское отделение, 1988. — С. 208.
 Сайт «Наследие. Искусство. Величие»: Энциклопедия балета
 ARTinvestment.RU: Портрет Мариетты Франгопуло
 Маріїнський театр: Історія
 «Киноведческие записки»: Авторы
 Академия Русского Балета им. А. Я. Вагановой

Радянські балерини
Греки в Росії


text:
In special relativity, four-momentum (also called momentum–energy or momenergy ) is the generalization of the classical three-dimensional momentum to four-dimensional spacetime. Momentum is a vector in three dimensions; similarly four-momentum is a four-vector in spacetime.  The contravariant four-momentum of a particle with relativistic energy  and three-momentum , where  is the particle's three-velocity and  the Lorentz factor, is

The quantity  of above is ordinary non-relativistic momentum of the particle and  its rest mass. The four-momentum is useful in relativistic calculations because it is a Lorentz covariant vector.  This means that it is easy to keep track of how it transforms under Lorentz transformations.

The above definition applies under the coordinate convention that . Some authors use the convention , which yields a modified definition with . It is also possible to define covariant four-momentum  where the sign of the energy (or the sign of the three-momentum, depending on the chosen metric signature) is reversed.

Minkowski norm

Calculating the Minkowski norm squared of the four-momentum gives a Lorentz invariant quantity equal (up to factors of the speed of light ) to the square of the particle's proper mass:

where

is the metric tensor of special relativity with metric signature for definiteness chosen to be . The negativity of the norm reflects that the momentum is a timelike four-vector for massive particles. The other choice of signature would flip signs in certain formulas (like for the norm here). This choice is not important, but once made it must for consistency be kept throughout.

The Minkowski norm is Lorentz invariant, meaning its value is not changed by Lorentz transformations/boosting into different frames of reference. More generally, for any two four-momenta  and , the quantity  is invariant.

Relation to four-velocity

For a massive particle, the four-momentum is given by the particle's invariant mass  multiplied by the particle's four-velocity,

where the four-velocity  is

and

is the Lorentz factor (associated with the speed ),  is the speed of light.

Derivation
There are several ways to arrive at the correct expression for four-momentum. One way is to first define the four-velocity  and simply define , being content that it is a four-vector with the correct units and correct behavior. Another, more satisfactory, approach is to begin with the principle of least action and use the Lagrangian framework to derive the four-momentum, including the expression for the energy. One may at once, using the observations detailed below, define four-momentum from the action . Given that in general for a closed system with generalized coordinates  and canonical momenta ,

it is immediate (recalling , , ,  and , , ,  in the present metric convention) that

is a covariant four-vector with the three-vector part being the (negative of) canonical momentum.

Consider initially a system of one degree of freedom . In the derivation of the equations of motion from the action using Hamilton's principle, one finds (generally) in an intermediate stage for the variation of the action,

The assumption is then that the varied paths satisfy , from which Lagrange's equations follow at once. When the equations of motion are known (or simply assumed to be satisfied), one may let go of the requirement . In this case the path is assumed to satisfy the equations of motion, and the action is a function of the upper integration limit , but  is still fixed. The above equation becomes with , and defining , and letting in more degrees of freedom,

Observing that

one concludes

In a similar fashion, keep endpoints fixed, but let  vary. This time, the system is allowed to move through configuration space at "arbitrary speed" or with "more or less energy", the field equations still assumed to hold and variation can be carried out on the integral, but instead observe

by the fundamental theorem of calculus. Compute using the above expression for canonical momenta,

Now using

where  is the Hamiltonian, leads to, since  in the present case,

Incidentally, using  with  in the above equation yields the Hamilton–Jacobi equations. In this context,  is called Hamilton's principal function.

The action  is given by

where  is the relativistic Lagrangian for a free particle. From this,

The variation of the action is

To calculate , observe first that  and that

So

or

and thus

which is just

where the second step employs the field equations , , and  as in the observations above. Now compare the last three expressions to find

with norm , and the famed result for the relativistic energy,

where  is the now unfashionable relativistic mass, follows. By comparing the expressions for momentum and energy directly, one has

that holds for massless particles as well. Squaring the expressions for energy and three-momentum and relating them gives the energy–momentum relation,

Substituting

in the equation for the norm gives the relativistic Hamilton–Jacobi equation,

It is also possible to derive the results from the Lagrangian directly. By definition,

which constitute the standard formulae for canonical momentum and energy of a closed (time-independent Lagrangian) system. With this approach it is less clear that the energy and momentum are parts of a four-vector.

The energy and the three-momentum are separately conserved quantities for isolated systems in the Lagrangian framework. Hence four-momentum is conserved as well. More on this below.

More pedestrian approaches include expected behavior in electrodynamics. In this approach, the starting point is application of Lorentz force law and Newton's second law in the rest frame of the particle. The transformation properties of the electromagnetic field tensor, including invariance of electric charge, are then used to transform to the lab frame, and the resulting expression (again Lorentz force law) is interpreted in the spirit of Newton's second law, leading to the correct expression for the relativistic three- momentum. The disadvantage, of  course, is that it isn't immediately clear that the result applies to all particles, whether charged or not, and that it doesn't yield the complete four-vector.

It is also possible to avoid electromagnetism and use well tuned experiments of thought involving well-trained physicists throwing billiard balls, utilizing knowledge of the velocity addition formula and assuming conservation of momentum. This too gives only the three-vector part.

Conservation of four-momentum
As shown above, there are three conservation laws (not independent, the last two imply the first and vice versa):
 The four-momentum  (either covariant or contravariant) is conserved.
 The total energy  is conserved.
 The 3-space momentum  is conserved (not to be confused with the classic non-relativistic momentum ).

Note that the invariant mass of a system of particles may be more than the sum of the particles' rest masses, since kinetic energy in the system center-of-mass frame and potential energy from forces between the particles contribute to the invariant mass. As an example, two particles with four-momenta  and  each have (rest) mass 3GeV/c2 separately, but their total mass (the system mass) is 10GeV/c2. If these particles were to collide and stick, the mass of the composite object would be 10GeV/c2.

One practical application from particle physics of the conservation of the invariant mass involves combining the four-momenta  and  of two daughter particles produced in the decay of a heavier particle with four-momentum  to find the mass of the heavier particle. Conservation of four-momentum gives , while the mass  of the heavier particle is given by . By measuring the energies and three-momenta of the daughter particles, one can reconstruct the invariant mass of the two-particle system, which must be equal to . This technique is used, e.g., in experimental searches for Z′ bosons at high-energy particle colliders, where the Z′ boson would show up as a bump in the invariant mass spectrum of electron–positron or muon–antimuon pairs.

If the mass of an object does not change, the Minkowski inner product of its four-momentum and corresponding four-acceleration  is simply zero. The four-acceleration is proportional to the proper time derivative of the four-momentum divided by the particle's mass, so

Canonical momentum in the presence of an electromagnetic potential
For a charged particle of charge , moving in an electromagnetic field given by the electromagnetic four-potential:

where  is the scalar potential and  the vector potential, the components of the (not gauge-invariant) canonical momentum four-vector  is

This, in turn, allows the potential energy from the charged particle in an electrostatic potential and the Lorentz force on the charged particle moving in a magnetic field to be incorporated in a compact way, in relativistic quantum mechanics.

See also

 Four-force
 Four-gradient
 Pauli–Lubanski pseudovector

References

 Wikisource version

Four-vectors
Momentum


text:
Solaris Urbino 10 (też Solaris Urbinetto) – niskopodłogowy autobus miejski klasy midi z serii Solaris Urbino produkowany w latach 2002–2018 przez polskie przedsiębiorstwo Solaris Bus & Coach w Bolechowie-Osiedlu koło Poznania. Został zaprezentowany jako następca krótszego modelu Urbino 9. Początkowo był produkowany w ramach II generacji rodziny Urbino, a od 2005 r. w ramach III generacji. Po wycofaniu z oferty w 2018 r. zastąpił go model Urbino 10,5. Produkowano wyłącznie wersję napędzaną silnikiem wysokoprężnym.

Historia

Geneza

W 1994 r. Krzysztof Olszewski otworzył w Polsce przedstawicielstwo handlowe niemieckiego producenta autobusów i autokarów Neoplan o nazwie Neoplan Polska Sp. z o.o. W tym samym roku spółka pozyskała pierwsze zamówienie – do Miejskich Zakładów Autobusowych w Warszawie trafiły pierwsze 15-metrowe autobusy niskopodłogowe Neoplan N4020. Były to jedne z pierwszych na świecie pojazdów tego typu. Wkrótce spółka Olszewskiego wygrała przetarg na dostawę 72 niskopodłogowych autobusów dla Miejskiego Przedsiębiorstwa Komunikacyjnego w Poznaniu, zapadła więc decyzja o budowie hali produkcyjnej w oddalonym od stolicy Wielkopolski o kilkanaście kilometrów Bolechowie-Osiedlu. 22 marca 1996 r. fabrykę opuścił pierwszy autobus produkcji Neoplan Polska. W latach 1996–2000 w zakładach w Bolechowie montowano neoplany serii 4000, m.in. modele N4016, N4020, N4021 i 9-metrowy N4009. W 1998 r. przedsiębiorstwo zaprezentowało pierwszy autobus własnej konstrukcji – Neoplan K4016TD oraz jego odmianę w wersji midi K4010TD. Tego ostatniego modelu wyprodukowano jedynie 3 szt., z czego wszystkie trafiły do KZK w Świdnicy.

W 1999 r. Neoplan Polska zaprezentował własną rodzinę autobusów miejskich Solaris Urbino składającą się z trzech modeli – Urbino 12, Urbino 15 oraz Urbino 18. W kolejnym roku do rodziny dołączył 9-metrowy autobus Solaris Urbino 9. Model ten był produkowany w latach 2000–2002. Wyprodukowano łącznie 21 szt., z czego wszystkie trafiły na rynek polski.

II generacja

W 2002 r. producent przekształcony rok wcześniej w przedsiębiorstwo Solaris Bus & Coach wprowadził do produkcji II generację autobusów miejskich Solaris Urbino. Wycofano wówczas model Urbino 9 i zastąpiono go modelem Urbino 10, zwanym także Solaris Urbinetto. Premiera nastąpiła na targach Transexpo w Kielcach we wrześniu 2002 r. Urbino 10 jest o niecały metr dłuższe od Urbino 9 i w przeciwieństwie do poprzednika, który miał układ drzwi 1-2-0, ten mógł być wyposażony także w trzecie drzwi (układ 1-2-2). Jako jednostkę napędową w Urbino 10 II generacji stosowano silniki Iveco Cursor lub MAN w połączeniu ze skrzyniami biegów Voith lub ZF. Na pokładzie mogło podróżować maksymalnie 81 pasażerów, w tym 23 na miejscach siedzących. W latach 2003–2005 wyprodukowano łącznie 157 autobusów tego typu. 97 z nich trafiło do odbiorców krajowych, m.in. do firmy Mobilis obsługującej przewozy miejskie na zlecenie warszawskiego ZTM (53 szt.), a także do MPK w Legnicy (10 szt.) i MPK we Włocławku (9 szt.). Pozostałych 60 pojazdów wyeksportowano do Francji, Włoch, Niemiec, Szwajcarii, Norwegii i Austrii.

III generacja

Od 2005 r. produkowana była nowsza wersja autobusów Urbino 10 w ramach III generacji rodziny Urbino. Podobnie jak w pozostałych modelach Urbino, zmieniony został design. Zaostrzono linię przedniej szyby, zmieniono wygląd przednich i tylnych reflektorów, zmieniono wygląd nadkoli i zmniejszono zaokrąglenia na górze ścian bocznych nad linią okien. Wprowadzono trzyczęściowy zderzak przedni. Zmiany stylistyczne objęły również wnętrze, zastosowano m.in. nową, lepiej wygłuszoną komorę silnika oraz zmodyfikowaną kabinę kierowcy. Autobusy Urbino 10 oferowano od tego czasu z silnikami spełniającymi normy emisji spalin Euro 4, a później także Euro 5 i Euro 6.

W 2014 r. zaprezentowano pierwsze modele IV generacji rodziny Urbino, a w 2016 r. następcę modelu Urbino 10 – Solarisa Urbino 10,5 o nadwoziu dłuższym o ok. 0,5 metra i większym zwisie przednim umożliwiającym zastosowanie standardowych dwuskrzydłowych drzwi przednich, jak w dłuższych modelach. Model Urbino 10 był oferowany równolegle aż do 2018 r., kiedy zostały wycofane z oferty producenta wszystkie pozostałe modele III generacji.

Konstrukcja

Solaris Urbino 10 jest konstrukcyjnie oparty o rodzinę Urbino i posiada rozwiązania konstrukcyjne znane z innych modeli. W autobusach stosowano jednostki napędowe Iveco Cursor, MAN lub Cummins o mocy od 220 do 284 KM. Silnik został umieszczony w zabudowie wieżowej w tylnej części autobusu. W autobusach montowano automatyczne skrzynie biegów Voith lub opcjonalnie ZF Ecolife. Tylna oś jest osią napędową. Autobusy wyposażone są w systemy bezpieczeństwa: ABS, ASR, EBS.

Autobus oparty jest o nadwozie samonośne ze szkieletem zbudowanym ze stali odpornej na korozję. Na szkielecie zostały zamocowane panele nadwozia ze stali nierdzewnej tego samego typu oraz aluminium. Wszystkie panele boczne oraz panele nadkoli są demontowalne, co ułatwia ewentualną wymianę po uszkodzeniu wskutek kolizji. W celu ułatwienia serwisowania autobusów zastosowano otwory inspekcyjne i klapy, które pozwalają na łatwy dostęp do najważniejszych elementów pojazdu.

Wejście na pokład umożliwia troje drzwi w układzie 1-2-2 lub opcjonalnie 1-2-0. Szerokość drzwi jednoskrzydłowych to 860 mm, natomiast dwuskrzydłowych – 1350 mm. W wersji Urbino 10 przeznaczonej na rynek norweski zamontowano na zwisie przednim drzwi dwuskrzydłowe. Liczba miejsc we wnętrzu jest zależna od konfiguracji wnętrza na indywidualne zamówienie. Maksymalnie autobus może pomieścić 81 pasażerów, w tym maksymalnie 25 na miejscach siedzących. Naprzeciwko drugich drzwi przewidziano przestrzeń dla osób niepełnosprawnych, a w drugich drzwiach znajduje się pochylnia. Wejście znajduje się na wysokości 320 mm (I i II drzwi) lub 340 mm. Wsiadanie ułatwia system przyklęku, który obniża wysokość wejścia o ok. 70 mm. Wnętrze jest ogrzewane przez grzejniki konwektorowe oraz nagrzewnice 2-stopniowe. Opcjonalnie możliwe jest zastosowanie układu dodatkowego ogrzewania piecem na biopaliwo lub systemu Webasto. Autobusy przewietrzane są przez szyberdachy, uchylne lub przesuwne okna oraz wentylatory dwukierunkowe. Opcjonalnym wyposażeniem jest klimatyzacja przestrzeni pasażerskiej i kabiny kierowcy.

Eksploatacja

Największym odbiorcą autobusów Urbino 10 II generacji było przedsiębiorstwo Mobilis, które zakupiło w 2003 roku 53 sztuki do obsługi linii autobusowych na zlecenie warszawskiego ZTM. Autobusy te kursowały po ulicach Warszawy do 2013 roku, a część z nich kursowała później w latach 2014–2015 na liniach miejskich w Krakowie. Oprócz Mobilisu, autobusy Solaris Urbino 10 II generacji w największej liczbie zakupiły m.in. przedsiębiorstwa komunikacyjne z Legnicy (10 szt.) oraz Włocławka (9 szt.). Autobusy tego typu trafiały również na eksport do Francji (17 szt.), Włoch (11 szt.), Szwajcarii (9 szt.), Niemiec (7 szt.), Norwegii (5 szt.) i Austrii (4 szt.).

Odbiorcami autobusów Urbino 10 III generacji w Polsce byli m.in.: MZA Warszawa (36 szt.), MPK Włocławek (15 szt.), MZK Bolesławiec (13 szt.), MPK Sieradz (11 szt.), GZK Rędziny (10 szt.), MPK Legnica (6 szt.), MZK Starogard Gdański (6 szt.) i MPK Kielce (5 szt.). Ponadto autobusy te wyeksportowano do m.in. Niemiec, Norwegii, Austrii, Francji, Włoch, Czech i na Słowację. Ponadto jako używane autobusy te trafiły do przewoźników m.in. z Grecji, Węgier czy Ukrainy.

Przypisy

Urbino 10
Autobusy z lat 2000–2009
Autobusy z lat 2010–2019
Autobusy klasy midi
Autobusy miejskie
Autobusy niskopodłogowe


text:
Пролетарский — посёлок в Любинском районе Омской области России. Административный центр Пролетарского сельского поселения.

География
Населённый пункт находится на юго-западе центральной части Омской области, в лесостепной зоне, в пределах Ишимской равнины, на расстоянии примерно 31 километра (по прямой) к западу-северо-западу (WNW) от посёлка городского типа Любинский, административного центра района. Абсолютная высота — 116 метров над уровнем моря.

Часовой пояс

Население

 Гендерный состав
По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения мужчины составляли 47,9 %, женщины — соответственно 52,1 %.

 Национальный состав
Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 80 % из 642 чел.

Улицы
Уличная сеть посёлка состоит из восьми улиц.

Примечания

Населённые пункты Любинского района


text:
Cottage was an unincorporated community in Hardin County, in the U.S. state of Iowa.

Geography
Cottage was located at , on what is now J Avenue.

History
 A post office named Cottage was established in Ellis Township in Section 29 in 1860; this was later moved to Section 32.

In 1870, the Cottage townsite was platted on the corners of Sections 28, 29, 32, and 33 of Ellis Township. Historian William J Moir noted that the community conducted good business for several years following its founding.

Andrew Bronson established a store in Cottage in 1870. W.A. Caraway established a cheese factory and a general store in Cottage in 1881–1882. A.P. Jensen established a blacksmith shop in 1874. Cottage Community Church and a school also operated in the community.

The Cottage Cemetery Association was founded in 1873. Soon thereafter, a cemetery was formed north of the townsite.

Cottage's population was 52 in 1902, but over the years, the community dissolved. The townfolk hoped for a railroad, but the Des Moines and St. Paul Railroad bypassed Cottage in favor of nearby Buckeye. By 1911, the community was mostly abandoned. However, Cottage still maintained its school at that time. The Cottage school had one teacher.

Cottage Cemetery, on county road J Avenue, still marks the site of the community.

Gehrke Wildlife Area, just north of the cemetery on J Avenue, is a  wilderness area on the South Fork of the Iowa River. Fishing and hunting are allowed.

See also
Macy, Iowa

References

Unincorporated communities in Hardin County, Iowa
Unincorporated communities in Iowa


text:
Emīlija Gruzīte, née Emīlija Upīte (7 September 1873, in Tirza Parish – March 1945, in Riga) was one of the first Latvian women painters at the beginning of the 20th century, attracting public attention from Artists Unit freelancers as well as journalists.

Biography
Emīlija Upīte was born on 7 September 1873 in the Virāne manor where her father worked. She learned painting with her parish and school teachers. In Riga she became a student of Vilhelms Purvītis on the recommendation of Rūdolfs Blaumanis, and became part of the realist movement.

In 1897, Emīlija married Alfrēds Gruzīte, editor and journalist of the newspapers Dienas Lapa, Kuldīgas Vēstnesis and Kurzemnieks

She exhibited her work for the first time in a 1903 group show, and had a solo show in 1907. She continued to exhibit until the First World War. Her poem Tevi atstāju was set to music by Emīls Dārziņš.

In 2018, her work was shown at the retrospective exhibition Âmes sauvages in the Musée d'Orsay.

She died in March 1945 in Riga.

Bibliography
 Red. Vilsons, A. Māksla un arhitektūra biogrāfijās. Riga: Latvijas enciklopēdija, 1995. 239 p.

References

External links

1873 births
1945 deaths
20th-century Latvian women artists
Latvian painters
Painters from the Russian Empire


text:
«Чудо-женщина» () — американский приключенческий фантастический супергеройский телесериал, транслировавшийся с 1975 по 1979 год. Во втором и третьем сезонах показывался под названием «Новые приключения Чудо-женщины» (). Основан на комиксах о Чудо-женщине авторства Уильяма Марстона и . Действие первого сезона происходит во время Второй мировой войны, второго и третьего — в настоящем (конец 1970-х годов). Главную роль исполнила актриса, певица и модель Линда Картер.

Сюжет

Пилотный фильм
7 ноября 1975 года. Озаглавлен «The New Original Wonder Woman».
1942 год, в разгаре Вторая мировая война. Американский военный лётчик  выпрыгивает с парашютом во время воздушного боя над Бермудским треугольником и попадает на не нанесённый на карты . На нём живут амазонки: красивые, нестареющие женщины, обладающие огромной силой, ловкостью и умом. Принцесса амазонок  спасает потерявшего сознание пилота и выхаживает его. Мать Дианы, , объявляет, что будут проведены игры в олимпийском стиле, по итогам которых будет выбрана одна из девушек, которая вернёт Тревора обратно в Америку; при этом само́й Диане, явно влюбившейся в мужественного лётчика, принимать участие в этих играх королева запрещает. В ответ принцесса заявляет, что раз ей не разрешено участвовать в играх, она не будет на них вообще присутствовать. Все участницы игр носят маски; соревнования выигрывает самая ловкая девушка — после снятия маски выясняется, что это Диана. Её мать в ярости, но после смягчается и отпускает принцессу в Америку. Для поездки ей шьют специальную одежду, напоминающую расцветкой флаг США (во флешбэке показано, что Диана будет уметь волшебным способом менять этот свой яркий костюм (см. илл.) на обычную одежду). Золотой пояс (см. илл.) будет источником её силы и могущества, пока она находится вдали от Райского острова. Также в путешествие Диана берёт , и неразрываемое , которое заставляет людей повиноваться и говорить только правду, когда они им связаны.

Диана, отныне известная под псевдонимом Чудо-женщина, улетает с Тревором в Вашингтон на . Оставив раненого в больнице, Чудо-женщина становится свидетельницей , которое она и предотвращает. За происходящим наблюдает «охотник за талантами», который, увидев её чудо-браслеты в действии, предлагает превратить это в сценический аттракцион. Диана колеблется, но, нуждаясь в деньгах в этом новом обществе, в итоге соглашается.

Тем временем выясняется, что секретарша Тревора Марсия является двойным агентом фашистской Пятой колонны. Она стремится помочь немецким шпионам в убийстве Тревора и противостоянии новой угрозе — Чудо-женщине. На Тревора и Диану совершается ряд покушений, но в итоге злодейка и шпионская сеть побеждены. В конце фильма Тревору представляют его новую секретаршу, которую командование выбрало не только за выдающиеся результаты канцелярских тестов, но и за блеклую невзрачную внешность в отличие от Марсии: очкастая  первого класса Диана Принс из  — это Чудо-женщина в маскировке, в «обычном обличии».

Первый сезон
1976—1977
Чудо-женщина активно борется с врагами из стран Оси до самого конца войны.

Второй сезон
1977—1978
Чудо-женщина, медленно стареющая из-за своего необычного «амазонского» происхождения, возвращается в Вашингтон с Райского острова после 35-летнего отсутствия (выглядя ничуть не изменившейся), чтобы стать агентом Межведомственного командования обороны — организации типа ЦРУ или ФБР, борющейся с преступностью, шпионажем и (иногда) вторжениями инопланетян.

Третий сезон
1978—1979
Чудо-женщина продолжает бороться с преступностью и (иногда) с фантастическими злодеями.

В ролях
 Линда Картер —  / Чудо-женщина (в 60 эпизодах)
  — полковник -старший (в 1-м сезоне) / Стив Тревор-младший (во 2-м и 3-м сезонах; в 59 эпизодах)
  — генерал Фил Бланкеншип (в 13 эпизодах)
 Беатрис Колен — капрал  , секретарша генерала Бланкеншипа (в 13 эпизодах)
  — Джо Аткинсон, руководитель Межведомственного командования обороны (в 9 эпизодах)
 Кэролин Джонс —  (в 3 эпизодах)
 Дебра Уингер — Друсилла / , младшая сестра Чудо-женщины (в 3 эпизодах)
  — Камерон (в 3 эпизодах)
 Тим О'Коннор — Андрос (в 3 эпизодах)
 Курт Лоуэнс — генерал Ульрих (в 3 эпизодах)

Гостевое участие
В сериале за четыре года в «гостевых ролях» (в 1—2 эпизодах) появилось огромное количество известных актёров. Ниже перечислены лишь некоторые из них.

Сезоны и эпизоды
Основная статья —
Сериал состоит из трёх сезонов, которые включают в себя 59 эпизодов.
 Первый сезон состоит из 13 эпизодов, транслировался с 21 апреля 1976 года по 16 февраля 1977 года. Между 28 апреля и 13 октября 1976 года ни одной новой серии показано не было.
 Второй сезон состоит из 22 эпизодов, транслировался с 16 сентября 1977 года по 21 апреля 1978 года.
 Третий сезон состоит из 24 эпизодов, транслировался с 22 сентября 1978 года по 11 сентября 1979 года.

Производство и показ

Пилотный фильм
В марте 1974 года на канале ABC был показан фильм «», он был задуман как «пилот» к потенциальному будущему сериалу. Рейтинги фильма были охарактеризованы как «респектабельные, но не совсем удивительные», поэтому тогда сериала не последовало. Однако Warner Bros. и ABC не отказалась от этой идеи, а вместо этого разработали ещё один телефильм-пилот под довольно странным названием «Новая оригинальная Чудо-женщина», который вышел в эфир в ноябре 1975 года. Этот фильм оказался более успешным, и после ознакомления с его рейтингами, немедленно было начато создание сериала.

Первый сезон
Первые два эпизода нового сериала вышли на экраны в апреле 1976 года, однако после этого съёмки были приостановлены; сериал продолжился лишь в октябре того же года. Запоминающимся стал процесс превращения главной героини из старшины Дианы Принс в Чудо-женщину: для этого она очень быстро вращалась на месте. После этого зритель видел супергероиню в своей откровенной форме, которая держала в руках одежду Дианы; Чудо-женщина убирала эту одежду в близлежащий шкафчик и отправлялась творить подвиги. Обратный процесс превращения ни разу показан не был, хотя очевидно, что он должен происходить на том же месте, чтобы Диана могла одеться обратно. В последнем сезоне эта достаточно сложная система трансформации была упрощена: теперь Диана превращалась в супергероиню «взрывным» образом, и больше не держала в руках одежду своего альтер эго.

В первом сезоне героиня умела имитировать чей угодно голос, в последующих сезонах она это умение не использует.

Во второй половине 1970-х годов насилие на экране находилось под пристальным вниманием надзирающих органов. Поэтому главная героиня нечасто бьёт врагов, а чаще толкает или вовсе использует «творческие приёмы», например, высоко подпрыгивает, чтобы бегущие злодеи столкнулись друг с другом. Несмотря на идущую по сюжету мировую войну, она крайне редко убивает своих врагов; единственное яркое исключение — в пилотном телефильме Чудо-женщина топит немецкую подводную лодку, направив на неё самолёт. Сама Чудо-женщина иногда подвергалась воздействию хлороформа или ядовитого газа, но во второй половине эпизода всегда приходила в себя и побеждала врагов.

Во втором сезоне выясняется, что Чудо-женщина активно боролась с врагами из стран Оси с 1942 по 1945 год, за что была удостоена награды из рук президента Рузвельта.

Рейтинг Нильсена — #45.

Второй сезон
Несмотря на хорошие рейтинги первого сезона, со съёмками второго сезона возникли некоторые трудности. Поскольку действие происходило в 1940-х годах, требовались немалые деньги для создания антуража: аутентичной одежды, автомобилей, декораций и т. п. Компания CBS предложила решение: перенести действие в настоящее (конец 1970-х годов), сменить название на «Новые приключения Чудо-женщины», сменить жанр на более традиционное полицейское-детективное экшн-шоу, которое было популярно в 1970-х годах. В итоге так и поступили, дистрибьютором второго и третьего сезонов стала CBS.

Принцесса Диана, медленно стареющая из-за своего необычного «амазонского» происхождения, возвращается с Райского острова после 35-летнего отсутствия (выглядя практически так же), чтобы стать агентом Межведомственного командования обороны, организации типа ЦРУ или ФБР, борющейся с преступностью, шпионажем и (иногда) вторжениями инопланетян. Стив Тревор дослужился до звания генерал-майора и умер в этом 35-летнем промежутке. Главным напарником Чудо-женщины становится его сын, Стив Тревор-младший (также сыгран ).

В первом сезоне было чётко понятно, что Чудо-женщина и Тревор-старший влюблены друг в друга. Чтобы избежать малоэтичных коллизий, во втором сезоне зрителю ясно даётся понять, что Чудо-женщина и Тревор-младший — только друзья и ничего более. Это добавило проблем продюсерам, так как подобное «неразрешение» романтического напряжения между главными героями часто приводит к снижению рейтингов и закрытию сериала.

Послевоенные судьбы генерала Фила Бланкеншипа, Этты Кэнди и Друзиллы (Чудо-девушки) так и не были раскрыты, они ни разу не упоминаются.

Во втором сезоне Чудо-женщина по-прежнему довольна «мягка» с врагами, хотя в эпизоде Anschluss '77 она убивает клона Адольфа Гитлера. Во втором сезоне источники силы героини (волшебный пояс, браслеты, золотое лассо) ни разу не были сняты с неё и украдены злодеями (в первом сезоне такое иногда случалось).

Сезон занял 71-е из 104 мест в списке популярности телесериалов сезона 1977—1978. Рейтинг Нильсена — #66.

Третий сезон
Третий сезон стал более ориентирован на подростковую аудиторию. Заглавная музыкальная тема была перезаписана и аранжирована в диско-ритме; в эпизодах стали часто обыгрываться катание на скейтборде и американских горках; в сюжетных линиях часто героями становились молодые люди и подростки. В этом сезоне Диана гораздо чаще выполняла задания в одиночку (особенно за пределами Вашингтона), а Стив Тревор превратился из её друга в босса и на экране стал появляться заметно реже. В этом сезоне Чудо-женщина демонстрирует некоторые способности, не показанные зрителю ранее: например, в эпизоде The Deadly Dolphin она телепатически общается с животными (дельфином), всплеском неизвестной энергии отпугивает акулу-убийцу.

Последние три эпизода были показаны несколько отдельно: с 29 мая по 28 августа 1979 года новые серии не транслировались. В последнем эпизоде главная героиня переводится работать на другой конец страны, в Лос-Анджелес, появляются несколько новых персонажей, то есть зрителю даётся понять, что вскоре он увидит новые приключения Чудо-женщины. Однако продолжения сериала не последовало, в том числе потому, что исполнительница главной роли решила переключиться с карьеры киноактрисы на музыкальную.

Сезон занял 60-е из 114 мест в списке популярности телесериалов сезона 1978—1979. Рейтинг Нильсена — #59.

Прочие факты
 Пилотный эпизод сериала включён в качестве бонуса в Blu-ray релиз мультфильма «Лига Справедливости: Кризис двух миров» (2010).
 Сцены на родине Чудо-женщины, Райском острове, снимались в .
 Выпускались куклы Чудо-женщины в образе из этого сериала.
 Ряд критиков считают этот сериал ; другие называют персонаж Чудо-женщины в этом сериале «сексистским и неотёсанным».

Примечания

Телесериалы на английском языке
Программы телеканала American Broadcasting Company
Программы телеканала Си-би-эс
Телесериалы Warner Bros. Television
Приключенческие телесериалы США
Фантастические телесериалы США
Телесериалы США в жанре фэнтези
Телесериалы США, запущенные в 1975 году
Телесериалы США 1970-х годов
Телесериалы США, завершённые в 1979 году
Телесериалы, основанные на DC Comics
Телесериалы, сюжет которых разворачивается в Вашингтоне
Фильмы о Чудо-женщине
Телесериалы о Второй мировой войне


text:
Tîhe (în ) este un sat în comuna Mîrne din raionul Kostopil, regiunea Rivne, Ucraina.

Demografie

Conform recensământului din 2001, toată populația localității Tîhe era vorbitoare de ucraineană (100%).

Note

Tîhe, Kostopil, Rivne
Tîhe, Kostopil, Rivne
Tîhe, Kostopil, Rivne


text:
La Renaissance anglaise est un mouvement culturel et artistique en Angleterre, de la fin du  au début du . Il est associé au mouvement de la Renaissance qui  a commencé en Italie à la fin du  et s'est propagé dans une grande partie de l'Occident. Par commodité, le début de cette période pour l'Angleterre est souvent daté de 1485, avec la bataille de Bosworth qui a mis fin à la Guerre des Deux-Roses et a inauguré la dynastie des Tudor. Les idées et le style de la Renaissance ont cependant été lentes à pénétrer en Angleterre, et l'ère élisabéthaine, dans la seconde moitié du , est généralement considéré comme l'apogée de la Renaissance anglaise.

La Renaissance anglaise se distingue de la Renaissance italienne sur plusieurs points. Les domaines artistiques dominants dans la Renaissance anglaise sont la littérature et la musique. Les  arts visuels sont beaucoup moins développés que dans la Renaissance italienne. La période anglaise a commencé bien plus tard qu'en Italie, qui a évolué vers le maniérisme et le Baroque dès la deuxième moitié du . En comparaison, la Renaissance anglaise a réellement commencé dans les années 1520, et s'est prolongée jusqu'aux années 1620.

Littérature

L'esprit nouveau commence à se répandre dans la classe des gentilshommes lettrés et de la bourgeoisie la plus aisée, à l'époque du roi Henri VIII, engagé dans une compétition avec le roi de France François Ier. La mode est dans un certain italianisme, dans la forme des poèmes mais aussi dans le style de vie. Les jeunes aristocrates aiment faire le voyage à Rome. Pour autant, l'Angleterre a déjà une forte tradition d'usage de la langue vernaculaire, qui se renforce encore durant le  avec l'utilisation de l'imprimerie (même si les œuvres commencent souvent à circuler sous la forme plus traditionnelle de manuscrit), et avec la diffusion du Book of Common Prayer (Livre de la prière commune), en 1549.  En 1557, un imprimeur, Richard Tottel, fait paraître la première anthologie de la poésie anglaise, le Tottel's Miscellany, un an avant l'avènement d'Élisabeth. Tous les genres nouveaux sont représentés dans cette anthologie, avec une sélection de qualité.

Cette culture littéraire nouvelle continue à se déployer avec vigueur sous l'ère élisabéthaine, avec par exemple, le poète Edmund Spenser, et son œuvre épique The Faerie Queene (La Reine des fées). Mais l'œuvre des dramaturges anglais va en partie éclipser les autres. Le mouvement de la Renaissance anglaise déclenche un appel d'œuvres nouvelles, non seulement pour les lettrés, mais aussi pour le public ne maîtrisant pas la lecture. C'est ce qui explique en partie l'épanouissement à cette époque du théâtre en Angleterre. La scène de théâtre anglaise, dont les représentations sont ouvertes non seulement à la cour et à la noblesse mais aussi à un large public, devient la plus fréquentée d'Europe, avec une foule de dramaturges dont émergent les figures de Christopher Marlowe, William Shakespeare et Ben Jonson.

Au sommet du pouvoir, l'éducation de la reine  Élisabeth a été pénétrée de cet humanisme de la Renaissance. Elle a été formée notamment par Roger Ascham, et elle écrit occasionnellement des poèmes tels que On Monsieur's Departure à des moments critiques de sa vie. Tous les monarques de la dynastie Tudor du  sont très instruits, à l'image de la noblesse.

Les philosophes et les intellectuels incluent des personnalités comme Thomas More et Francis Bacon.  La pensée anglaise avance et, influencée par Bacon, incorpore une théorie empiriste de la connaissance, qui préfigure pleinement la méthode scientifique moderne.

Arts visuels

L'Angleterre a été lente à produire des arts visuels dans cet esprit nouveau de la Renaissance, et les artistes de la Cour des Tudor ont été bien souvent des étrangers, comme Hans Holbein le Jeune. La réforme anglaise a provoqué de nombreux iconoclasmes qui a détruit la quasi-totalité de l'art religieux médiéval. La nouvelle peinture anglaise est dominée par le portrait, et plus tard par le paysage. Une des inventions anglaises les plus significatives est le portrait miniature, qui a transposé certaines techniques des enluminures pour les appliquer à la réalisation de petits portraits. L'un des fondateurs de cette tradition des miniatures est le flamand Lucas Horenbout, mais des artistes anglais tels que  Nicholas Hilliard et Isaac Oliver ont poursuivi ce type de production.

Musique
La musique de la Renaissance anglaise est restée beaucoup en contact avec les productions musicales existantes
sur le continent que dans le domaine des arts visuels. Le madrigal élisabéthain a une forme distincte mais s'inscrit dans le prolongement de la tradition italienne. William Byrd, Thomas Tallis, Thomas Morley, et John Dowland sont parmi les compositeurs anglais les plus importants de cette période.

Les productions polychorales de l'École vénitienne sont en partie anticipées dans les œuvres de Thomas Tallis, et les approches d'un Giovanni Pierluigi da Palestrina, à Rome, sont prises en compte et « digérées » par les musiciens anglais tels que William Byrd, avant même la publication par Nicholas Yonge de son recueil de madrigaux italiens, Musica Transalpina, un événement qui lance la vogue du madrigal en Angleterre.

William Byrd est l'un des grands polyphonistes du , et un professeur renommé. Sa production  musicale montre une profonde maîtrise de l'art du contrepoint, et de la voix humaine. Le traité de Thomas Morley, A Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke, paru en 1597, est d'ailleurs dédié à William Byrd. Cette nouvelle musique anglaise bénéficie également de la concomitance d'une nouvelle poésie anglaise utilisant des formes telles que le sonnet.

Architecture
Malgré quelques bâtiments dans un style en partie Renaissance du règne de Henri VIII, notamment le Château de Hampton Court, Hatfield Palace ou le Palais de Sans-Pareil aujourd'hui disparu, le vrai style Renaissance émerge avec l'Architecture élisabéthaine, influencé davantage par les réalisations en Europe de l'Ouest et en Europe du Nord que par l'Italie. Les bâtiments les plus célèbres sont les grandes maisons de spectacles construites pour les courtisans, et caractérisés par l'utilisation somptueuse du verre, comme le Hardwick Hall, le Wollaton Hall, le Hatfield House et le Burghley House, un style qui se prolonge au  avec l'architecture jacobéenne. Plus petites, mais restant cependant imposnates, des habitations continuent à être construite avec des pans de bois médiévaux, telle le Little Moreton Hall. Dans le domaine de l'architecture religieuse, le style gothique tardif se prolonge jusqu'à la fin du .

Critique de l'idée d'une Renaissance anglaise
La notion de  Renaissance est une invention moderne popularisée par l'historien Jacob Burckhardt au . L'idée de la Renaissance est critiquée par quelques spécialistes de l'histoire culturelle, et certains font valoir que cette Renaissance anglaise n'a pas un lien très fort avec les réalisations artistiques des artistes italiens tels que Leonard de Vinci, Michel-Ange, ou Donatello qui sont associés à une Renaissance des arts visuels. Du point de vue de l'histoire littéraire, l'Angleterre a connu une floraison d'une littérature en langue vernaculaire 200 ans avant Shakespeare, avec des auteurs tels que Geoffrey Chaucer, William Langland, ou  John Gower, puis quelques décennies plus tard, Thomas Malory. C. S. Lewis, connu pour ses travaux sur la littérature médiévale, a ainsi déclaré qu'il n'y a pas de Renaissance anglaise, ou alors qu'elle n'a pas eu grand effet.

Des historiens font également remarquer que le mot «Renaissance» est inutilement péjoratif sur la période précédente, le Moyen Âge. Certains posent la question : « une renaissance pour qui? », soulignant, par exemple, que le statut des femmes dans la société a sans doute diminué durant cette période. Des historiens préfèrent maintenant utiliser le terme de période « pré-moderne », un terme qui met en évidence la transition vers le monde actuel, mais tente d'éviter des connotations positives ou négatives.

D'autres historiens de la culture répliquent qu'indépendamment de la pertinence ou non du terme de « renaissance », il y a eu indéniablement une floraison artistique en Angleterre sous la dynastie  Tudor, culminant avec Shakespeare et ses contemporains.

Auteurs les plus importants de la Renaissance anglaise
Parmi les auteurs les plus importants peuvent être cités :

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie en langue française
 .
 .

Bibliographie en langue anglaise
  Patrick Cheney, "Recent Studies in the English Renaissance," SEL: Studies In English Literature (2007) 47(1): 199-275
  Andrew Hadfield, The English Renaissance, 1500-1620, 2001.
  Michael Hattaway,  A Companion to English Renaissance Literature and Culture., 2000, 747 pp.
  Siobhan Keenan, Renaissance Literature, Edinburgh Critical Guides to Literature, 2008.
 .
  Mary Ellen Lamb, "Recent Studies In The English Renaissance," SEL: Studies in English Literature, Johns Hopkin), 2006 46(1): 195-252
  David Loewenstein, "Recent Studies in the English Renaissance," SEL: Studies in English Literature Spring 2011, Vol. 51 Issue 2, pp 199–278.
 .
  Diana Robin, Anne R. Larsen, et Carole Levin, Carole. Encyclopedia of Women in the Renaissance: Italy, France, and England, 2007, 459p.
  A. L. Rowse, The Elizabethan Renaissance: The Life of the Society, 2000.
  Erica Sheen, et Hutson Lorna Hutson, Literature, Politics and Law in Renaissance England, 2005.
 .

Webographie
 .

Articles connexes
 Renaissance italienne
 Renaissance française
 Renaissance flamande

Histoire du Royaume-Uni par période

Angleterre des Tudor


text:
Armin Willingmann (born 13 January 1963) is a German legal scholar and politician of the Social Democratic Party  (SPD) who has been serving as Deputy Minister-President and State Minister for Research, Energy, Climate Protection and the Environment in the government of Minister-President of Saxony-Anhalt Reiner Haseloff since 2021.

Education and early career
Willingmann was born 1963 in Dinslaken and studied law, economics and history. He later served as law professor (1999–2003) and as rector (2003–2016) at the Harz University of Applied Studies.

Political career
From 2016 to 2021, Willingmann served as State Minister for Economic Affairs, Research and Digitization.

Following the 2021 state elections, Willingmann became both Deputy Minister-President and State Minister for Research, Energy, Climate Protection and the Environment. In this capacity, he is also one of the state's representatives on the Bundesrat, where he serves on the Committee on Cultural Affairs; the Committee on Economic Affairs; and the Committee on the Environment, Nature Conservation and Nuclear Safety.

Other activities
 Dessau-Wörlitz Garden Realm, Member of the Board of Trustees (since 2021)
 Max Planck Institute for Dynamics of Complex Technical Systems, Member of the Board of Trustees (since 2021)
 Business Forum of the Social Democratic Party of Germany, Member of the Political Advisory Board

References

Living people
1963 births
21st-century German politicians


text:
El Association Sportive Mangasport, conocido como AS Mangasport, es un equipo de fútbol de Gabón que juega en la Primera División de Gabón, el torneo de fútbol más importante del país.

Historia
Fue fundado en el año 1962 en la localidad de Moanda, siendo 9 veces campeón de liga, 6 torneos de copa y 3 supercopas.

A nivel internacional ha participado en 12 torneos continentales, donde su mejor participación ha sido en la Recopa Africana 2002, en la que avanzaron a la segunda ronda.

Palmarés
Primera División de Gabón: 9
 1995, 2000, 2004, 2005, 2006, 2008, 2014, 2015, 2018

Copa Interclubes de Gabón: 6
 1964, 1994, 2001, 2005, 2007, 2011

Supercopa de Gabón: 3
 1994, 2001, 2006, 2015

Participación en competiciones de la CAF

Liga de Campeones de la CAF

Copa Africana de Clubes Campeones

Copa Confederación de la CAF

Copa CAF

Jugadores

Equipo 2019

Referencias

Enlaces externos

 soccerway.com
 Torneos Continentales

Equipos de fútbol de Gabón
Equipos de fútbol fundados en 1962


text:
The 1936 British Mount Everest expedition was a complete failure, and raised questions concerning the planning of such expeditions. This was Hugh Ruttledge's second expedition as leader. Heavy snows and an early monsoon forced their retreat on several occasions, and on the final attempt two climbers narrowly survived an avalanche. This was the first expedition in which climbers were able to carry portable radios.

1935 reconnaissance expedition

The British had been sending expeditions to Mount Everest since the 1921 reconnaissance but none had managed to reach the summit. These had been planned and financed by the Mount Everest Committee, a joint committee of the Royal Geographical Society and the Alpine Club. The 1935 reconnaissance was a preliminary to an attempt on the summit of Mount Everest in 1936. Led by Eric Shipton, it was a small, low-cost effort which confirmed that the best route from Tibet was up the East Rongbuk Glacier to the North Col. In monsoon conditions in 1935 the party had not got much higher than the Col.

Planning

With Nepal still closed to climbers, the approach was again to be from the north side of the mountain. Above the North Col a few routes had been prospected on the 1922, 1924 and 1933 expeditions and a full-scale expedition (the largest yet) was again to be embarked upon. Long afterwards Shipton wrote

The rancorous arguments within and surrounding the Everest Committee preceding the 1935 reconnaissance had led to Shipton replacing Hugh Ruttledge for that one expedition but Ruttledge was confirmed as leader for 1936.
Bill Tilman and Dan Bryant had not acclimatised well at altitude and so were not included in the party – both men agreed this was the right decision, Tilman even to the extent of providing financial support. Tilman then proceeded to show the decision had been wrong by leading a very successful team to reach the summit of the  Nanda Devi in 1936, at that time the highest mountain to have been climbed.

Frank Smythe (Everest 1933) was de facto climbing leader and Shipton (1933, 1935), Percy Wyn Harris (1933), Edwin Kempson (1935), Charles Warren (1935), Bill Wager (1933) and Edmund Wigram (1935) all had previous Everest experience. Peter R. Oliver and James M.L. Gavin were brought in as "new blood" having impressed Smythe in the Alps. John Hunt was rejected after a medical examination detected a heart murmur and he was warned to be careful climbing stairs. Non-climbing members were John Morris (transport, 1922), Gordon Noel Humphreys (doctor) and William R. Smijth-Windham (communications, 1933). Oxygen equipment was to be taken and they had radio equipment allowing contact between base and Darjeeling. The total cost was to be about £10,000.

Expedition

The party travelled via Darjeeling, Kalimpong and Kampa Dzong and were blessed by the Lama when they reached Rongbuk Monastery on 25 April 1936 in fine weather and good snow conditions on the ground. Sixty porters had accompanied them from the start and another one hundred were recruited at Rongbuk. By 9 May Smythe, Shipton and Warren had reached the North Col at  using the same line as the 1935 reconnaissance. Heavy snow that day and next delayed progress and destroyed the steps cut to the Col itself so a fresh attempt was made on 13 May, led by Smythe. Smythe had been asked to save his energies for the summit by not cutting steps himself so he appointed Sherpa Rinzing to lead. This was the first time a Sherpa had led on an Everest climb. Fixed ropes had been installed to Camp IV at the top of the Col in five days whereas in 1933 it had taken fourteen. Over the next two days Camp IV was established using 96 carries by porters, leaving thirty-six at the Col from where Smythe and Shipton were poised to establish the camps towards the summit. For the first time the climbers were able to use portable radios – the ones of "extreme lightness" weighed only .

However, on the north ridge conditions were not good with soft snow lying  deep so, with more snowfall on 18 May, Smythe retreated to Camp III at the foot of the Col. Ruttledge then decided to withdraw to camp I because the conditions up to the Col had now become too dangerous. News arrived that the monsoon had reached Ceylon – a very unusually early date. Judging they only had two weeks available they started off again on 23 May but with the news that the monsoon had already reached Darjeeling and was advancing at a surprisingly rapid rate. Two days later it had arrived at Everest itself. On arriving at Camp III they were again driven back by the snow, leading to a third occupation of the camp a week later. On 4 June climbers again reached the Col but it was going to be impossible to get the porters up there. Beset by bad weather, they stayed at Camp III for two days until Wyn Harris persuaded Ruttledge, against his better judgement, to allow him and Shipton to try again. They only just survived a massive avalanche on the steep slope up to the Col. Shipton later wrote "It was a ridiculous thing to do, but we were rather desperate." So, the attempt on the summit failed without their oxygen equipment having been able to be tested at altitude.

Smythe and Wyn Harris reconnoitred the mountain at the foot of the North Col on the other (western) side. They decided that, in monsoon conditions, an ascent from that side would be safer though less wind-protected. However, the higher ridges of the mountain would not be climbable anyway. The expedition departed Base Camp on 17 June and before the expedition was over they had written a long letter calling for the reform of the Alpine Club.

Upshot
The expedition publicly was perceived to have been a failure even though the British Everest establishment had been successful in covering up the debacle concerning the planning of the expeditions of 1935 and 1936. George Finch, forever a villain of that establishment was in a position to speak out because he had been excluded from all expeditions except 1922. He wrote "we are beginning to look ridiculous", that future expeditions should be planned and led by climbers, there should be a permitted age range of 25–35, the leadership should not be military, and that the inherent risks of mountaineering need to be accepted. He added "no personal attack is intended".

Tenzing Norgay wrote in a more supportive manner:

In 2013 Smythe's son published a biography of his father in which he describes a set of copies of letters his father sent while on the 1936 expedition. One was to Teddy Norton saying that when scanning the north face of Everest through binoculars from base camp he had seen something looking like a body. Mallory or Irvine's ice axe had been found by the 1933 expedition and what he had seen was in a gully just below where the ice axe had been found. Smythe's letter said "It's not to be written about as the press would make an unpleasant sensation." A 1999 expedition found Mallory's body at this place and photographs of his remains made newspaper front pages internationally.

Notes

References

Citations

Works cited

Further reading

1936
1936 in the United Kingdom
Expeditions from the United Kingdom
1936 in Tibet
Tenzing Norgay


text:
Seo Yu-ri (born February 8, 1985) is a South Korean daewon broadcasting voice actress, actress, cosplayer and VJ. She is well known for a cast member on the TV show Saturday Night Live Korea, My Little Television, Code: Secret Room and Sweet Revenge 2.

References

External links

1985 births
Living people
South Korean film actresses
South Korean television actresses
South Korean voice actresses
South Korean television personalities
VJs (media personalities)
Cosplayers
People from Daegu


text:
Dans la Genèse, Jubal (ou Yubal) est " le père de tous ceux qui jouent de la cithare et de la flûte ". Il est le fils de Lamech et d'Ada, il descend de Caïn. Il a pour frère Jabal.

Personnage de la Genèse