text:
Мадагаскарская кошачья акула () — вид акул род азиатских кошачьих акул одноимённого семейства отряда воббегонгообразных. Эти акулы обитают в Индийском океане. Максимальный зарегистрированный размер 67 см. У этих акул удлинённое тело серо-коричневого цвета со светло-голубыми пятнышками. Не представляют интереса для коммерческого рыбного промысла.

Таксономия
Мадагаскарские кошачьи акулы считались синонимом белопятнистых кошачьих акул, однако после недавних сравнений было принято предварительное решение признать их самостоятельным видом. Вид не входит в список живущих ныне пластиножаберных. Название происходит от слов  — «синий»
 — «покрытый точками».

Ареал
Мадагаскарские кошачьи акулы обитают в северной части Индийского океана у берегов Мадагаскара.

Описание
У мадагаскарских кошачьих акул тонкое цилиндрическое тело, имеются латеральные выступы. Голова лишена латеральных складок кожи. Рыло толстое и конусовидное , предротовое расстояние составляет 3 % от длины тела. Глаза расположены дорсолатерально. Над глазами имеются слегка приподнятые гребни. Подвижное верхнее веко и окологлазничные впадины отсутствуют. Позади глаз имеются брызгальца. Жаберные щели маленькие, пятая и четвёртая жаберные щели расположены близко друг к другу. Ноздри расположены на кончике рыла и обрамлены удлинёнными усиками. Внешний край назальных выходных отверстий окружён складками и бороздками. Маленький почти поперечный рот расположен перед глазам и сдвинут к кончику рыла. Нижние губные складки соединяются с подбородком посредством кожных складок. Нижние и верхние зубы не имеют чётких различий, оснащены центральным остриём и несколькими латеральными зубчиками.

Спинные плавники крупные, одинакового размера, треугольной формы, гораздо крупнее брюшных плавников. Шипы у их основания отсутствуют. Основание первого спинного плавника расположено позади основания брюшных плавников. Основание длинного, невысокого и килеобразного анального плавника расположено позади основания второго спинного плавника. Хвостовой плавник асимметричный, верхняя лопасть не возвышается над апексом туловища, у её края имеется вентральная выемка. Нижняя лопасть неразвита. Латеральные кили и прекаудальная ямка на хвостовом стебле отсутствуют. Тело окрашено в тёмный серо-коричневый цвет и покрыто светло-голубыми пятнышками.

Взаимодействие с человеком
Вид встречается крайне редко. Международный союз охраны природы еще не оценил статус сохранности данного вида.

Ссылки

Азиатские кошачьи акулы
Рыбы Индийского океана
Животные, описанные в 1914 году

Примечания


text:
Phlegyas abbreviatus is a species of true bug in the family Pachygronthidae. It is found in North America.

References

Lygaeoidea
Articles created by Qbugbot
Insects described in 1876

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
O Zachman Framework é um framework para arquitetura corporativa que provê um meio formal e altamente estruturado de definir uma corporação. A ontologia é um esquema de classificação bidimensional que reflete a interseção entre duas classificações históricas. A primeiros são interrogativos primitivos: o que, como, quando, quem, onde e por quê. O segundo é derivado do conceito filosófico de reificação, a transformação de uma ideia abstrata em uma instanciação. As transformações de reificação do Zachman Framework são: Identificação, Definição, Representação, Especificação, Configuração e Instanciação. O Zachman Framework não é uma metodologia na medida em que não implica nenhum método ou processo específico para coletar, gerenciar ou usar a informação que descreve. Em vez disso, é uma ontologia pela qual um Esquema do modelo conceitual para a organização de artefatos arquitetônicos (em outras palavras, documentos de design, especificações e modelos) é usado para levar em conta tanto os objetivos do artefato (por exemplo, o proprietário da empresa e construtor) e qual é o problema específico (por exemplo, dados e funcionalidades) que está sendo abordado.

Características
Freqüentemente usado como parte de uma arquitetura de sistemas ou exercício de revisão de tecnologia em nível organizacional, ele é popular em departamentos de arquitetura de TI, mas tem adesão  de comunidades de desenvolvedores ou usuários. A arquitetura corporativa pode prontamente avaliar uma arquitetura de software de uma empresa.

Seu ponto forte é a cobertura completa obtida ao passar por cada célula no esquema. O ponto fraco é que esta abordagem gera muita documentação, devido a sua abrangência, que pode ser de difícil assimilação e algumas vezes até de utilidade questionável.

Originalmente concebido por John Zachman na IBM na década de 1980, o framework é agora um padrão mundial de facto para expressar os elementos básicos de uma Arquitetura Corporativa. Originalmente seu nome técnico completo era Zachman Framework para Arquitetura de Sistemas de Informação, mas foi mudado no início dos anos 90 para Framework Zachman para Arquitetura Corporativa.

Cada artefato em uma classificação (célula) do esquema deve ser alinhado com as células imediatamente acima e abaixo dele. Todas as células em cada linha também devem estar integradas entre si. Entretanto, células não devem ser alinhadas diagonalmente.

O Esquema Zachman

Ligações externas
Zachman Institute for Framework Advancement
esquema do Framework Zachman em formatos JPEG e PDF
home-page de John Zachman
A framework for information systems architecture (PDF), por John Zachman, IBM Systems Journal, Vol. 26 No. 3, 1987.
Estendendo o RUP com o Framework Zachman
Comunidade Arquitetura Corporativa na Prática

Arquitetura


text:
Alta (Алта) — з 1931 року англійський виробник автомобілів. Штаб-квартира розташована в місті Лондон. У 1956 році компанія припинила виробництво автомобілів. Компанія була активним учасником Чемпіонату світу Формула-1 в 50-х роках минулого сторіччя.

Джефрі Тейлор
Компанія Alta Car and Engineering Company Ltd. була створена у 1931 році Джефрі Тейлором, тодішнім 27-річним віце-президентом, власником невеликого спортивного автомобіля власного виготовлення, з метою виготовлення виробничих версій цього автомобіля.

Тейлор заробляв на життя, виконуючи контрактну інженерну роботу для сусідньої компанії ABC, розташованої недалеко від його місця проживання у Кінгстон-Хілл, що у Лондоні. Наприкінці 1927 року він почав споруджувати собі спортивний автомобіль не тільки власного дизайну, але й власного виготовлення. Деталі двигуна, такі як колінчастий вал та шатуни, були також власного виготовлення. Його метою був автомобіль з 1100-кубовим двигуном, який був не тільки невеликим і легким, але й наднизьким, оскільки Джефрі вважав, що більшість спортивних автомобілів тих днів були занадто високими, щоб досягти гарної керованості. З каталогу Rubery Owen тих часів він вибрав фірмову конструкцію шасі із швелерного профілю з боковими балками, які після перевертання давали йому очікуваний результат. Пара цих бокових балок забезпечила основу для його машини, а осі і пружини були встановлені над шасі, а не під ними, що було більш традиційним способом. Спереду були встановлені напівеліптичні ресори, а ззаду використовувалися четвертьеліптичні ресори. 4-циліндровий двигун також був встановлений низько на шасі, а готовий автомобіль встановив нові стандарти для того часу.

Двигун був виготовлений з алюмінію із чавунними вкладишами циліндрів та двома верхніми розподільними валами, що приводилися у дію вертикальним валом і косозубими шестернями на задній частині колінчастого валу. Клапани розміщувались під кутом 90 градусів у легкосплавній головці циліндрів і сиділи на сталевих вставках. Діаметр циліндрів та хід поршнів становив 60 х 95 мм., що дало об'єм 1074 см3, при коефіцієнту стиснення 7,6 до 1 потужність становила 49 к.с. при 5200 об/хв, і двигун залишався безпечним до 6200 об/хв. Вся ця робота була виконана в сімейному будинку на Кінгстон-Хілл, використовуючи мінімум інструментів, ентузіазм та працьовитість при відсутності можливостей.

Завершивши машину, Тейлору потрібна була назва для цього, і він вибрав Alta, назву міста в Альберті, Канада, яку він зустрічав, читаючи роман. Ця назва йому сподобалась. Перша Alta була зареєстрована в листопаді 1928 року і отримала номер PK 4053 у Сурреї. Незабаром автомобіль зустрічався навколо околиць будинку і дебютував на змаганнях, що було однією із цілей Джефрі Тейлора. На змаганнях Лондон-Лендс-Енд наприкінці 1930 року він отримав бронзову медаль. У наступному році він знову виступив на Лондон-Лендс-Енд, і цього разу здобув срібну медаль.

Заснування компанії
До цього часу Тейлор почав виробляти наступні екземпляри свого «прототипу» і зареєстрував компанію «Alta Car and Engineering Company Ltd.» у січні 1931 року зі статутним капіталом у розмірі 1000 фунтів на одну акцію, що належали Тейлорові особисто. Незадоволений ідеями місцевих підрядників про будівництво його заводу на ділянці землі, якою він володів у Толуорті, на Кінгстон-бай-Пасс він побудував власний завод за частину вартості і за менший період часу.

Початок виробництва автомобілів
У квітні 1931 року він зміг оголосити в автомобільній пресі, що спортивний автомобіль Alta із 1100-кубовим двигуном став доступним за 350 фунтів стерлінгів. Як і багато маленьких виробників автомобілів, Тейлор не хотів називати свою першу вироблену на заводі машину №1, він вважав свою власну машину PK 4053 прототипом, і почав рахувати виготовлені автомобілі з №10. Це означало, що першим автомобілем був № 11, завершений влітку 1931 року і проданий містеру Ласту з Літлгемптона. Цей автомобіль мав коротке життя, в щоденнику керівника робіт Гріффіта була примітка, яка говорить: "... повністю розбитий та списаний. Лютий 1932 року". Тим часом PK4053 все ще регулярно використовувався Джеффрі Тейлором як для публічних та рекламних цілей, так і для експериментальних робіт і як повністю працюючий екземпляр. Друга вироблена машина, яка була побудована, була під номером № 12. Автомобіль було доставлено у Вісконт Керзон у грудні 1931 року і зареєстровано під номером GT1617. У робочому зошиті згадується, що при купівлі із обміном старого авто на новий Alta з MG була у той час знижка у розмірі 120 фунтів стерлінгів і 140 фунтів при обміні купе Morris Cowley, після чого MG продавався з прибутком, а Morris Cowley - зі збитком. Вісконт Керзон сьогодні виступає Патроном реєстру Alta.

Номером 13 був двигун, проданий Рону Хортону для свого Henna Special, це стало першим успіхом на змаганнях для продукції компанії Alta. Він був оснащений нагнітачем Amherst Villiers і встановив рекорд у своєму класі в Шелслі Уолш в 1932 році. Ще три автомобілі були завершені і продані в 1932 році, один з яких був 4-місною моделлю, і два в 1933 році. Тим часом Тейлор все ще їздив на своєму автомобілі і доглядав за автомобілями своїх клієнтів, а також займаючись розробкою двигунів людей, які брали участь у перегонах на своїх автомобілях. У 1934 році шотландець Кормак купив Alta під номером 21S для гонок і наприкінці сезону він встановив новий рекорд кола для автомобілів з 1100-кубовим двигуном на гірській трасі Бруклендс. У лютому 1935 року Пітер Уайтхед придбав Alta 24S, а в травні 1935 року Лейс купив 25R1S, ці дві машини були зареєстровані під номерами AER 884 і DPJ 929 відповідно, і обидва використовувались у всіх видах перегонів. До цього часу Тейлор виготовив свої нагнітачі типу Roots, також були поліпшені двигуни. Косозубі шестерні до розподільних валів було замінено на прямозубі, але, оскільки вони виявилися занадто шумними, їх замінили однорядними ланцюгами. Оригінальна коробка передач без синхронізаторів була замінена коробкою передач з попереднім вибором включеної передачі, і всі модифікації були вперше випробувані на власній машині Тейлора PK 4053. Крім того, він займався розробкою 1500-кубової версії двигуна, і в середині 1935 року був побудований перший чистий гоночний Alta для Кормака. Автомобіль наслідував конструкцію 1100-кубових автомобілів з шасі з низькою рамою, але двигун і коробка передач були трохи зміщені вліво, таким чином, що сидіння водіння розташовувалось між правою боковою балкою шасі та карданним валом.

До цього часу 1100-кубові автомобілі вже не будувалися, останній був 25R1S. Було виготовлено дванадцять автомобілів від №11 до №25, причому три номери були присвоєні лише двигунам. Нова серія 1.5-літрових "зміщених" гоночних машин почалася з №52, шість з них були побудовані для Кормака (52S), Джексона (53S), Уейкфілда (56S), Бартлетта (57S), Френка О'Бойла (58S) і Філіпа Джокера (59S). У цій серії були виговлені два дорожніх спортивних автомобіля: 2-літровий з наддувом 54S для доктора Вільямса, зареєстрований під номером FF4515, який згодом був перереєстрований на E0Y8, а пізніше - на EVG436, а також 1.5-літровий з наддувом (55S) для Беннетта, зареєстрований під номером DPG 167.

У 1936 році назва Alta стала досить відомою у британських гоночних колах, і вийшла у складі двох команд країни на міжнародних змаганнях. Джефрі Тейлор також був більш зацікавлений в гонках, ніж у виробництві, і більша частка зусиль компанії лягла на змагання, він сам став відомою особою у спринтах і швидкісних випробуваннях на PK4053, що постійно покращувався усіма останніми розробками, а також на "зміщеній" машині, яку придбав Джакер. У 1937 році з'явився цілковито новий гоночний автомобіль Alta під номером 61IS, букви позначали "Independent, Supercharged" ("незалежний, з наддувом". Він був вузьким одномісним, водій розташовувався по центру над карданним валом, автомобіль оснащувався всесторонньою незалежною підвіскою з вертикальними амортизаторами і спіральними пружинами. Цей автомобіль придбав Філіп Джакер 27 квітня 1937 року, але, на жаль, він загинув через місяць, тренуючись на острові Мен для гонок у Дугласі. Уламки були перебудовані та продані Джорджу Абекасісу в 1938 році, і цей автомобіль став найвідомішим з усіх Alta. Пофарбована у срібний колір з червоними колесами, ця машина проїхала багато перегонів з 1938 по 1939 роки, хоча вона не виграла жодних головних перегонів, вона була дуже успішною на менших національних змаганнях. У той час ERA та Maserati правили на змаганнях у класі 1.5 літра, але Абекасіс та срібна Alta не тільки підбурював їх, але побив їх декілька разів на Кришталевому Палаці, Бруклендс та у випробуваннях на швидкість та з підйому на пагорб. Тоді було побудовано два аналогічні дорожні автомобілі: один для Хью Хантера, а інший - для Тоні Бідла, перший - 1.5-літровий, другий - 2-літровий. Автомобіль Бідла під номером 67IS був останньою довоєнною Alta, з трубчастим шасі шасі, подвійним редуктором заднього мосту, що дає низьку лінію карданного валу, та всіма останніми розробками в двигуні, підвісці та гальмах. Вона була доставлена в серпні 1938 року, а до середини 1939 року Бідл почав розбиратися з машиною, яка відповідала за характеристиками 2-літровій ERA. Але тоді війна все зупинила. Між виготовленням одномісних автомобілів Тейлор також споруджував спортивні автомобілі "зміщеного" типу на шасі звичайної конструкції, і, оскільки війна наближалась, він завершив новий одномісний автомобіль із повністю незалежною підвіскою з торсіонами.

Щоб утримувати компанію в платоспроможному стані, завод повинен був виконувати урядову контрактну роботу з машинобудування та морського розвитку, використовуючи двигуни Ford V8, так що під час війни Alta Car and Engineering Co. Ltd. повністю перейшла на роботу від уряду. Між 1931 і 1939 роками Джефрі Тейлор і його невелика робоча сила побудували дванадцять 1100-кубових автомобілів, шість "зміщених" гоночних автомобілів, чотири одномісних та сім 1.5- й 2-літрових спортивних автомобілів, всього 29 машин, кожен з яких був побудований вручну. У статті в шотландському журналі Top Gear 1954 року було сказано, що Тейлор побудував 16 автомобілів з 1100-кубовим двигуном.

Після війни Джефрі Тейлор захотів повернутися до перегонів і оголосив новий Гран-прі Alta в листопаді 1945 року, відтворення гонок було зосереджено навколо 1.5-літрових автомобілів з наддувом. Післявоєнні труднощі з постачанням матеріалів затримували його новий автомобіль до 1948 року, коли GP1 був доставлений до Джорджа Абекасіса. Це був одномісний автомобіль з трубчастим шасі, що наслідував лінії машин 1939 року, але підвіска мала подвійні важелі та гумові подушки. Двигун був поліпшеною версією довоєнного 4-циліндрового двигуна, для якого Тейлор побудував власну 4-ступінчасту коробку передач із синхронізаторами з використанням деяких фірмових деталей. Хоча GP1 показав непогані результати, він не був успішним, як і GP2 (для Джефа Крослі) та GP3 (для Джої Келлі), хоча при цьому вони не були повністю невдалими, але не могли зрівнятися з конкурентами від Alfa Romeo і Maserati. 4-циліндровий 2-літровий двигун Alta без наддуву був придбаний Абекасісом та його партнером Джоном Хітом, щоб створити основу їх успішних автомобілів HWM. Тоді Тейлор переробив свій післявоєнний автомобіль Grand Prix на 2-літровий автомобіль без наддуву для нових перегонів Формула-2 1952-1953 років. Було виготовлено чотири таких автомобілі F2, а п'ятий був запасним, який мав обтічний, повністю закритий кузов, але так і не був завершеним. Поряд з HWM швидко розширювалася й фірма Connaught, вони підписали контракти з Alta для постачання 2.5-літрових версій 4-циліндрового двигуна для своїх автомобілів серії B для перегонів Гран-прі 1954 року. Знаменитою стала перемога Тоні Брукса в Сиракузі 1955 року, коли він переміг заводську команду Maserati, сидячи за кермом Connaught і поклавши початок підйому Великої Британії в гонках Формули-1. Connaught мав під капотом один із двигунів Alta Джефрі Тейлора, коріння якого тягнуться від побудованого в домашніх умовах автомобіля, який він запустив у виробництво у 1931 році.

Припинення виробництва автомобілів. Закриття компанії

До 1956 року команда Connaught погіршила позиції, і здоров'я Джефрі Тейлора було не найкращим, тому після завершення останньої партії 2.5-літрових двигунів він закрив компанію Alta, що працювала у Толворті, Суррей.

Джефрі Тейлор помер у 1966 році у віці 63 років. У 1976 році його син Майкл намагався відновити марку Alta з автомобілем Formula Ford, але йому не вдалося. До сьогодні збереглися декілька довоєнних спортивних і одномісних автомобілів, які перебувають у приватній власності. GP101, який спочатку був власністю Джорджа Абекасіса, був перебудований для Філа Скрега у автомобіль для змагань з підйому на пагорб і все ще використовується. П'ятий автомобіль F2 був возз'єднаний зі своїм початковим силовим агрегатом і брав участь у ряді історичних перегонів за останні роки, включаючи зустріч Goodwood Revival 1999 року.

Марка Alta може й не була на рівні ERA, Maserati, Bugatti або Alfa Romeo, але займала важливу нішу в історії британських автоперегонів і була результатом зусиль однієї людини.

Результати компанії на Чемпіонаті світу Формула-1

Примітка. До 1958 року не було Чемпіонату світу серед конструкторів, отже конструктори не були нагороджені очками.

Список автомобілів Alta
 1931 - Alta 1100
 1935 - Alta 1.5 litre
 Alta 2 litre
 1948 - Alta GP
 1952 - Alta F2

Джерела
 David Culshaw und Peter Horrobin: The Complete Catalogue of British Cars 1895–1975. Veloce Publishing plc. Dorchester (1999). ISBN 1-874105-93-6

 G. N. Georgano, in: Nick Baldwin u. a., The World Guide to Automobile Manufacturers, Facts on File Publications, New York, Vereinigte Staaten/Oxford, Vereinigtes Königreich, 1987, ISBN 0-8160-1844-8, Seite 21
 Nick Walker, A–Z British Coachbuilders: 1919–1960, Herridge & Sons Limited, Shebbear, Devon, Vereinigtes Königreich, ISBN 978-0-9549981-6-5, Seite 188
 Jonathan Wood: Sportwagen Faszination und Abenteuer. Parragon Books, Bath 2006, ISBN 1-40547-904-3.

Зниклі автобудівні підприємства


text:
Deze lijst geeft een overzicht van niet-gouvernementele organisaties (ngo's) in Nederland die zich bezighouden of -hielden met natuur en milieu.

A
A SEED - campagneorganisatie voor milieu en sociale rechtvaardigheid
Stichting ANEMOON - studie van flora en fauna in en aan zee
Ark - natuurontwikkeling

B
 Bomenstichting
Both ENDS - ondersteuning milieuorganisaties
Brabants Landschap - beheer natuur en landgoederen Noord-Brabant
Bryologische en Lichenologische Werkgroep (BLWG) - studie van mossen en korstmossen

C
 Centrum voor Landbouw en Milieu (CLM)

D
Das & Boom - bescherming van marterachtigen en hun leefgebied, opgevolgd door Vereniging Nederlands Cultuurlandschap
De Kleine Aarde (DKA) - voormalig duurzaamheidscentrum in Boxtel
Het Drentse Landschap - beheer natuur en landgoederen Drenthe

E
 EIS Kenniscentrum Insecten en andere ongewervelden - studie van insecten en andere ongewervelde dieren
Ekologische Beweging - opgeheven
 Extinction Rebellion_ protest , blokkades en artistieke acties om klimaatrechtvaardigheid te eisen.(wees eerlijk, doe wat nodig is, laat burgers meebeslissen)

F
De Faunabescherming - acties tegen misstanden bij de jacht
Fietsersbond
Het Flevolandschap - beheer natuur en landgoederen Flevoland
Floron - coördinatie van floristisch onderzoek
Friese Milieufederatie - federatieve natuur- en milieuorganisatie Friesland
It Fryske Gea - beheer natuur en landgoederen Friesland

G
Het Geldersch Landschap - beheer natuur en landgoederen Gelderland
Global Action Plan NL - netwerk dat zich richt op het bevorderen van duurzame gedragsverandering, onder meer in Ecoteams
Goede Waar & Co - voor mens-, dier- en milieuvriendelijk consumeren
Goois Natuurreservaat - beheer Goois natuurreservaat
Greenpeace - internationaal, bescherming van zeezoogdieren en acties tegen vervuiling
GroenFront! - radicale actiegroep; Nederlandse tak van Earth First!
Het Groninger Landschap - beheer natuur en landgoederen Groningen

H
Haagse Natuurbescherming - bescherming Haagse natuur
Hoekschewaards Landschap - behoud en verbetering van milieu, natuur en dorpsschoon

I
Stichting IJssellandschap - behoud landschap IJssel bij Deventer
IJsselmeervereniging - vereniging tot behoud van het IJsselmeer
IVN - natuur- en milieueducatie

J
Jeugdbond voor Natuur- en Milieustudie - jeugdbond, studie en bescherming
Jonge Klimaatbeweging (JKB) - koepel van jongerenorganisaties die de stem van jongeren vertegenwoordigt in het klimaatdebat
 Jongeren Milieu Actief (JMA)

K
Koninklijke Nederlandse Botanische vereniging (KNBV) - vereniging voor de studie van planten
Koninklijke Nederlandse Bosbouw Vereniging (KNBV) - vakvereniging van bosbeheerders en boseigenaren
Koninklijke Nederlandse Natuurhistorische Vereniging (KNNV) - vereniging voor veldbiologie
Kritisch Bosbeheer - ecologisch en natuurlijk bosbeheer
Kustvereniging - IJvert voor milieuvriendelijk omgaan met kustgebieden in heel Europa.

L
Laka - documentatie- en onderzoekscentrum over kernenergie en verzet daartegen
Land van Ons - coöperatie gericht op aankoop en verduurzaming van landbouwgrond
Landelijk Hogeschool en Universitair Milieuplatform, thans Morgen geheten - duurzame ontwikkeling op scholen en universiteiten
De 12 Landschappen - koepelorganisatie van provinciale natuurterreinbeherende organisaties
Landschap Noord-Holland - beheer natuur, landschap en landgoederen Noord-Holland
Landschap Overijssel - beheer natuur, landschap en landgoederen Overijssel
LandschappenNL - koepel van de Provinciale Landschappen en de organisaties van Landschapsbeheer Nederland
Landschapsbeheer Friesland - landschapsbeheer in Friesland
Landschapsbeheer Nederland - coördinatie landschapsbeheer in Nederland
Het Limburgs Landschap - beheer natuur en landgoederen Nederlands Limburg

M
Milieu Centraal - bewustwording over energieverbruik en milieu
Milieudefensie - milieuorganisatie; Nederlandse tak van Friends of the Earth
Milieufederatie Limburg, thans Natuur- en Milieufederatie Limburg geheten - milieuorganisatie voor Limburg
Morgen - duurzame ontwikkeling op scholen en universiteiten

N
Nationaal Park De Hoge Veluwe - particulier beheer natuur- en landschap
Natuur- en Milieufederatie Limburg - milieuorganisatie voor Limburg
Natuur & Milieu - onafhankelijke milieuorganisatie die zich inzet voor het klimaat en de biodiversiteit in Nederland
Natuur en Milieufederatie Drenthe - federatieve natuur- en milieuorganisatie Drenthe
Natuur en Milieufederatie Groningen - federatieve natuur- en milieuorganisatie Groningen
Natuur en Milieu Overijssel - federatieve natuur- en milieuorganisatie Overijssel
Natuurmonumenten - eigendom en beheer van natuurgebieden
Vereniging Nederlands Cultuurlandschap - bescherming Nederlands cultuurlandschap
Nederlandse Jeugdbond voor Natuur (NJN) - algemene jeugdbond, studie en bescherming
Nederlandse Mycologische Vereniging (NMV) - studie van paddenstoelen en andere schimmels
Nivon - Natuurvrienden
Stichting De Noordzee - milieuorganisatie voor de Noordzee

R
Reptielen Amfibieën Vissen Onderzoek Nederland (RAVON)

S
Saba Conservation Foundation (SCF) - beheer nationale parken op Saba
Sea Shepherd Conservation Society - Beschermers en wakers van de maritieme natuur
SoortenNL - koepel van de Nederlandse soortenorganisaties (voorheen VOFF Vereniging VeldOnderzoek Flora en Fauna)
Sovon Vogelonderzoek Nederland - organisatie voor ornithologie in Nederland
St Eustatius National Parks Foundation (STENAPA) - beheer nationale parken op Sint Eustatius
Stichting Aarde - ontwikkeling duurzame regionale economie
Stichting Milieuwerkgroepen Ede - bescherming milieu bij Ede
Stichting Nationale Parken (STINAPA) Bonaire - beheer nationale parken op Bonaire
STRO, Social Trade Organisation - voor duurzame wereld, vroeger "Aktie Strohalm"

T
Stichting TINEA - studie van kleine vlindersoorten
Transition Towns - duurzaamheid en zelfvoorziening
de Twaalf Ambachten - ontwikkeling van duurzame technologie

U
Universitair Milieu Platform Nijmegen - duurzame ontwikkeling op Radboud Universiteit Nijmegen en Hogeschool van Arnhem en Nijmegen
Het Utrechts Landschap - beheer natuur en landgoederen Utrecht

V
Vereniging Nederlands Cultuurlandschap - Vroeger Das en Boom. Wil bescherming van Nederlands cultuurlandschap en kleinschalige akkerbouw met als doel leefgebieden voor flora en fauna te behouden
Vereniging Tropische Bossen (VTB) - kennis van tropische bossen en bomen
Vereniging van Bos- en Natuurterreineigenaren (VBNE) - eigenaren van bossen en natuurgebieden
De Vlinderstichting - onderzoek en bescherming vlinders
Vogelbescherming Nederland - vogelbescherming

W
Waddenvereniging - bescherming van het Waddengebied
Wereld Natuur Fonds - natuurbescherming wereldwijd
Werkgroep Behoud de Peel - natuurbescherming in de Peel
Werkgroep Wolf Nederland - Draagvlak voor de wolf in de natuur
World Information Service on Energy (WISE)

Z
Het Zeeuwse Landschap - beheer natuur en landgoederen Zeeland
Zeeuwse Milieufederatie - federatieve natuur- en milieuorganisatie Zeeland
Zoogdiervereniging VZZ - onderzoek en bescherming zoogdieren
Zuid-Hollands Landschap - beheer natuur en landgoederen Zuid-Holland

Zie ook
 Milieubeweging
 Natuurbescherming
 Natuur en milieu van A tot Z
 Natuur- en milieueducatie

Natuur- en milieuorganisaties in Nederland
Particuliere


text:
Heinsdorfergrund ist eine kreisangehörige Gemeinde im sächsischen Vogtlandkreis.

Geografie

Nachbarorte

Die Gemeinde befindet sich geografisch circa 50 Kilometer südwestlich von Chemnitz.

Gemeindegliederung
Zu Heinsdorfergrund gehören die Orte Hauptmannsgrün, Oberheinsdorf und Unterheinsdorf.

Geschichte
Das Waldhufendorf Heinsdorf wurde 1323 als Heinrichesdorf erstmals urkundlich erwähnt. Im Jahr 1460 wurden Villa Heynrichsdorf und Obirheinrichsdorff erstmals als zwei Orte urkundlich erwähnt. Das Waldhufendorf Hauptmannsgrün wurde erstmals 1367 in einem Privilegiertenbrief des Kaisers Karl IV. urkundlich erwähnt. Während Ober- und Unterheinsdorf bis ins 19. Jahrhundert als Teil der Herrschaft Mylau zum kursächsischen bzw. späteren königlich-sächsischen Amt Plauen im Vogtländischen Kreis gehörten, lag Hauptmannsgrün als fronpflichtiger Ort des Ritterguts Neumark im Amt Zwickau im Erzgebirgischen Kreis. 1856 wurden alle drei Orte dem Gerichtsamt Reichenbach und 1875 der Amtshauptmannschaft Plauen angegliedert. Durch die zweite Kreisreform in der DDR kamen die drei Orte des Heinsdorfer Grunds im Jahr 1952 zum Kreis Reichenbach im Bezirk Chemnitz (1953 in Bezirk Karl-Marx-Stadt umbenannt), der ab 1990 als sächsischer  Landkreis Reichenbach fortgeführt wurde und 1996 im Vogtlandkreis aufging.

Die Gemeinde Heinsdorf wurde am 1. Januar 1994 aus den selbständigen Gemeinden Hauptmannsgrün, Ober- und Unterheinsdorf gebildet, die weiterhin als Gemeindeteile fungieren. Am 1. Juni 1994 erfolgte die Umbenennung in Heinsdorfergrund.

Einwohnerentwicklung

Einwohnerzahl am Vortag der Zusammenlegung:
 Hauptmannsgrün: 601 Ew. auf 705 ha Fläche
 Oberheinsdorf: 382 Ew. auf 787 ha
 Unterheinsdorf 877 Ew. auf 704 ha

Entwicklung der Einwohnerzahl (31. Dezember):

 Datenquelle: Statistisches Landesamt Sachsen

Religionen
Unterheinsdorf ist kirchlich in die Evangelisch-lutherische Kirchgemeinde Reichenbach in der Ephorie (Kirchenbezirk) Plauen gepfarrt. 1964 wurde für Gottesdienste im Ort die "Kreuzkapelle" in der stillgelegten Lohnweberei Rockstroh eingerichtet. Oberheinsdorf und Hauptmannsgrün gehören zum Evangelisch-lutherischen Kirchspiel Waldkirchen/Irfersgrün in der Ephorie Auerbach.

Die Evangelisch-methodistische Kirche ist seit 1946 in Unterheinsdorf aktiv. Seit 1967 wird hinter der Feuerwehr von Unterheinsdorf die "Christuskapelle" für Gottesdienste genutzt.

Politik

Gemeinderat

Seit der Gemeinderatswahl am 26. Mai 2019 verteilen sich die 12 Sitze des Gemeinderates folgendermaßen auf die einzelnen Gruppierungen:
 Freie Wählergemeinschaft Heinsdorfergrund (FW): 8 Sitze
 CDU - Offene Liste: 3 Sitze
 Alternative für Deutschland: 1 Sitz

Kultur und Sehenswürdigkeiten

 Museumsanlage der Rollbockbahn in Oberheinsdorf

Wirtschaft und Infrastruktur

Verkehr
Von 1902 bis 1962 verkehrte bis Oberheinsdorf eine Schmalspurbahn. Die als Rollbockbahn bekannt gewordene Strecke begann in Reichenbach und war vor allem als Anschlussbahn für die im Heinsdorfer Grund ansässige Industrie erbaut wurden, diente aber auch dem öffentlichen Personenverkehr.

Heinsdorfergrund ist über die PlusBus-Linie 80 des Verkehrsverbunds Vogtland im Stundentakt mit Reichenbach und Netzschkau verbunden. Diese Linie nimmt am Postplatz in Reichenbach am Rendezvous-System teil und bietet Anschlüsse in die ganze Stadt. In Netzschkau wird abwechselnd auf die Linie 83 nach Treuen und die Linie 84 nach Elsterberg durchgebunden.

Ansässige Unternehmen
In den Jahren 1991/92 erfolgte auf Unterheinsdorfer Flur die Erschließung des Gewerbegebiets "Kaltes Feld" an der Bundesstraße 94 nahe der A72-Abfahrt "Reichenbach". Bis 1993 siedelten sich dort 10 Gewerbetreibende mit 188 Beschäftigten an. 1996 gründeten die Stadt Reichenbach im Vogtland und die Gemeinde Heinsdorfergrund einen Planungszweckverband " Industrie- und Gewerbegebiet Autobahnanschlußstelle Reichenbach/ Vogtl.", kurz PIA. Nach einer schrittweisen Erweiterung, wurde die Nutzung auch auf Lengenfelder Flur notwendig. Die Stadt Lengenfeld (Vogtland) ist seit 2009 Mitglied im Zweckverband. Die in Unterheinsdorf ansässige Schmiede und Stanzerei der RENAK-Werke Reichenbach wurde 1992 von der Firma "Wackershauser Umformtechnik GmbH" übernommen und die Produktion fortgesetzt. Ebenfalls 1992 begann die Firma "UFT Produktion GmbH" im Osten des Orts mit der Produktion. Im Ort gibt es zahlreiche Handwerksbetriebe.

Öffentliche Gebäude
 Gemeindeverwaltung in Oberheinsdorf (Ehemaliger Bahnhof Oberheinsdorf)
 Gemeindezentrum in Oberheinsdorf
 Grundschule in Hauptmannsgrün
 Sporthalle in Unterheinsdorf

Persönlichkeiten
 Alfred Dedo Müller (* 12. Januar 1890 in Hauptmannsgrün; † 4. August 1972 in Leipzig) war ein evangelisch-lutherischer Theologe und Hochschullehrer für Praktische Theologie

Siehe auch
 Liste der Kulturdenkmale in Heinsdorfergrund

Weblinks

 Internetseite der Gemeindeverwaltung
 Heinsdorfergrund im Geoportal Vogtlandkreis

Einzelnachweise

Ort im Vogtlandkreis
Gemeindegründung 1994


text:
Metaboliströrelsen grundades i slutet 1950-talet av en rad arkitekter och stadsplanerare, som ett svar på den japanska överbefolkningen. Man såg staden som en levande organism som ständigt upplöstes och återskapades. Ett känt exempel på metabolistisk arkitektur är Nakagin Capsule Tower.

Beskrivning
Den löst sammansatta metaboliströrelsen bestod av fem arkitekter, varav Kisho Kurokawa var den mest uppmärksammade. Grunden i sin byggnadsfilosofi hittade arkitekterna i den buddhistiska filosofins syn på symbiosen, som skiljde sig från den västerländska traditionen av dualism. Städer sågs som levande organismer som kontinuerligt genomgick en metabolistisk process, vilket betydde att de ständigt upplevde perioder av upplösning och återskapande. Istället för att hålla fast vid den traditionella stadsplanen ville man skapa ett öppet system som kunde förändras i takt med samhället. Att försöka bromsa storstädernas tillväxt som förut sågs inte längre som ett alternativ. Man såg visioner om ständigt växande "plug-in" megastrukturer som skulle kunna anpassas till stadsorganismens ständigt skiftande utvecklingsfaser.

Väldigt lite av metabolisternas tankar blev förverkligade, men ett av de mest kända exemplen är Kisho Kurokawas ungkarlstorn Nakagin Capsule Tower där de utbytbara kapslarna, påkopplade mot den vertikala stommen, blir till organismens celler. Rörelsen var samtida med och låg väldigt nära Archigrams arbeten.

Referenser

Organisationer i Japan
Japansk arkitektur
WP:Projekt Japan


text:
Dracaena cochinchinensis, le dragonnier de Cochinchine, est une plante arborescente monocotylédone de la famille des Liliaceae (ou Dracaenaceae) selon la classification classique, ou des Asparagaceae (ou Ruscaceae) selon la classification phylogénétique.

Cette espèce est originaire du Vietnam, Cambodge, Laos et Chine du sud (Yunnan, Guangxi).

De toute incision ou blessure s'écoule une résine rouge sang, connue sous le nom de sang-dragon dans les pharmacopées traditionnelles, semblable à celle obtenue avec les dragonniers Dracaena draco des Canaries et Dracaena cinnabari de l'île de Socotra. La Chine qui importait le sang-dragon de l'étranger,  découvrit en 1972  qu'il existait des dragonniers sur son territoire susceptibles de lui fournir la précieuse matière médicale.

L'espèce est maintenant menacée en Chine mais elle y est cultivée pour la production de sang-dragon.

Étymologie et nomenclature
Le nom de genre Dracaena dérive du grec drakaina δρακαινα , l'épithète spécifique latin cochincinensis désigne la Cochinchine.

La première description botanique du taxon a été faite par le botaniste jésuite portugais, João de Loureiro (1717-1791) envoyé en mission en Cochinchine (sud de l'actuel Viêt Nam). Il crée l'espèce Aletris cochinchinensis, dans Flora cochinchinensis: sistens plantas in regno Cochinchina nascentes en 1790.  Il donne pour habitat : les jardins cultivés en Cochinchine.

En 1972, un botaniste chinois, Cai Xitao 蔡希陶, découvre des spécimens de la plante dans la forêt tropicale de la province du Yunnan, à l'extrême sud de la Chine, près de la frontière du Laos et de la Birmanie. Après avoir été durement persécuté durant la Révolution culturelle, après avoir connu les camps de rééducation (laogai), le professeur Cai fut chargé de rechercher des plantes médicinales susceptibles de soigner les blessures des soldats chinois envoyés au Viêt Nam du Nord pour combattre les Américains. Aidé par une équipe de jeunes techniciens, il découvrit un site où abondait les dracénas de l'Asie du sud-est, dans le district de Simao au Yunnan.

L'espèce a été ensuite reclassée Dracaena cochinchinensis par le botaniste chinois Chen Xinqi  陈心启 en 1980 dans Zhongguo zhi wu zhi 《中国植物志》. Elle est nommée en chinois 剑叶龙血树 jianye longxueshu soit morphologiquement .

Synonymes
Selon The Plant List, les synonymes sont:
Aletris cochinchinensis Lour., basionyme
Dracaena saposchnikowii Regel
Draco saposchnikowii (Regel) Kuntze
Pleomele cochinchinensis Merr. ex Gagnep.

Description

Dracaena cochinchinensis est une plante arborescente monocotylédone de  de haut.

Les tiges ramifiées ont l'extrémité rougeâtre, avec des internœuds plus courts que larges, une écorce lisse d'un blanc grisâtre, fonçant avec l'âge.

Les feuilles rassemblées à l'extrémité des branches, sont sessiles, en forme d'épée, de , à base rougeâtre enveloppant complètement l'internœud.

L'inflorescence terminale, en panicule, est de plus de , avec un rachis densément pubescent.

Les fleurs rassemblées par 2-5, ont un périanthe blanc laiteux, formé d'un tube de  et 6 lobes de .

Le fruit est une baie orange.

En Chine, la floraison a lieu en mars et la fructification en juillet-août.

Distribution
Le dragonnier de Cochinchine croît au Vietnam, au Cambodge, au Laos, et en Chine méridionale (sud du Yunnan, sud-ouest du Guangxi).

Il se rencontre entre  sur des falaises calcaires, ensoleillées, en région tropicale. Il résiste bien à la sécheresse.

Il est considéré comme une espèce menacée en Chine.  Il se raréfie de plus en plus dans la nature en raison de prélèvements excessifs.  Il ne se trouve cependant pas sur la liste rouge de l'UICN.

Le dragonnier de Cochinchine est cultivé pour la production de la matière médicale nommée sang-dragon et comme plante ornementale.

Le sang-dragon
Au fur et à mesure de la croissance de Dracaena cochinchinensis, de la résine s'accumule dans les cellules du xylème, en particulier à l'occasion de traumatismes mécaniques, d'attaque d'insectes ou d'infestation de pathogènes. Ainsi, une contamination par le champignon Fusarium proliferatum peut accroître la production de sang-dragon. La résine joue un rôle protecteur en prévenant l'extension de la contamination.
La résine peut être extraite avec de l'alcool à 95 %.

La résine séchée commercialisée sous le nom de sang-dragon apparait sous la forme de petits blocs solides, pourpre foncé, à la surface brillante.

Histoire
Toute blessure ou incision du Dracaena cochinchinensis produit une résine rouge foncé. Cette sécrétion est semblable à celle produite par des arbres du même genre, Dracaena draco des îles Canaries et Dracaena cinnabari de l'île de Socotra. La résine de ces deux derniers dragonniers, utilisée comme matière médicale en Europe depuis l'Antiquité, fut appelée par le pharmacologue grec du  Dioscoride, αἷμα δρακόντιον aima drakontion, en latin sanguis draconis ; à la Renaissance, elle reçut les traductions dans les langues modernes de sang de dragon (puis sang-dragon) en français et dragon's blood en anglais. Plus tard, l'extension de ces termes fut élargie à la résine rouge tirée du palmier sang-dragon  (Daemonorops draco) originaire d'Indonésie ainsi qu'à celle des espèces végétales originaire du Nouveau Monde appartenant aux genres Croton et Pterocarpus.

Après la découverte de Dracaena cochinchinensis dans le sud de la Chine à la fin du , les apothicaires chinois nomment naturellement sa résine d'après le nom qu'ils utilisaient pour la résine du palmier sang-dragon indonésien (麒麟竭,qilinjie), à savoir 血竭  xue jie, morphologiquement xue « sang », jie « desséché », correspondant à la notion de , en français.

De même que les apothicaires européens élargirent après la découverte de l'Amérique, l'extension du terme sang de dragon aux résines rouges obtenues d'espèces du Nouveau Monde tropical (comme les crotons et ptérocarpus), de même les apothicaires chinois étendirent des termes de la pharmacopée de référence de Li Shizhen (李时珍) () aux découvertes faites à la fin du  dans l'extrême sud de la Chine. Les apothicaires chinois rapportèrent la résine du D. cochinchinensis à une matière médicale d'un ouvrage de Li Shizhen, le Bencao gangmu 本草綱目, publié en 1593 à l'apogée de la pharmacologie chinoise. Cet ouvrage indique que cette matière médicale, le 骐驎竭 qilinjie (de qilin « licorne »), est bonne pour traiter les douleurs soudaines épigastriques et abdominales, qu'elle arrête le saignement d'une blessure, dissout les stases sanguines, soulage la douleur et favorise la régénération des chaires. Dans la quête d'une source toujours plus ancienne, on peut remonter jusqu'au 唐本草 Tang bencao () pour trouver une mention du qilinjie. Par contre, la pharmacopée la plus ancienne 神农本草经 Shennong bencao jing (équivalent chinois de la Matière médicale de Dioscoride, publiée à peu près de la même époque) ne mentionne qu'une seule résine, la 松脂 songzhi, la résine de pin.

Parfois on trouve en chinois, des synonymes de xuejie 血竭 calqués  sur les termes des langues européennes comme sanguis draconis en latin ou sang de dragon en français. Il s'agit de longxuejie 龙血竭, morphologiquement long « dragon », xue « sang », jie « sec, desséché » ou dans la langue commune 龙血 longxue, « sang de dragon ». Mais s'il est possible de trouver des  (龙骨 longgu) dans la pharmacopée traditionnelle, aucune trace de  (龙血 longxue) n'apparait avant l'époque moderne. Car on sait que symboliquement, le dragon oriental est associé à l'eau (il vit dans les nuages, fait tomber la pluie, est le maitre des sources, il est sage et bienveillant) alors que le dragon européen, associé au paganisme et au mal par le christianisme (il est terrassé par saint Michel), sera ensuite associé au feu, dans les légendes chevaleresques et le folkclore celtique à partir du  (il vit sous terre et crache le feu).

Ce n'est qu'après la découverte des sciences européennes en Chine, qu'une terminologie scientifique chinoise spécifique fut créée pour traduire les termes occidentaux. C'est ainsi que dragonnier fut traduit par 龙血树 longxueshu, morphologiquement dragon-sang-arbre, soit « arbre au sang de dragon, dragonnier », et le genre Draceana devint 龙血树属 longxueshushu, avec 属 shu suffixe de genre.

En édecine chinoise traditionnelle, le sang-dragon xuejie de D. cochinchinensis est généralement prescrit pour stimuler la circulation sanguine pour un patient souffrant de blessures, de stase sanguine ou de douleurs.

Pharmacologie
Constituants chimiques du sang-dragon
Les constituants chimiques du sang-dragon du dragonnier de Cochinchine sont en premier lieu des flavonoïdes puis des terpénoïdes, stéroïdes, saponines et composés phénoliques.

Parmi les flavonoïdes, il a été isolé des chalcones (2,4,4'-trihydroxychalcone, louréirine A, B et C etc.), des dihydrochalcones, des flavanones, des flavanes, des flavonoïdes polymériques et des cétones chromogènes. Ensuite, ont été isolés des terpènes, des stéroïdes, des saponines stéroïdiques ainsi que des composés phénoliques et des lignanes.

 Étude in vitro
En Chine, plusieurs équipes de chercheurs étudient la composition chimique et la pharmacologie du sang-dragon du Dracaena cochinchinensis en s'inscrivant ouvertement dans la continuité des études multimillénaires de la pharmacopée chinoise. Fan et als (2014) ont fait une revue détaillée de 63 travaux publiés en Chine dont nous allons extraire quelques exemples.

Huang et al. (1994) montrent que le sang-dragon inhibe une thrombose artérielle expérimentale en facilitant la circulation du sang et dispersant la stase sanguine.
Selon Nong et als. (1997), le sang-dragon a aussi un effet hémostatique puisqu'ils ont montré expérimentalement qu'il peut réduire le temps de coagulation du sang de la souris.
D'autres études ont montré que le sang-dragon pouvait faire diminuer significativement le taux de glucose sanguin de souris hyperpglycémiques (Zhang et als, 2002), inhiber la croissance du Staphylococcus aureus, du Diphteria bacilli et du Bacillus anthracis (Chen et als., 1999), stimuler la réparation des tissus. À cet effet, Liu et als ont implanté un tissu de kératocytes humains sur la peau lésée de souris. Le groupe qui reçut un traitement oral et externe par le sang-dragon montra un développement accrus de l'épiderme transplanté, une prolifération de capillaires dans le derme et une sécrétion augmentée de collagène.

De nombreuses études citées n'apportent cependant pas beaucoup de garanties de validité. Beaucoup ne sont pas des études randomisée en double aveugle. Elles suggèrent seulement de possibles effets analgésiques ou anti-diabétiques.
Études cliniques
Une étude randomisée en double aveugle a évalué l'efficacité de capsules de sang-dragon contre l'angine de poitrine (angor pectoris). Le groupe ayant reçu le traitement a vu que leurs électrocardiogrammes (ECG) s'amélioraient significativement par rapport au groupe témoin.

Culture
Le dragonnier de Cochinchine est cultivé comme plante ornementale dans les jardins des régions tropicales.

Il peut être cultivé aussi en pot à l'intérieur ou sous une véranda.

Notes

Références

Voir aussi

Liens internes

Liens externes

Asparagaceae
Liliaceae (Cronquist)
Espèce d'Asparagales (nom scientifique)
Végétation tropicale asiatique


text:
Francisco "Chico" Serra (São Paulo, 3 februari 1957) is een voormalig Formule 1 coureur uit Brazilië. Hij won in 1979 de British F3. Hij deed mee in 33 grand prix en haalde daarbij 1 punt. Hij racete voor Fittipaldi en voor Arrows. Hij racet tegenwoordig in de Copa NEXTEL Stock Car. Hij won dat kampioenschap in 1999, 2000 en 2001.

Braziliaans autocoureur
Braziliaans stockcarcoureur
Formule 1-coureur


text:
Sassis is een gemeente in het Franse departement Hautes-Pyrénées (regio Occitanie) en telt 92 inwoners (2009). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Argelès-Gazost.

Geografie
De oppervlakte van Sassis bedraagt 0,5 km², de bevolkingsdichtheid is dus 184 inwoners per km².

Demografie
Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen).

Externe links
 Informatie over Sassis

Gemeente in Hautes-Pyrénées


text:
Forrás irodalmi, művészeti és tudományos folyóirat, 1975 óta szépirodalmi, szociográfiai és művészeti folyóirat. Indulás: 1969. március. Székhely:Kecskemét. Periodicitás: indulástól 1974-ig kéthavonta, 1974-től havonta. A folyóirat előzménye A Kiskunság.

Fő műfajai

Kortárs szépirodalom, problémafeltáró riport, szociográfia, művészetkritikai írások.

Főszerkesztői

1971-1972 Varga Mihály
1973 Szekér Endre
1974-1988 Hatvani Dániel
1989 óta Füzi László

Szerkesztőségi munkatársak

1990-es évek: Buda Ferenc (főmunkatárs), Pintér Lajos, Dobozi Eszter, Goór Imre, Hegedűs Istvánné, Komáromi Attila, Kovács István, Szekér Endre (főszerkesztő-helyettes).

2012 januárban: Buda Ferenc (főmunkatárs), Pintér Lajos (főszerkesztő-helyettes), Bosznay Ágnes (szerkesztőségi titkár). A szerkesztésben közreműködők:
Dobozi Eszter, Komáromi Attila.

Források

További információk

A Kiskunság és a Forrás repertóriuma : 1955-1978. Összeáll. Lisztes László és Heltainé Hegedüs Júlia. Kecskemét, 1980.
Forrás online, impresszum, 2012. január

Magyar nyelvű sajtótermékek
Magyarországi irodalmi folyóiratok


text:
L' est un Amt de l'arrondissement du Plateau des lacs mecklembourgeois dans le Land de Mecklembourg-Poméranie-Occidentale, dans le Nord de l'Allemagne.

Communes
 Alt Schwerin
 Fünfseen
 Göhren-Lebbin
 Malchow
 Nossentiner Hütte
 Penkow
 Silz
 Walow
 Zislow

Références

Géographie du Mecklembourg-Poméranie-Occidentale


text:
The 1940 South Carolina hurricane was a Category 2 hurricane that struck the Georgia and South Carolina coast between August 11 and 12, 1940.  After forming north of the Leeward Islands, the storm moved west-northwest, moving east of the Bahamas before resuming a west-northwest track towards the Southeastern United States.  Hurricane warnings were in effect for the United States coastline near and north of where the center made landfall.  A 13-foot storm tide was measured along the South Carolina coast, while over  of rain fell across northern North Carolina.  Significant flooding and landslides struck Georgia, North Carolina, Tennessee, and Virginia during the system's slow trek as a weakening tropical storm, and then as an extratropical cyclone, through the Southeast.  The landslides which struck North Carolina were considered a once in a century event.  Damages relating to the storm totaled $13 million (1940 USD) and 50 people perished.

Meteorological history

Morning weather charts detected a "slight" disturbance between St. Martin and St. Thomas on August 5. Around 18:00 UTC that day, a tropical depression developed about  west-northwest of Anegada in the British Virgin Islands.

The storm moved moving west-northwest near the Mona Passage, bringing squalls of  to San Juan, Puerto Rico.  On August 6, the developing storm was near the southeastern Bahamas, bringing moderate to rough seas.  The cyclone turned northward after its close approach to the southeastern Bahamas. By August 10 a ship reported that winds were hurricane force. In the afternoon of August 11, the hurricane made landfall near Beaufort, South Carolina where it moved inland and turned just northeast of Savannah, Georgia between 5 and 6 p.m. on the same day.  Savannah's wind peaked at  and the pressure fell to .  It was the area's worst storm in 29 years.  Hurricane-force winds were witnessed between Savannah and Charleston.  Weakening into a tropical storm that evening, for the next four or five days the storm meandered inland as a weak tropical storm before evolving into an extratropical cyclone on the evening of August 14.

Preparations and impact

From August 7 and 9, small craft were advised to exercise caution over the eastern Bahamas and western subtropical Atlantic Ocean as the system approached the region.  By 9:30 a.m. on August 10, small craft warnings were in effect for the extreme northern Bahamas, and along the United States coast from Miami, Florida to Cape Hatteras, North Carolina.  By the morning of August 11, storm warnings were in effect from Wilmington, North Carolina northward to Cape Hatteras and from Savannah, Georgia to Fernandina Beach, Florida.  Hurricane warnings were in effect from Savannah northward to Wilmington.  All coastal warnings were dropped by August 12.

A storm tide of  was measured along the coast of South Carolina.  The cyclone inflicted $1.5 million in damage in Charleston, South Carolina, while Savannah, Georgia received $1 million in damage.  Damage to the country's coastline totaled $3 million (1940 USD).  Two people at Savannah died, one of whom from heart failure due to fright.  Near the point of landfall, a total of  of rainfall fell at Beaufort, South Carolina within a 24-hour period.  The highest reported rainfall amount in Georgia was recorded was  one mile east of Louisville while the highest amount in South Carolina was reported from Charleston, where  fell. On the coastal areas where the hurricane hit, there was a considerable loss of life. Early press reports said that 35 had died. According to the Monthly Weather Review, the deaths were low because of hurricane warnings and evacuations.  However, modern sources indicate that 50 people died during this storm.

After leaving the coast, the dissipating storm brought heavy rains that sparked disastrous flash floods. The floods inundated much of Tennessee, the Carolinas and northern Georgia. Rainfall amounts across western North Carolina exceeded , with the highest amount recorded at Idlewild, where  fell. Landslides were common in the mountains of western North Carolina, where it is considered a once in over 100 year landslide event. The East Tennessee and Western North Carolina railroad line was severed so badly it ceased operation.  The peak discharge of the flood along Wilson Creek near Adako, North Carolina was estimated at .  A total of 26 perished during the Deep Gap Debris Flow in Watauga County, North Carolina alone.  Major portions of the county were cut off for two weeks.  Debris flows and flooding cut off U.S. Highway 421 in 21 places through a six-mile stretch of roadway between Deep Gap and Maple Springs in Wilkes County, North Carolina. Flooding destroyed 90% of the bridges in Caldwell County, North Carolina.  Press reports stated that 30 people died in the floods.  Damage amounted to over $10 million (1940 USD).

Rains began in Virginia on August 13, as the system entered the state from the west.  Deluges flooded locations across southern and western sections of the Old Dominion. Hampton Roads measured  of rainfall.  The highest rainfall amount statewide was recorded at Copper Hill, where  fell. Emporia, on the Meherrin River, recorded a flood of record on August 17 when the river crested at , which was  feet above flood stage.  Mountain rivers and streams overflowed, washing out bridges and causing landslides which blocked roads.  Several highways between Norfolk, southwest Virginia, and Asheville, North Carolina were closed.  A collision on August 13 involving the oil screw F.B. Scarbrough  above Coles Point may have been caused by this system.

See also

 List of tropical cyclones
 List of wettest tropical cyclones in North Carolina
 Tropical cyclone

References

External links
 Monthly Weather Review
 1940 Hurricane Track

South Carolina
1940 South
1940 South
1940 South
1940 South
1940 natural disasters in the United States
1940 in Tennessee
1940 in Georgia (U.S. state)
1940 in South Carolina


text:
La Cova dels Rossegadors o Cova del Polvorí és una balma amb art rupestre llevantí al terme de la Pobla de Benifassà (Baix Maestrat). A les proximitats de l'embassament d'Ulldecona, en un meandre del riu de la Sénia, al marge esquerre de la llera just després del punt on se situa la presa de l'embassament. És a 460 msnm, amb orientació E-SE, a uns 7 km de la Sénia, a 11 km de La Pobla de Benifassà i a 120 km de Castelló de la Plana. Fa 29 m de llarg, 3 m d'alt i 1,6 m de profunditat. A banda de comptar amb un brollador als seus peus, la Font dels Rossegadors, també domina un estretament del riu actualment tancat per la presa de l'embassament. La seua ubicació en aquest punt comportaria avantatges estratègics als seus ocupants, a més de disposar d'una font pròxima.

Descobriment
Les pintures es van descobrir a la tardor de 1947, arran de les obres d'enginyeria de preparació per a la construcció de l'embassament, tot i que es va notificar la troballa a la primavera de 1948, documentant-les Salvador Vilaseca a partir del dia 17 d'Abril. La necessitat de preparar el trajecte de la nova carretera creuant les formacions rocoses va precisar la utilització de perforadores i explosius, motiu pel qual es va construir un polvorí que es va instal·lar en aquesta balma que als documents figurava com a «cueva del Segundo Barranco dels Rossegadors», construint una caseta d'obra que acomplís estes funcions en la cavitat.

Art de l'abric
Les representacions d'aquesta balma s'ajusten a les característiques generals de l'art llevantí. Aquest se sol ubicar a abrics rocosos poc profunds, majoritàriament pintat tot i que existeixen alguns casos de gravats, en el que predomina el color roig i que es realitzaria mitjançant útils fins com plomes o pinzells. És fonamentalment figuratiu, constituït generalment per figures humanes i animals amb una mida que sol anar dels 10 als 25 cm, amb caràcter dinàmic i narratiu. Per al nucli septentrional, al qual pertany aquesta balma, s'ha assenyalat la major atenció que es presta a les escenes amb temàtica caçadora, mentre que al nucli meridional destaquen més les de caràcter social.

Les pintures van ser estudiades en dos fases: una primera per part de Salvador Vilaseca (1947) i una segona dècades després per Norberto Mesado (1989), dedicant-se aquest autor a les que es trobaven en l'espai tancat per la caseta del polvorí, que Vilaseca no havia pogut estudiar. La majoria de figures humanes representades es corresponen amb el característic arquer llevantí, a més a més hi ha nombroses figures masculines i tan sols alguna femenina. Pel que respecta als animals, destaquen cabres i cérvols, tot i que també hi ha senglars, aus i inclús un identificat com a cànid. Entre les escenes destaca una formada per un senglar i un arquer, altra en que una figura humana sosté un llaç amb el que subjecta a una cabra o cérvol pel coll, una escena de pasturatge i una composició integrada per diversos arquers, una figura femenina dansant i tres grans cérvols. A més a més existeix una escena amb diverses figures humanes i un arboriforme que per les seues característiques pareix allunyar-se del Llevantí.

Quant a la seua cronologia, hi ha un debat al voltant de la contextualització temporal i social de l'Art Llevantí, que ve desenvolupant-se al terreny de la investigació pràcticament des d'inicis del . Actualment existeixen tres posicions distintes en aquest debat: els autors que consideren que el Llevantí és un art realitzat per caçadors-recol·lectors del mesolític, amb una tradició que es remunta fins a l'art paleolític; els que vinculen el seu origen al procés de neolitització i a les reaccions que aquest va provocar als mesolítics que estaven aculturant-se (amb distintes visions sobre la duració al restringir aquest art al procés de neolitització o bé estenent-lo fins moments posteriors a la seqüència neolítica); per últim destaquen els que pensen que s'inicia en cronologies plenament neolítiques, desvinculant-lo dels mesolítics i buscant altres explicacions sobre el seu desenvolupament. Per a les pintures de la Cova dels Rossegadors s'ha plantejat una cronologia que podria estar compresa entre el 4510 aC i el 3765 aC, relacionant l'art de la regió amb els jaciments del Neolític Incís coneguts a la zona.

Protecció i estat de les pintures
L'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica es va integrar a la llista de Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO l'any 1998, al considerar que constituïa el major conjunt de llocs amb art rupestre d'Europa i que oferia una imatge excepcional d'un període fonamental dins l'evolució cultural de la Humanitat, qualificació de la que es beneficia aquesta balma. Rossegadors és visitable i es troba protegit per un mur de maçoneria alçat després dels primers estudis.

L'estat de conservació de les pintures és deficient, tractant-se d'un dels jaciments amb art rupestre més deteriorats, amb escrostonats motivats per un procés litogenètic irreversible que es va accelerar degut a les explosions de la dinamita emprada en les obres de 1947. A més a més l'excessiva elevació de la plataforma artificial, construïda a dos nivells en condicionar l'abric, pogué provocar que algunes figures que es trobaven en una posició inferior quedaren tapades.

Referències

Art rupestre de l'arc mediterrani al País Valencià
Rosegadors
Geografia de la Pobla de Benifassà


text:
Florian Schröder oder Florian Schroeder ist der Name folgender Personen:

* Florian Schröder (Politiker) (* 1975), deutscher Politiker (AfD)
 Florian Schroeder (* 1979), deutscher Kabarettist


text:
Hedychium glaucum är en enhjärtbladig växtart som beskrevs av William Roscoe. Hedychium glaucum ingår i släktet Hedychium och familjen Zingiberaceae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Enhjärtbladiga blomväxter
glaucum


text:
Культура Хорватии имеет долгую историю: хорваты населяют эту территории уже около 14 веков, но цивилизации, населявшую эту землю до них оказали важное влияние на культуру Хорватии.

Географическое положение Хорватии на перекрёстке различных культур предопределило её развитие. Территория нынешней Хорватии находилась на границе Западной Римской и Византийской империй, кроме того она располагалась на рубеже между Центральной Европой и Средиземноморьем.

Иллирийское движение, возникшее в 30—40-х годах XIX столетия, оказало важнейшее значение на развитие хорватской культуры. Была создана новая хорватская орфография, а также хорватский литературный язык (на основе штокавского диалекта). Наблюдался расцвет хорватской культуры во всех её сферах.

Наиболее же известным вкладом хорватов в современную культуру является галстук, который ведёт своё начало от хорватского кравата.

Древняя культура
На территории Хорватии встречаются древние памятники эпохи палеолита, представляющие собой простые каменные или костяные предметы. Были найдены костяные останки неандертальцев (пещера Виндия, окрестности Крапины), которые обитали здесь 38 тысяч лет назад.

Культуры раннего неолита обнаружены на Хваре и других хорватских островах, а также на континенте. Энеолит представлен Вучедольской культурой.

Первыми обитателями этих земель в исторический период были племена иллирийцев (далматы), отождествляемые с племенами гальштатской культуры (XII—V вв. до н. э.).

Приблизительно в IV — III веке до нашей эры континентальные земли современной Хорватии были колонизированы кельтскими племенами; а побережье Далмации и острова — греками. Считается, что первая греческая колония на далматинских островах была основана выходцами из Сиракуз на Висе (Иссе) в IV веке до н. э. Кроме того, они основали Хвар (Pharos) и Корчулу (Corcyra Nigra), города на этих островах представляли собой города-государство и были достаточно изолированными.

В то время как на островах существовали греческие колонии, на континентальной части современной Хорватии располагались иллирийские центры. Их культура находилась под сильным влиянием греческого искусства, которому она во многом подражала.

Во II веке до н. э. территория Хорватии была завоёвана Римом, сначала Истрия (177 г. до н. э.), а затем и прочие земли. Римляне осваивали прибрежную территорию, превращая бывшие цитадели в города. Существовало не менее 30 городов в Истрии, Либурнии и Далмации, жители которых получили римское гражданство. Наиболее сохранились сети римских улиц (decumanus/cardo) в Epetion (Пореч) и Jader (Задар), а наилучшим образом сохранившиеся памятники римской культуры располагаются в Pola (Пула), включая и амфитеатр II века н. э..

В III века н. э. крупнейшим (около 40 000 жителей) и важнейшим центром Далмации был город Салона. Около города император Диоклетиан, предположительно родившийся в Салоне, построил свой дворец (около 300 года),считающийся наиболее сохранившимся дворцом периода Римской империи. В IV веке Салона становится христианским центром для всех западных Балкан. В городе были возведены многочисленные базилики и христианские некрополи, появились даже местные святые: святой Домн и святой Анастасий.

Одной из немногих сохранившихся базилик, образцов ранневизантийского искусства в Западной Европе, (не считая подобных в Равенне) является Евфразиева базилика в Порече VI века.

Раннее средневековье ознаменовалось великим переселением славян на территории в том числе и нынешней Хорватии, «Тёмные века» наложили и свой опечаток на культуру этих земель. В эту эпоху на адриатическом побережье наряду с италийскими городами формировались славянские, который за образец брали Венецию.

Крупным хорватским художником в эпоху Возрождения, учившимся в Падуе был Джорджо Скьявоне (1433 или 1436—1504).

Примечания

Ссылки
 Croatian Art
 Собрание литературных произведений на хорватском языке

Культура Хорватии


text:
La batalla naval de Rodas tuvo lugar el año 42 a. C. durante la tercera guerra civil de la República romana, y después de ser asesinado Julio César.

Desarrollo

El asesinato de César en 44 a. C. sumió al mundo romano en una guerra civil entre los tiranicidas y sus partidarios contra los fieles del ganador de la Guerra de las Galias.

Los rodios y licios se pusieron de parte de Octavio y Marco Antonio, por lo tanto en contra de Bruto y Casio, los asesinos de César.

En el año 42 a. C., después de haber ganado la difícil batalla de Mindo contra la flota de Rodas, Casio Longino fue con 80 barcos romanos a Rodas con la intención de someter la ciudad. La flota de Rodas fue a su encuentro, pero al quedar completamente cercada, se fue después de perder dos barcos en los combates. Rodas al no estar preparada para un asedio de este nivel, capituló poco después.

Referencias

 Guy Le Moing, Les 600 plus grandes batailles navales de l'histoire, Marines Éditions, 2011, . ISBN 978-2-35743-077-8

42 a. C.
Rodas
Rodas
Rodas
Rodas
Grecia en el siglo I a. C.


text:
Willard Jenkins (* 6. Februar 1949) ist ein amerikanischer Musikjournalist, Autor, Musikproduzent, Rundfunkmoderator und Jazzfunktionär.

Leben und Wirken
Jenkins erwarb 1973 den Bachelor of Science in Soziologie an der Kent State University in Ohio. 1983 leitete er ein regionales Forschungsprogramm zum Jazz im Mittleren Westen der USA, das sich zum landesweit ersten regionalen Jazzprogramm entwickelte, dem Arts Midwest in Minneapolis. Dort schuf er 1984 bis 1989 die erste regionale Jazz-Datenbank und schrieb eine Reihe von Handbücher für Musiker und Veranstalter. Von 1989 bis 1994 war er Executive Director der National Jazz Service Organization (NJSO) in Washington, D.C. 1990 wirkte er beim Aufbau des Lila Wallace-Reader's Digest National Jazz Network mit. Als Fundraiser arbeitete er u. a. für den National Endowment for the Arts und zahlreiche Wohltätigkeitsorganisationen und Stiftungen.

Jenkins schrieb ab den 1970er Jahren für Publikationen wie JazzTimes, Inside Arts, Down Beat, Schwann Spectrum, Schwann Opus, Jazz Report, Jazz Forum, The Antioch Review, Attache, Jazz Education Journal und All About Jazz, ferner in seinem Blog The Independent Ear. Er fungierte als Herausgeber zahlreicher Publikationen, wie dem NJSO Journal und Lost Jazz Shrines sowie als Autor diverser Liner Notes für Alben etwa von Terence Blanchard, Nnenna Freelon, Talib Kibwe, Babatunde Lea, Joe Lovano oder Marcus Printup sowie für die Anthologie Jazz: The Smithsonian Anthology (2011). Als Interviewer arbeitete Jenkins für die Smithsonian Institution, die Rhythm & Blues Foundation und 651Arts. Mit Randy Weston schrieb er dessen Autobiographie African Rhythms, der 2009 bei Duke University Press erschien. Von 1979 bis 1984 unterrichtete er Geschichte des Jazz an der Cleveland State University; ab 2005 hielt er den Kurs Jazz Imagines Africa an der Kent State University. Außerdem arbeitete er im musikpädagogischen Bereich für die International Association for Jazz Education und das Thelonious Monk Institute.

Seit den 1980er Jahren arbeitet Jenkins zudem als Radiomoderator und Programmgestalter in Cleveland, Minneapolis und in Washington, u. a. für das National Public Radio, für das er an der Dokumentation zum 100. Geburtstag von Louis Armstrong mitwirkte. 1994 arbeitete Jenkins beim Black Entertainment Television als Berater für das Jazzprogramm. Seit 2007 wirkt er in New Orleans bei der Zusammenstellung des Radio-Programms von WWOZ mit. Als Berater und Koordinator war er seitdem u. a. für das Cleveland Orchestra, das Greater Hartford Festival of Jazz, den Cleveland Education Fund  und Jazz Masters Program des National Endowment for the Arts tätig. Er wirkte bei der Produktion zahlreicher Konzerte und Festivals mit, u. a. für die Smithsonian Institution und die Harlem Stage/Aaron Davis Hall. Als künstlerischer Leiter betreute er im Tribeca Performing Arts Center in New York die Konzertreihen Lost Jazz Shrines und Jazz-in-Progress sowie das vom Berklee College of Music produzierte BeanTown Jazz Festival in Boston. 2012 und 2013 wurde er in der Kategorie Preis für das Lebenswerk im Jazz-Journalismus  von der Jazz Journalists Association nominiert, deren Mitbegründer und mehrjähriger Vizepräsident er war.

Einzelnachweise

Journalist (Vereinigte Staaten)
Musikkritiker
Jazzautor
Hörfunkmoderator
Person (Jazz)
Person (National Public Radio)
Musikpädagoge
US-Amerikaner
Geboren 1949
Mann


text:
Pakistan International Airlines Flight 326 was hijacked by the militant insurgency group Al-Zulfiqar, led by Murtaza Bhutto, in March 1981. The hijacking went on for thirteen days, starting on the 2nd of March, and ending on the 15th. It was a routine flight scheduled from Karachi to Peshawar, but the hijackers diverted it to Kabul, Afghanistan, and then Damascus, where the hostage situation ended with the release of prisoners by the Pakistani government.

Details
Al-Zulfiqar and PSF activist Salamullah Tipu and three other militants hijacked the plane.

The hijackers demanded that 54 political prisoners be released. These included PPP, PSF, NSF and some Marxist Jiyala activists.  Zia-ul-Haq hesitated and Tipu executed Major Tariq Rahim, whom he mistakenly believed to be the son of then-martial law administrator General Rahimuddin Khan on the plane accusing him of being a part of Zia's coup against Bhutto.

Some passengers were let off, but others were not, most notably Major Tariq Rahim, who Murtaza felt had abandoned his father Zulfiqar Ali Bhutto. The Pakistani diplomat was shot, and his body was thrown onto the tarmac. At first, the Zia-ul-Haq regime resisted negotiating with the hijackers. However, they eventually gave in, and released more than 50 prisoners, which included members of PPP, PSF, and NSF.

The plane was first forced to land at Kabul airport, and was then flown to Damascus. Although undertaken to 'avenge Zulfiqar Ali Bhutto's hanging by Zia', the hijacking was at once condemned by the young co-chairperson of the PPP, Benazir Bhutto, who was languishing in a Karachi jail.

Around 50 prisoners were eventually released by the Zia-ul-Haq regime. Tipu was thrown in a Kabul prison and eventually executed in 1984 for murdering an Afghan national. His body was never returned, and he is said to have been buried somewhere near Kabul.

Aftermath
The successful hijacking not only saw many of the released men join AZO, but the organization also welcomed a whole new batch of recruits who travelled across Pakistan's tribal areas and entered Afghanistan.

AZO described itself as a socialist guerrilla outfit, but its main purpose was avenging Bhutto's death. The organization was mostly made up of young PSF militants, and members of small left-wing groups such as the Communist Mazdoor Kissan Party.

One of the three American hostages on the flight, Fred Hubbell, ran for the position of governor of the state of Iowa in the 2018 election.

Flight attendant Naila Nazir was awarded the Flight Safety Foundation Heroism Award in 1985 for refusing to flee the airliner when the hijackers boarded the plane.

References

Aircraft hijackings
1981 murders in Asia
1981 in Pakistan
1981 in Afghanistan
Afghanistan–Pakistan relations
Pakistan International Airlines accidents and incidents
Military government of Pakistan (1977–1988)
Al-Zulfiqar
Aircraft hijackings in Pakistan
1980s murders in Afghanistan
1981 crimes in Afghanistan
Accidents and incidents involving the Boeing 707


text:
Sext Juli Cèsar (en llatí Sextus Julius C. F. Caesar) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Júlia, i de la família dels Cèsar. Era fill de Gai Juli Cèsar i oncle de Juli Cèsar el dictador.

Va arribar a la magistratura de cònsol l'any 91 aC just abans d'esclatar la guerra social. El seu nom apareix en una pedra al Capitoli, però trencada en part, de manera que no es coneixen els seus avantpassats. Appià el va confondre amb Luci Juli Cèsar (cònsol 90 aC). Es conserven algunes monedes que probablement van ser encunyades en el seu mandat.

Referències

Cònsols romans de la dècada del 90 aC
Cesar, Sext Juli 5
Morts a les Marques


text:
Aleksandra Szutenberg (born 15 October 1988) is a Polish rhythmic gymnast. She started gymnast training at the age of 6.

Results
 2002 – Polish Nationals (2)
 2002 – Polish Nationals in Team (1)

References

External links
 Her Club's homepage
 Profile at her Club's homepage

1988 births
Living people
Polish rhythmic gymnasts
Place of birth missing (living people)


text:
Хосе Мария Осорио де Москосо-и-Карвахаль (; 12 апреля 1828, Мадрид — 4 ноября 1881, Кабра) — 16-й герцог де Сесса, испанский придворный и государственный деятель.

Биография
Родился в Мадриде 12 апреля 1828 года. Сын Висенте Пио Осорио де Москосо-и-Понсе де Леона (1801—1864), 15-го герцога де Сесса, и Марии Луисы де Карвахаль Варгас-и-Керальт (1804—1843).

Наследник одного из самых значительных и влиятельных домов Испании, родился во дворце Альтамира (исп.).

Унаследовал многочисленные титулы и огромное состояние, а также достоинство пожизненного каноника Кафедрального собора Леона и девять титулов грандов Испании, принадлежавших домам Осорио, Москосо и Гусман. Имел титулы 16-го герцога де Сесса, 18-го герцога де Македа, 6-го герцога де Монтемар, 18-го маркиза де Асторга, маркиза де Эльче, де Айямонте, 8-го маркиза де Мората де ла Вега, 11-го маркиза де Агилар, 11-го маркиза де Вилья-де-Сан-Роман, 15-го графа де Альтамира, 20-го графа де Кабра, 19-го графа де Трастамара и сеньора де Вильялобос.

В 1845 году стал кавалером Большого креста ордена Карлоса III, был дворянином Палаты королевы Изабеллы II и пожизненным сенатором королевства. Связи его семьи с регентшей Марией Кристиной способствовали заключению в 1847 году брака с инфантой Луисой Тересой де Бурбон, сестрой короля-консорта Франсиско де Асиса с согласия и в присутствии королевы, которая в том же году пожаловала его в рыцари ордена Золотого руна. Герцог и инфанта были влиятельны во время правления Изабеллы II, которой оказывали значительную поддержку во время её изгнания после революции 1868 года. Эта финансовая помощь, вместе с последствиями разделения сеньорий, привела к упадку некогда огромного состояния Осорио де Москосо уже при жизни Хосе Марии, который был вынужден продать свой дворец Альтамира в Мадриде, дворец Вилламанрике (исп.) в провинции Севилья, а также много иной недвижимости, чтобы покрыть расходы на содержание своего дома. Умер в своём дворце в городе Кабра, и погребен в том же городе.

Семья
Жена (10.02.1847): инфанта Луиса Тереса Мария Дель Кармен Франсиска де Бурбон (11.06.1824—27.12.1900), дочь Франсиско де Паула де Бурбона, герцога Кадисского, и Луизы Карлоты Бурбон-Сицилийской. у супругов было трое детей:

 Франсиско де Асис Осорио де Москосо-и-Бурбон (16.12.1847—18.01.1924), герцог де Сесса. Жена (1.12.1873): Мария Дель Пилар Хордан де Урриес-и-Руис де Аранья (21.06.1852—4.08.1924), дочь Хуана Непомусено Хордана де Урриес-и-Сальседо и Хуаны Руис де Аранья-и-Сааведра
 Луис Мария Осорио де Москосо-и-Бурбон (исп., 11.02.1849—19.04.1924), маркиз де Айямонте, граф де Кабра. Жена (19.11.1883): Матильда Доротея Вонен (до 1860—1915), дочь Андре Вонена и Жанны ван дер Сандер
 Мария Кристина Изабелла Фернанда Осорио де Москосо-и-Бурбон (26.06.1850—27.03.1904), герцогиня де Атриско. Муж (11.03.1865): герцог Эжен де Бофремон (1843—1917)

Ссылки

Гранды Испании


text:
Guram Adžoev (1961) – ex calciatore russo
Guram Adžoev (1995) – calciatore russo


text:
Valgelon-La Rochette – gmina we Francji, w regionie Owernia-Rodan-Alpy, w departamencie Sabaudia. W 2016 roku populacja ludności wynosiła 4196 mieszkańców.

Gmina została utworzona 1 stycznia 2019 roku z połączenia dwóch ówczesnych gmin: Étable oraz La Rochette. Siedzibą gminy została miejscowość La Rochette.

Uwagi

Przypisy

Marches (Savoie)


text:
"The Time Travelers" is the 20th episode of the eighth season of the CBS sitcom How I Met Your Mother, and the 180th episode overall.

Plot
At MacLaren's, in April 2013, Ted passes up Barney's invitation to watch Robots Versus Wrestlers: Legends because he has to prepare for class. Barney claims he will regret this in 20 years, and Ted is then shocked when likenesses of Barney and Ted from 2033 appear and try to convince him. A Ted from 20 hours in the future warns present Ted that he will enjoy the event at the expense of a massive hangover and a sprained wrist. Present Ted is convinced about going, but a Barney from 20 minutes in the future holds back the group long enough to see a woman enter the bar; the coat-check girl, whom Ted had not seen for seven years. Ted prepares to talk to her, but is stopped by her future versions—one who grew sick of Ted and a version very much obsessed with him. They inform Ted the relationship is doomed, mainly due to his previous failed relationships, and Ted lets the woman walk out of the bar.

Meanwhile, Marshall brags about a fancy cocktail drink he had invented called the Minnesota Tidal Wave, and attempts to order one at the bar. He is shocked when Carl the Bartender calls it The Robin Scherbatsky; it is named in her honor because she had ordered it several times. Marshall is annoyed and challenges Robin to a dance-off, but Lily forbids it. Marshall attempts to get back at Robin by writing her name and phone number in a men's bathroom stall, but Robin promptly goes in to erase it. She then heads into the girls' bathroom, implying she has written Marshall's number in there. Nervous about entering the ladies' room, Marshall eventually goes in to find a long message by Robin stating the adverse treatment she endured from her father—but it's a prank to force Marshall to hide in a stall when a woman enters. Marshall attempts to leave, scaring women from the bathroom out and humiliating himself. Lily lets Marshall and Robin dance off.

Ted returns to Barney, who reveals that the entire cocktail story happened in 2008, and Ted is actually sitting in the bar alone, with Barney and their future selves being a figment of his imagination, and that Ted relived the story to get rid of his loneliness; his friends were too busy to go to Robots Vs. Wrestlers, and Ted is preparing to head to the event alone (echoing "Robots Versus Wrestlers", in which Barney is upset because he feels the group is growing apart). Future Ted states if he could relive the events of that night, he would have instead visited his apartment, his friends, and most importantly, the mother (who was living several blocks away at the time). Future Ted imagines himself running through the streets before knocking on the mother's apartment door. Ted introduces himself, telling her how much he loves her, that they will meet in 45 days, and he would give anything to spend that extra time with her before getting punched in the face by her boyfriend.

Ted snaps back to reality, standing outside MacLaren's. He puts the ticket in his pocket and then walks home.

The episode concludes on a bittersweet note with Ted, imaginary Barney, and the imaginary future versions of themselves at MacLaren's singing an a cappella version of Billy Joel's "The Longest Time".

Critical reception

Donna Bowman of The A.V. Club gave the episode a B+.

TV.com'''s Bill Kuchman praised Bob Saget's narration and added that the episode's climax stands up there with some of the show's finest moments.

Max Nicholson of IGN said the episode was very bizarre but had a grounded storyline. He noted that the time-traveler plot device may have been lifted off Felicity, and in the end he gave the episode an 8.7 out of 10.

Kevin Olsta of Starpulse said Bays and Thomas did well with writing the episode.

Sandra Gonzalez of Entertainment Weekly'' said the episode tackled time travel for the first time since the season 5 episode "The Window", but it can be one of the show's best.

References

External links

2013 American television episodes
How I Met Your Mother (season 8) episodes


text:
6735 МедХеттер (6735 Madhatter) — астероїд головного поясу, відкритий 23 листопада 1992 року.

Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,692.

Названий на честь персонажу Скаженого Капелюшника книги Аліса в Країні чудес Льюїса Керрола.

Примітки

Див. також
 Список астероїдів (6701-6800)

Посилання

 Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net

Астрономічні об'єкти, відкриті 1992
Головний пояс астероїдів


text:
Anul 1741 în literatură a implicat o serie de evenimente și cărți noi semnificative.

Evenimente

Cărți noi
 Anonim
The Life of Pamela (parodie a romanului Pamela de Samuel Richardson)
Pamela Censured
 Geoffrey Chaucer - The Canterbury Tales of Chaucer
 Stephen Duck - Every Man in his Own Way
 Henry Fielding (ca "Mr. Conny Keyber") - An Apology for the Life of Mrs. Shamela Andrews
 Eliza Haywood - The Anti-Pamela; or Feign'd Innocence Detected
 Ludvig Holberg - Niels Klim's Underground Travels
 John Kelly - Pamela's Conduct in High Life (continuare a Pamela)
 Robert Craggs Nugent - An Ode to Mankind
 Alexander Pope cu John Gay și John Arbuthnot - Memoirs of the Extraordinary Life, Works, and Discoveries of Martinus Scriblerus
 Charles Povey - The Virgin in Eden (ficțiune în proză)
 Samuel Richardson
Letters Written to and for Particular Friends (sau "Familiar Letters")
Pamela; or, Virtue Rewarded vol. iii - iv
 John și Charles Wesley - A Collection of Psalms and Hymns
 Hristofor Zhefarovich - Stemmatographia

Teatru

Poezie

Nașteri

Decese

Premii

Note

Legături externe

1741


text:
Rämö est un patronyme finnois pouvant désigner:

Patronyme
  (né en 1994), joueur finlandais de hockey sur glace
Karri Rämö (né en 1986), joueur finlandais de hockey sur glace
  (né en 1980), gardien finlandais de hockey sur glace

Homonymie de patronyme
Patronyme finnois


text:
Thudaca trabeata is a moth in the family Depressariidae. It was described by Edward Meyrick in 1893. It is found in Australia, where it has been recorded from New South Wales, South Australia, Western Australia and Tasmania.

The wingspan is 15–18 mm. The forewings are deep golden ochreous with snow-white markings. There is a straight subcostal streak from the costa near the base to the costa again near the apex, as well as a straight median longitudinal streak from the base to the hindmargin beneath the apex. A streak is found along the inner margin from the base to the anal angle, attenuated near the base. The hindwings are light grey.

References

Moths described in 1893
Thudaca
Taxa named by Edward Meyrick


text:
The 1932 Troy State Red Wave football team represented Troy State Teachers College (now known as Troy University) as an independent during the 1932 college football season. Led by second-year head coach Albert Elmore, the Red Wave compiled an overall record of 5–3–2.

Schedule

References

Troy State
Troy Trojans football seasons
Troy State Red Wave football


text:
Verghese Kurien (Kozhikode, Raj británico, 26 de noviembre de 1921 - Nadiad, India, 9 de septiembre de 2012) fue un ingeniero y empresario indio.

Conocido como el "Padre de la Revolución Blanca" en India,  fue un emprendedor social, cuya "idea de mil millones de litros" convirtió la producción lechera en la industria autosostenible más grande de la India y en el empleo rural más grande sector que proporciona un tercio de todos los ingresos rurales. Convirtió a la India en el mayor productor de leche del mundo, duplicó la leche disponible para cada persona y cuadruplicó la producción de leche en 30 años.

Fue pionero con su modelo Anand de cooperativas lecheras y lo replicó en todo el país, basado en varios enfoques "de arriba hacia abajo" y "de abajo hacia arriba", donde no se rechazaba la leche de un agricultor y los consumidores pagaban entre el 70 y el 80% del precio, dinero en efectivo a los productores de leche que controlaban la comercialización, la adquisición y el procesamiento de la leche y los productos lácteos como propietarios de la lechería.   Un invento en Amul fue la producción de leche en polvo a partir de leche de búfala en lugar de leche de vaca, que escaseaba en la India.

También hizo que la India fuera autosuficiente en aceites comestibles y luchó contra los "reyes del aceite", que utilizaron métodos turbios y violentos para imponer su dominio sobre la industria de las semillas oleaginosas.

Educación e infancia
Kurien nació el 26 de noviembre de 1921 en Kozhikode, Kerala, hijo del cirujano civil Dr. P. K. Kurien, de una familia cristiana siria anglicana. Estudió en Diamond Jubilee Higher Secondary School, Gobichettipalayam, en el distrito Coimbatore (actual distrito Erode, Tamil Nadu) mientras su padre trabajaba en el hospital del gobierno de esa zona. Entró en Loyola College (una universidad afiliada a la Universidad de Madrás ) a los 14 años, graduado en física en 1940, y obtuvo un grado en ingeniería mecánica en la Universidad de Ingeniería, Guindy, que en aquella época también formaba parte de la Universidad de Madrás, en 1943. Su padre falleció cuando él tenía 22 años. Poco después, su tío-abuelo materno Cherian Matthai se hizo cargo de la familia Kurien y los trasladó a su casa en Trichur. Verghese quería alistarse en el ejército como ingeniero, pero su madre le persuadió para matricularse en el Instituto Técnico Tata Steel, en Jamshedpur, por recomendación de su tío, quien fue director del Tatas, y de donde se graduó en 1946.

Kurien se fue, solicitó una beca otorgada por el gobierno de la India y decidió estudiar ingeniería alimentaria. Su tío John Matthai, el ministro de Finanzas, se negó a pagarle la carrera. Fue enviado al Instituto Imperial de Ganadería en Bangalore (ahora, Instituto Nacional de Investigación Lechera, estación sur, Bengaluru) donde pasó nueve meses antes de ser enviado a Estados Unidos para estudiar en laUniversidad Estatal de Míchigan, con una beca del gobierno.  Regresó con una licenciatura superior en ingeniería mecánica (metalurgia)  con una especialización en física nuclear en 1948.

Más tarde dijo "fui enviado para estudiar ingeniería láctea (con la única beca del gobierno que tenía). Engañé un poco aun así," y "he estudiado ingeniería metalúrgica y nuclear, disciplina probablemente para ser de mucho más importante a largo plazo en  mi país independiente y, bastante francamente, a mí." dairying Entonces, y a Australia, cuándo  aprenda para instalar el Amul lácteo.

Regreso
En 1949, Kurien fue enviado por el gobierno de India a su lechería experimental en Anand, provincia de Bombay (más adelante el estado de Bombay y ahora parte del estado de Gujarat, desde 1960) para servir como agente en la división láctea durante 5 años. Pasó tiempo yendo a la ciudad de Bombay los fines de semana y bajo el pretexto de trabajo, se ofreció como diseñador del equipo primitivo de la lechería Tribhuvandas Patel, quién buscó su ayuda para procesar la leche de los granjeros, que se habían reunido después de una huelga en 1946, y formaron una cooperativa para adquirir su leche cerca de Kaira (ahora Kheda).

Kurien decidió abandonar el trabajo del gobierno a medio camino y dejar Anand, pero fue persuadido por Patel para quedarse con él después de que los dejase, y ayudarle a formar su cooperativa láctea. Kurien estableció la Sociedad Lmitada Cooperativa de Productores de leche del Distrito de Kaira  (KDCMPUL) (popularmente conocida como Lácteos Amul), en Anand, en el año 1950.

Vida laboral

Fundación de la lechera y su estructura
Los trabajadores afrontaron un problema de fluctuaciones en la producción de leche, ya que en temporada alta (cuando los animales producen más leche) no encontraron compradores para el excedente y propusieron a la cooperativa convertir el sobrante en polvo. El compañero de Kurien en América e ingeniero lácteo H. M. Dalaya, a quien persuadió para que se quedara en Anand después de una visita, inventó el proceso de hacer leche en polvo y leche condensada a partir de leche de búfala en vez de leche de vaca. En India, la leche de búfala era abundante, mientras que la leche de vaca era escasa, a diferencia de en Europa. Por esta razón, Amul compitió exitosamente contra Nestle, el principal competidor de la industria láctea, y más tarde contra Glaxo en comida de bebé. Una investigación posterior de G. H. Wilster condujo a la producción de queso a partir de leche de búfala en Amul. Para abaratar costes, Kurien adquirió una unidad de embalaje de latas sujeto a la instalación lechera.

Amul organizó a los trabajadores lecheros en los pueblos directamente de cara a los consumidores en el mercado para eliminar intermediarios, asegurando unos ingresos regulares para ellos incluso durante la temporada baja, y productos de mejor calidad a un precio competitivo para los consumidores en el gran mercado de la ciudad accesible de Bombay, sobre "caminos de leche" y "cadenas de frío" bien pavimentadas.

Condiciones políticas y sociales
Kurien  y su mentor Patel fueron respaldados por algunos dirigentes políticos y burócratas, quienes vieron mérito en su modelo cooperativo pionero: labradores dispuestos a trabajar juntos para  producir y dispuestos a ser dirigido por profesionales mientras fuesen dueños de la cooperativa. India acababa de obtener libertad política de una potencia colonial a la que los líderes habían visto extorsionar injustamente con impuestos sobre la tierra a los agricultores que sufrían de malas cosechas. Había habido muchas hambrunas durante aquel régimen, y los dirigentes estuvieron preocupados por la seguridad alimentaria de la población. Como nación recién independizada, existía un deseo de obtener autosuficiencia en su producto consumido y un empuje hacia producción local en reemplazo de las importaciones. Además, estos dirigentes nacionalistas estuvieron influidos por los ideales socialistas de formación de capital social más que por la formación de activos de capital, y la filosofía de Gandhi de producción masiva triunfó en un país de recursos limitados. Al mismo tiempo, las políticas del nuevo gobierno eran abiertas a las habilidades y aprendizajes de expertos modernos, búsqueda, valor tecnológico, y ayuda del resto del mundo.

Los primeros trabajadores en la cooperativa pertenecían todos a la agrupación de castas de Patel, la cual ayudó a reunirlos a todos antes de que los trabajadores de otras castas se interesasen y participasen. Más que centrarse directamente en eliminar la casta y los conflictos de clases que se afianzan como intereses creados, Patel trabajó particularmente sobre la idea de que el interés económico propio de todas las secciones de la sociedad les ayudaría a hacer crecer su cooperativa.

Consolidación
La cooperativa lechera de Amul se hizo popular. Dignatarios, investigadores, aprendices,  y gente común visitarían Anand para aprender más sobre el tema. Anteriormente, el ex primer ministro Jawaharlal Nehru había visitado Anand para inaugurar la planta de Amul, la más grande de Asia, y elogió a Kurien por su innovador trabajo.

En 1956, Kurien visitó Nestlé en Suiza por invitación del ministro de Comercio e Industrias, para pedirles que redujeran las importaciones de la producción india y que se incorporasen más indios, pero le dijeron que la producción de leche condensada "no se podía dejar en manos de los nativos". Kurien regresó a la India e impulsó la producción y el mercado de leche condensada de Amul;  dos años después, el gobierno prohibió la importación de leche condensada al país. Amul también se enfrentó a una seria competencia de la mantequilla importada, especialmente de Nueva Zelanda. Nehru, que confiaba en Kurien, redujo las importaciones de mantequilla en conjunto, y Kurien prometió y entregó un aumento gradual de su producción para eliminar la escasez de mantequilla.  Durante la guerra de Indochina de 1962, el gobierno confió en Kurien para proporcionar suministros al ejército. Tuvo que desviarlos de su mercado civil. Cuando Polson comenzó a apoderarse de su mercado, Kurien se aseguró de que el gobierno paralizase las líneas de producción de Polson, como parte del esfuerzo de guerra .

Extensión a todo el país
En 1965, el primer ministro Lal Bahadur Shastri encargó a Kurien que replicara el esquema Anand de la lechería en todo el país, para lo cual Kurien fundó la Junta Nacional de Desarrollo Lechero (NDDB) bajo sus condiciones, que fuera independiente del control gubernamental y que se estableciera en Anand, lejos de las capitales y más cerca de los agricultores.  Kurien era consciente de la intromisión de la clase política y los burócratas sentados en las capitales, haciéndolo saber desde el principio.

Se negoció con donantes como UNICEF para obtener ayuda  y se enfrentó al gobierno de Nueva Zelanda y a grupos de presión en países, que se dio cuenta de que querían "convertir la ayuda en comercio" para sus empresas, contrario a su ideal de que la India se volviera autosuficiente. Usó las ganancias de la venta de esas "montañas y lagos" de dumping en los mercados indios como su "idea de mil millones de litros" para alentar el movimiento de ganado nativo de alto rendimiento a áreas urbanas y granjas lecheras en todo el país para estabilizar los mercados lácteos de las grandes ciudades.

La lechería Anand se reprodujo en los distritos de Gujarat que la rodean y él los puso a todos bajo la Gujarat Co-operative Milk Marketing Federation Ltd. (GCMMF)  en 1973 para vender sus productos bajo una única marca, Amul. Muchos estados emularon la creación de sus federaciones basadas en este esquema con diversos grados de éxito, en particular, con la marca Nandini de Karnataka, la marca Saras de Rajasthan y la marca Sudha de Bihar.

Shastri también contó con la ayuda de Kurien para administrar el Plan Lechero de Delhi; Kurien corrigió rápidamente los precios.

En 1979, fundó el Instituto de Gestión Rural Anand (IRMA)  para preparar a los administradores de las cooperativas.

Intervención en otras marcas y ayudas internacionales
Kurien se inspiró en los métodos de los primeros ministrosIndira Gandhi y Rajiv Gandhi para establecer cooperativas y plantas, la intervención de Indira en frutas y verduras y la intervención de Rajiv en los mercados de semillas oleaginosas y aceites comestibles.  Las marcas resultantes de estos: Dhara (Operación Golden Flow para aceites de cocina), Mother Dairy (Operación Flood) y Safal (para verduras) se han convertido en nombres familiares comunes.

Kurien fue crucial en la creación de cooperativas similares en toda la India y más allá. En 1979, el primer ministro Alexei Kosygin invitó a Kurien a la Unión Soviética en busca de asesoramiento sobre sus cooperativas. En 1982, Pakistán lo invitó a formar cooperativas lecheras, donde dirigió una misión del Banco Mundial. Alrededor de 1989, China implementó su propio programa similar a la Operación Inundación con la ayuda de Kurien y el Programa Mundial de Alimentos . El ex primer ministro Narasimha Rao buscó su ayuda para formar una cooperativa de productores de leche en el país vecino Sri Lanka, lo que se hizo en colaboración con NDDB a finales de 1997.

Dominación del mercado y secuelas
En la década de 1990 presionó y luchó para evitar que las empresas multinacionales ingresaran al negocio de los lácteos, incluso cuando el país les abrió todos sus otros mercados después de décadas de protección.  La India se convirtió en el mayor productor mundial de leche en 1998, superando a los Estados Unidos de América,  con alrededor del 17 por ciento de la producción mundial en 2010-2011.

En 1998, Kurien convenció al ex primer ministro Atal Bihari Vajpayee para que nombrara a Amrita Patel como su sucesora en NDDB, a quien había preparado para mantener a los burócratas del gobierno alejados del cargo y proteger la independencia de NDDB del gobierno.  Más tarde, tuvo diferencias con ella sobre la dirección que estaba tomando la cooperativa, centrándose únicamente en los objetivos de producción y rendimiento a través de la corporatización y la competencia a expensas de debilitar las instituciones cooperativas del país.  Por ejemplo, la comercialización ya no permanece en las cooperativas de agricultores y se entrega a intereses privados o corporativos, ya que eso significaría renunciar a la capacidad de determinar el precio a pagar por los consumidores, la calidad del producto que se les ofrecerá, y perder la "parte del león" del dinero pagado por el consumidor a estas empresas.

Renunció al cargo de presidente de GCMMF en 2006 tras perder el apoyo de los nuevos miembros en la junta de gobierno y el aumento de la disidencia de sus protegés (algunos se refieren a su ética de trabajo como dictatorial) respaldados por fuerzas políticas desesperadas por hacer incursiones en los sindicatos de distrito de la cooperativa lechera.

Tribhuvandas Patel le entregó la presidencia de la Fundación Tribhuvandas, una ONG que trabaja en la salud de la mujer y el niño en el distrito de Kheda, ya que la confianza comenzó a crecer rápidamente después de recibir subvenciones extranjeras.

El control sobre el grupo Amul GCMMF se ha disputado constantemente en los tribunales.

En la cultura popular
El cineasta Shyam Benegal quería hacer de Manthan ("batir el océano de leche", en la mitología hindú) una historia basada en Amul,  pero carecía de fondos. Kurien consiguió que su medio millón de agricultores miembros contribuyeran con dos rupias para hacer la película,  que se estrenó en 1976. Muchos agricultores vinieron a ver "su película" y la hicieron un éxito en la taquilla, lo que animó a los distribuidores a lanzarla al público nacional.En 2005, escribió el libro Yo también tenía un sueño, una narrativa sobre el empoderamiento de los agricultores y el desarrollo de las cooperativas de leche en la India, cuya versión en audio fue producida por Atul Bhide.

El éxito de Manthan inspiró a Kurien con otra idea. Un veterinario, un técnico en leche y un especialista en forrajes recorrían otras partes del país en la vida real con la película para persuadir a los agricultores de que formaran sus propias cooperativas. El PNUD utilizó la película para iniciar cooperativas similares en América Latina   y la proyectó en África.

El apoyo de Kurien fue crucial para que la campaña publicitaria "Amul girl " fuera una de las más duraderas,.   y que Surabhi, una serie de televisión sobre la cultura india que atrajo millones de cartas de los espectadores, fuese una de las más duraderas en la televisión nacional durante la década de 1990

En 2013, Amar Chitra Katha publicó el cómic Verghese Kurien: The Man with the Billion Liter idea.   Al libro se le dio la sinopsis 'La historia del Dr. Kurien es la historia de Amul.

Muerte
Kurien falleció a causa de una enfermedad a los 90 años, el 9 de septiembre de 2012 en un hospital de Nadiad   cerca de Anand.  Su esposa, Molly,  recibió a los visitantes en Anand. Kurien se crio como cristiano antes de convertirse en ateo.   Fue incinerado,    y actualmente viven una hija, Nirmala,  y un nieto.

Reconocimientos y honores
En 2014, los principales grupos lecheros del país, junto con la Asociación de Lecheras de la India, resolvieron celebrar el cumpleaños de Kurien, el 26 de noviembre, como el Día Nacional de la Leche.       La Universidad Estatal de Michigan y la Universidad Sueca de Ciencias Agrícolas le habían otorgado títulos honoríficos.

Kurien encabezó o estuvo en las juntas de varias instituciones públicas y recibió doctorados honorarios de universidades de todo el mundo.   En su memoria se llevan a cabo conferencias de eminentes oradores para aplicar "lecciones del sector lácteo" a través de su trabajo  a problemas rurales en curso, como "un modelo de Amul para las legumbres",  para transmitir estrategias de gestión para el sector social rural de la India. organización,  o utilizar su trabajo para recaudar fondos y promover el "crecimiento con justicia".  Kurien también recibió el Premio Nacional Red & White Lifetime Achievements (ahora conocido como Godfrey Phillips Bravery Awards).

Referencias

Enlaces externos

 The Amul Saga por Verghese Kurien.
 Dr. Kurien, 1989 World Food Prize Laureate.
 Verghese Kurien passes away.

Ganadores del premio Ramón Magsaysay
Personas de Kerala
Alumnado de la Universidad Estatal de Míchigan
Ateos de la India
Fallecidos por insuficiencia renal
Cooperativistas