text:
Memòries d'una geisha (títol original en anglès: Memoirs of a Geisha) és una adaptació cinematogràfica de la novel·la del mateix nom d'Arthur Golden, dirigida per Rob Marshall i produïda per Steven Spielberg. La història examina la vida d'una geisha al Kioto anterior a la Segona Guerra Mundial. La pel·lícula va ser estrenada als Estats Units el 9 de desembre de 2005 després d'haver estat rodada a Califòrnia i a diverses localitzacions del Japó.

La seva bellesa i elegància li van valer les aprovacions de diversos festivals de cinema entre els quals destaquen els Premis Bafta, els Globus d'Or i, principalment, les sis nominacions que va obtenir de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques de Hollywood.

La pel·lícula ha sigut doblada al català, tot i no haver sortit encara en DVD.

Argument
La pel·lícula, situada al Japó anterior a la Segona Guerra Mundial, explica la història de Chiyo Sakamoto (interpretada per Suzuka Ohgo de nena, i per Zhang Ziyi com a adulta) qui és venuda a una casa de geishes a l'edat de nou anys. La història comença en un poble a les ribes del Mar del Japó, Yoroido, on Chiyo i la seva germana Satsu viuen amb els seus pares. La mort de la seva mare serà la causa desencadenant de tots els esdeveniments que els succeiran a partir de llavors. El seu pare, en veure's incapaç d'ocupar-se de dues nenes, les vendrà a un mercader, qui les conduirà a Gion on trobaran el seu destí. Allà, a la gran ciutat, Satsu és venuda a un bordell de baixa qualitat i, en canvi, Chiyo, gràcies a l'inusual color blau dels seus ulls, és escollida per servir en una okiya (una casa de geishes).

En aquest nou món, Chiyo fa amistat amb una altra nena de la seva edat, la Carabassa, que ja duia uns mesos més que ella a la okiya Nitta i l'ajuda a adaptar-s'hi. Allà, a més, haurà de conviure amb la propietària de la casa, la Mare, i l'única geisha en funcions de la casa, la Hatsumomo.

En un principi, Chiyo és enviada a l'escola per convertir-se en geisha. Malauradament, l'arrogant Hatsumomo adverteix el seu potencial com a futura competència i no dubta en maquinar diverses trampes perquè se la castigui. Així, Chiyo, al final, degut a la seva desobediència involuntària queda reduïda al paper de criada de la okiya, perdent totes les possibilitats de convertir-se en geisha.

Per sort, la seva breu trobada amb el pròsper i benvolent President canvia el seu destí. Gràcies a la seva intervenció, Chiyo crida l'atenció de la geisha de més èxit de Gion, Mameha. Aquesta adopta a Chiyo com a maiko (germana menor) i l'educa. Sota la seva tutela, Chiyo rep un nou nom, Sayuri, aprèn l'art del refinament i de les arts i aconsegueix convertir-se en la geisha més famosa de tot Gion. Des d'aquest moment, Sayuri és una forta rival de Hatsumomo, qui fa tots els possibles per destruir la seva reputació. Amb el suport de Mameha però, Sayuri li fa front i, finalment, Hatsumomo s'acaba enfonsant a si mateixa al calar foc a la okiya.

En el paper de geisha ja experimentada, Sayuri podrà reunir-se de nou amb el President, de qui està enamorada des de la seva primera trobada. L'inici de la Segona Guerra Mundial però, irromp aquesta nova vida de benestar. De sobte, els seus assoliments es tornen irrellevants i la seva bellesa física queda devaluada a causa del treball manual i la manca d'aliments. La seva vida de luxes canvia i és substituïda per dures condicions i treball físic. Les circumstàncies l'empenyen a unir-se a Nobu, el millor amic del President, qui queda encaterinat amb ella. De fet, és Nobu qui la salva de la duresa de la guerra esperant el moment que Gion recuperi el seu antic esplendor.

La Sayuri però, segueix desitjant el President. Després de la guerra, juntament amb Mameha, reprèn la seva professió esperant que aquesta li permetrà retrobar-se amb ell. I, evidentment, és així. En una última cita en un jardí japonès, el President li proposa ser el seu protector i, davant la reacció d'amor continguda de la Sayuri, descobreixen els seus mutus sentiments.

Producció

Preproducció
Les tres actrius principals (Zhang Ziyi, Gong Li i Michelle Yeoh) van haver d'anar a una "escola de Geishes" abans que comencés la producció, en la qual van ser entrenades en les pràctiques tradicionals de geisha com la música, el ball i la cerimònia del te japonesa.

Producció
La producció del film va tenir lloc del 19 de setembre del 2004 al 31 de gener del 2005. Com que el Japó contemporani es veia massa modern per a filmar una història que tenia lloc durant la dècada dels 20 i els 30 es va creure més convenient crear escenaris per a la pel·lícula a estudis i localitzacions dels Estats Units, principalment a Califòrnia. Així, la major part de les seves escenes exteriors van ser filmades en un gran escenari construït en un ranxo a Thousand Oaks (Califòrnia), que era una recreació detallada d'un districte de geishes de Kioto. Les escenes interiors, en canvi, van ser filmades a Culver City, als estudis de Sony Pictures. Altres localitzacions de Califòrnia que també es van utilitzar van ser: San Francisco, Moss Beach, els Descanso Gardens, el Yamashiro's Restaurant de Hollywood, els jardins japonesos de la Biblioteca Huntington de San Marino (Califòrnia) i els Hakone Gardens de Saratoga. Cap al final de la producció, algunes escenes també van ser filmades en directe a Kioto, Japó.

Postproducció
En la postproducció una de les tasques que més feina va dur va ser l'edició del so de la cinta. La major part dels actors no eran angloparlants i utilitzaven l'anglès fonètic quan interpretaven els seus papers. Per això, els editors de so es van haver de dedicar a millorar la pronunciació en anglès del repartiment internacional. Això, a vegades, suposava posar juntes diferents parts de diàleg d'altres segments del film per a formar noves síl·labes. Aquest dur i detallat treball els va guanyar dues nominacions als Oscar al Millor So i a la Millor Edició de So.

Rebuda
La major part de la crítica va coincidir en afirmar que aquesta és una bella i captivadora adaptació de la novel·la d'Arthur Golden. Segons Todd McCarthy, de la revista Variety, «aquest és un treball que els antics magnats de Hollywood haurien estat orgullosos de presentar». Només alguns cinèfils van mostrar cert disgust al saber que la pel·lícula seria interpretada per actors estrangers en anglès. Malgrat tot, Peter Travers, de la revista Rolling Stone, va comentar al respecte que «tots els dubtes sobre les actrius xineses parlant en anglès amb accent japonès desapareixen davant les seves profundes i sentides actuacions i el món que Marshall conjura amb màgica finor».

Als Estats Units, la pel·lícula va reunir al voltant de 57 milions de dòlars tot i competir en els cinemes amb superproduccions tan solvents com King Kong i Les Cròniques de Nàrnia: el lleó, la bruixa i l'armari. La recaptació internacional va arribar als 161 milions de dòlars.

Censura a la Xina
Originalment s'havia programat la seva estrena als cinemes de la República Popular de la Xina el 19 de febrer de 2006, però, al final, aquesta va ser suspesa. De fet, fonts periodístiques, tals com el diari Oriental Morning Post de Shanghai i el Shanghai Youth Daily, ja havien citat els temors que la pel·lícula fos prohibida pels censors.

La història se situa en el Japó de la Segona Guerra Mundial, just quan havia tingut lloc la Segona Guerra Sinojaponesa. Un període que va estar marcat per la captura de dones xineses que es veien forçades a fer de dames de companyia al Japó. Així, quan es va saber que les tres actrius protagonistes eren actrius xineses va sorgir de seguida la preocupació sobre els sentiments anti-japonesos que aquest fet podria generar. La polèmica va enllaçar sobretot la professió de les dones forçades amb la professió de geisha que, en certa forma, es troba relacionada amb la prostitució. Per aquesta raó, finalment, la pel·lícula va ser prohibida a tots els cinemes del país. La relació de la cultura de la geisha amb la prostitució no és directa, i és difícilment explicable des d'una perspectiva "occidental"; però té el seu origen en una societat profundament patriarcal com és la japonesa.

Premis i nominacions
Premis i nominacions:

Premis
 Oscar:
 Millor direcció artística
 Millor vestuari
 Millor fotografia (Dion Beebe)
 BAFTA:
 Millor música original
 Millor fotografia
 Millor vestuari
 Globus d'Or a la millor banda sonora original (John Williams)

Nominacions
 Oscar:
 Millor so
 Millor edició de so
 Millor banda sonora
 BAFTA:
 Millor actriu
 Millor maquillatge i perruqueria
 Millor disseny de producció
 Globus d'Or a la millor actriu dramàtica (Zhang Ziyi)

Referències

Enllaços externs
 Web oficial
 Memòries d'una geisha a La Butaca
 Entrevista a Ziyi Zhang

Pel·lícules dels Estats Units del 2005
Pel·lícules del 2005 doblades al català
Pel·lícules de drama romàntic de la dècada del 2000
Pel·lícules basades en novel·les
Pel·lícules guanyadores de l'Oscar al millor vestuari
Pel·lícules guanyadores del premi Oscar a la millor direcció artística
Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor fotografia
Pel·lícules del 2005 doblades al gallec
Pel·lícules dramàtiques del 2005
Steven Spielberg
Pel·lícules ambientades al Japó


text:
«Butterfly Fly Away» es un dúo country interpretado por los artistas estadounidenses Miley y Billy Ray Cyrus. Se escuchó por primera vez en la película Hannah Montana: The Movie (2009), el cual participan las estrellas Cyrus, y posteriormente publicado en la banda sonora de la película. Una versión extendida aparece en el undécimo álbum de estudio de Billy Ray, Back to Tennessee (2009). Es una balada country suave con letras que describen la transición de la niñez a la adultez.

Recibió críticas generalmente positivas y, aunque no fue lanzado como sencillo, logró notables resultados comerciales en Australia, Canadá, Irlanda, Reino Unido y los Estados Unidos. Alcanzó la máxima posición en la lista internacional Irish Singles Chart, en el número cuarenta y seis. Los cantantes interpretaron la canción en directo en varios lugares; una actuación en el Apple Store de Reino Unido fue grabada y lanzada finalmente en un EP.

Antecedentes y composición
Al igual que el último dúo de Miley y Billy Ray, «Ready, Set, Don't Go» (2007), «Butterfly Fly Away» describe la transición de la niñez a la adultez. Glen Ballard y Alan Silvestri compusieron y produjeron el tema para la película Hannah Montana: The Movie (2009). Según la película, cuando la protagonista Miley Stewart (interpretado por Miley Cyrus) era joven, su padre, Robby Ray Stewart (interpretado por Billy Ray Cyrus), le decía a menudo que, aunque una oruga no pueda moverse mucho, aun puede soñar con la mariposa que algún día será. Este comentario se convirtió en un tema recurrente en la película y proporcionó la base para las letras a «Butterfly Fly Away», que utilizan la metamorfosis de una oruga como una metáfora para la mayoría de edad de un niño. En Hannah Montana: The Movie, ambos realizan la canción como sus personajes en «una escena tierna bajo un cenador en la lluvia». Billy Ray dice que filmar la escena fue «un momento muy especial. La canción fue escrita por Glen Ballard, un magistral compositor que escribió "Man in the Mirror" de Michael Jackson. Sabía que era una canción bastante especial [...] y sin duda llega en un lugar bonito en la película».

El dúo de country contemporáneo se encuentra en compás de 4/4 con un ritmo suave de 69 pulsaciones por minuto. Los registros vocales abarcan una octava, desde do3 a si4. Está escrita en la tonalidad de si y cuenta con la progresión armónica mi2-mi-do7.

Recepción crítica
Los encuestados fueron generalmente taciturnos pero positivos mientras discutían la canción. Warren Truit de About.com lo encontró «sentimental» mientras que Scott Mervis del Pittsburgh Post-Gazette lo llamó un «dúo dulce». La revisora Heather Phares de Allmusic dijo que era un «dúo meloso». Stephen Thomas Erlewine, también de Allmusic, fue más negativo, y lo llamó una canción «espesa, asquerosa» en la que Billy Ray nunca suena bien. Leah Greenblatt de Entertainment Weekly escribió: «El dúo delicado de Miley con papá Billy Ray, "Butterfly Fly Away", es silenciosamente encantadora». El crítico Ken Tucker de Billboard declaró que «es una canción aireada y fluida sobre la familia en el cual el padre y las voces de la hija se mezclan muy bien». La canción fue incluido en la lista corta para la mejor canción original en los Premios Óscar de 2009, pero no logró una nominación.

Recepción comercial
«Butterfly Fly Away» debutó en el puesto número setenta y dos en el conteo Billboard Hot 100 la semana del 25 de abril de 2009. A la semana siguiente, 2 de mayo de 2009, alcanzó la máxima posición en el número cincuenta y seis. En la edición del 25 de abril de 2009, debutó en el número setenta y seis del Canadian Hot 100. La semana siguiente, alcanzó la posición más alta en el número cincuenta. Ocupó una mayor cantidad de tiempo en Canadá que su país de origen, con cuatro semanas en la lista.

El tema encontró resultados comerciales similares en varias naciones. En el Reino Unido, debutó y alcanzó el puesto número setenta y ocho para la semana del 16 de mayo de 2009. Llegó a la máxima posición en la lista internacional Irish Singles Chart. En primer lugar, debutó en el número cuarenta y siete en la semana del 7 de mayo de 2009. Finalmente alcanzó el cuarenta y seis. Finalmente, alcanzó el puesto cincuenta y seis en el Australian Singles Chart.

Interpretaciones en directo
Los cantantes interpretaron la canción en Good Morning America el 8 de abril de 2009, junto con las actuaciones de «Full Circle», «Hoedown Throwdown» y «The Climb». El 13 de abril de 2009, la incluyeron en su selección para Sesiones @ AOL. También la interpretaron en Londres en una tienda de Apple Store, junto con una versión dúo de «Thrillbilly» de Billy Ray y varios de sus sencillos. La tienda de Reino Unido iTunes vendió exclusivamente la colección, junto con algunas canciones de Billy Ray, como un EP titulado iTunes Live from London.

Listas

Referencias

Enlaces externos
 Muestra de audio de «Butterfly Fly Away» en Wikimedia (en inglés)
 Página oficial de Miley Cyrus (en inglés)
 Página oficial de Billy Ray Cyrus (en inglés)
 Página oficial de Hannah Montana: The Movie (en inglés)

Canciones de 2009
Canciones de Miley Cyrus
Baladas pop
Canciones de Hannah Montana
Canciones en inglés

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Nestlé S.A. é uma empresa transnacional suíça do setor de alimentos e bebidas, com sede em Vevey, Vaud, na Suíça. Foi considerada a maior empresa de alimentos do mundo, medida por receitas e por outras métricas, nos anos de 2014, 2015 e 2016. Ela foi classificada no 72º lugar na Fortune Global 500 em 2014 e na 33ª posição na edição 2016 da Forbes Global 2000, na lista das maiores empresas de capital aberto do mundo.

Os produtos da Nestlé incluem alimentos para bebês, alimentos médicos, água engarrafada, cereais matinais, café e chá, produtos de confeitaria, produtos lácteos, sorvetes, alimentos congelados, alimentos para animais de estimação e lanches. Vinte e nove das marcas da Nestlé têm vendas anuais de mais de 1 bilhão de francos suíços (cerca de 1,1 bilhão de dólares), como Nespresso, Nescafé, Kit Kat, Smarties, Nesquik, Stouffer's, Vittel, Garoto e Maggi. A Nestlé possui 447 fábricas, opera em 194 países e emprega cerca de 339 mil pessoas. É um dos principais acionistas da L'Oréal, a maior empresa de cosméticos do mundo.

A empresa foi formada em 1905 pela fusão da Anglo-Swiss Milk Company, fundada em 1866 pelos irmãos George Page e Charles Page, e Henri Nestlé (nascido Heinrich Nestlé). A empresa cresceu significativamente durante a Primeira Guerra Mundial e novamente após a Segunda Guerra Mundial, expandindo suas ofertas além de seus primeiros produtos de leite condensado e fórmula infantil. A empresa fez várias aquisições corporativas, incluindo a Crosse & Blackwell, em 1950, Findus, em 1963, Libby, em 1971, Rowntrees, em 1988, e Gerber, em 2007.

No Brasil atua desde 1876, inicialmente com a comercialização da Farinha Láctea importada. Consolidou-se no país em 1921, com a instalação de sua primeira fábrica, em Araras (São Paulo), para a produção do leite condensado Milkmaid, que mais tarde receberia o nome Leite Moça.

História

A história da Nestlé começou na Suíça, em 1866, quando os americanos Charles e George Page fundaram em Cham, a Anglo-Swiss Condensed Milk Company, fabricante do leite condensado Milkmaid, futuramente conhecido no Brasil, como Leite Moça.

Em 1867, Henri Nestlé lançou a Farinha Láctea, um alimento especial para crianças, à base de cereais e leite. A partir dessa iniciativa, ocorrida na cidade de Vevey na Suíça, a Nestlé se tornou uma empresa mundial de alimentos e nutrição. Atua em doze segmentos de mercado: leites, cafés, culinários, achocolatado em pó, cereais, biscoitos, nutrição, chocolates, refrigerados, sorvetes, food services e pet care.

O farmacêutico alemão Henri Nestlé ansiava solucionar o problema da desnutrição infantil da época. Então, investiu seus recursos na busca de uma formulação que reunisse alimentos básicos (leite, açúcar e farinha de trigo) e experimentou inúmeras composições. Objetivava a criação de uma farinha infantil que, preparada com água pura e quente, resultasse em um alimento saboroso e de alto valor nutritivo. Em 1905, a Anglo-Swiss Condensed Milk Co. e a Nestlé se fundiram, dando origem a Nestlé and Anglo-Swiss Condensed Milk Company.

Voltada essencialmente para a nutrição humana, a Nestlé diversificou suas atividades a partir da década de 1970, passando também a atuar nos segmentos farmacêutico (Alcon), cosmético (a exemplo da L'Oréal) e de alimentos para animais de estimação (Friskies Alpo e Raston Purina).

Recentemente, a Nestlé admitiu seu envolvimento com o regime nazista durante a 2ª Guerra Mundial - utilizando mão-de-obra forçada em sua subsidiária alemã, segundo o historiador suíço Jean François Bergier - e depositou US$ 14,5 milhões em favor do fundo das vítimas de trabalho escravo.

Lusofonia

Brasil

Os primeiros registros da presença da Nestlé no Brasil datam de 1876. Um anúncio no jornal A Província de São Paulo informava sobre a importação e comercialização da Farinha Láctea Nestlé.

Em 1921, a empresa iniciou sua produção no Brasil, em Araras (SP). O leite condensado Moça foi o primeiro produto da empresa a ser fabricado no Brasil. Com o seu sucesso, vários outros produtos foram lançados e, atualmente, são comercializados no território brasileiro mais de mil itens sob a chancela da Nestlé. O Leite Moça ainda é o que detém maior volume de vendas.

A Nestlé Brasil, além de produtos para alimentação e nutrição humana, produz alimentos para animais de estimação.

Possui 57 marcas próprias no mercado nacional, sendo que mantém 16 outras marcas autorizadas à comercialização.

Portugal
Em 1923 ocorreu a Fundação da Sociedade de Produtos Lácteos, Lda., tendo como principal sócio o Prof. Egas Moniz. Nasce assim em Avanca, concelho de Estarreja, no distrito de Aveiro, a primeira fábrica portuguesa de leite em pó simples, que será o embrião do que é hoje a Nestlé Portugal. Dez anos mais tarde, a Sociedade de Produtos Lácteos obtém o exclusivo da fabricação e venda dos produtos Nestlé. Dá-se assim início ao crescimento da empresa em Portugal. Nas décadas de 40 e 50 inicia-se a comercialização dos produtos Maggi e Nescafé. 1968 é o ano da fundação da Prolacto Lacticínios de São Miguel (Açores).
Em 1973, a Sociedade de Produtos Lácteos passa a designar-se Nestlé Produtos Alimentares, SARL. Um ano mais tarde, a fábrica situada em Avanca inicia o fabrico de Nescafé. Quatro anos mais tarde o fabrico de produtos culinários é igualmente adicionado ao portfólio da Nestlé de Avanca. 1984 é o ano em que a Nestlé adquire a fábrica de chocolates Rajá.

1985: Início do fabrico do Chocolate Nestlé na unidade da Rajá. Aquisição da Tofa – Torrefacção de Portugal, SARL.

1986: Início da fabricação dos Cereais de Pequeno - Almoço na fábrica de Avanca. Alteração da designação social para Nestlé Portugal, S.A..

1987: Aquisição da empresa Casa Christina – Torrefações. Aquisição da empresa SICAL – Torrefações.

1990: Aquisição de uma participação na Sociedade de Águas de Pisões – Moura S.A.

1993: Aquisição da empresa Longa Vida (iogurtes e sobremesas lácteas) e da Buondi (café torrado).

1994: Lançamento do Nestea. Inauguração da nova sede da Nestlé Portugal em Linda-a-Velha, no concelho de Oeiras.

2001: Lançamento da Nestlé Aquarel (água).

2002: A Sociedade de Águas de Pisões – Moura S.A. muda a sua designação social para Nestlé Waters Portugal S.A. Criação do negócio Nestlé Purina PetCare em Portugal.

2003: Incorporação da Nestlé SGPS na Nestlé Portugal S.A. Celebração dos 80 anos da Nestlé em Portugal. Visita do Presidente da República Portuguesa, Dr. Jorge Sampaio, à fábrica da Nestlé em Avanca. Em função da aquisição internacional do Grupo Powwow, integração no Grupo Nestlé em Portugal da empresa Selda – Comércio e Representações, Lda. Lançamento do negócio Nespresso em Portugal.

2005: A Selda – Comércio e Representações, Lda. altera a sua denominação para Nestlé Waters Direct Portugal – Comércio e Distribuição de Produtos Alimentares, S.A.

2006: Constituição da joint-venture Lactalis Nestlé Produits Frais para o negócio de iogurtes e sobremesas lácteas na Europa. Em Portugal, este negócio é gerido pela Sociedade Longa Vida – Indústrias Lácteas, S.A. que passa a integrar a joint-venture Lactalis Nestlé Produits Frais.

Gestão

 Peter Brabeck-Letmathe, presidente do Conselho de Administração, a Nestlé SA.
 Paul Bulcke, CEO da Nestlé SA.
 Werner Bauer, vice-presidente executivo, a Nestlé SA, Diretor de Tecnologia, Chefe de Inovação, Tecnologia, Pesquisa & Desenvolvimento.
 Friz van Dijk, vice-presidente executivo, a Nestlé SA Ásia, Oceania, África, Oriente Médio.
 Chris Johnson, vice-presidente executivo, a Nestlé SA Estados Unidos da América, Canadá, América Latina, Caribe.
 Jose Lopez, vice-presidente executivo de Operações da Nestlé SA, GLOBO.
 John J. Harris, vice-presidente executivo, a Nestlé SA Chairman & CEO da Nestlé Waters.
 Nandu Nandkishore, vice-presidente executivo, a Nestlé SA CEO da Nestlé Nutrition.
 Martin Huber, vice-presidente executivo, a Nestlé SA Finanças e Controle, Legal, IP, Impostos, Serviços Globais de Negócios da Nestlé.
 Laurent Freixe, vice-presidente executivo, a Nestlé SA Europa.
 Petraea Heynike, vice-presidente executivo da Nestlé SA Unidades Estratégicas de Negócios, Marketing, Vendas e Nespresso.
 Marc Caira, Vice-Vice-Presidente Executivo, a Nestlé SA Chefe de Divisão de Negócios da Nestlé Professional Estratégico.
 Jean-Marc Duvoisin, Vice-Vice-Presidente Executivo da Nestlé SA Chefe de Recursos Humanos e Administração Centro.
 David P. Frick, vice-presidente sênior e ex officio Membro do Conselho Executivo.
De acordo com uma pesquisa realizada em 2006 global de consumidores on-line pelo Reputation Institute , a Nestlé tem uma pontuação de reputação de 70,4 em uma escala de 1-100.

Ganhos
A Nestlé é a maior empresa de alimentos no mundo, com uma capitalização de mercado de cerca de 191.000 milhões de francos suíços, o que é mais de 200 bilhões de dólares.
 Vendas por discriminação atividade:
- 27% das bebidas.- 26% de produtos lácteos e alimentos.- 18% de pré-preparados pratos e pratos prontos a comer.- 12% do chocolate.- 11% de produtos para animais.- 6% a partir de farmacêuticas produtos.- 2% de leites infantis.
 Vendas por discriminação área geográfica:
- 20% da Europa- 61% de Américas (26% a partir de EUA)- 16% da Ásia- 21% do resto do mundo.

Controvérsias

Maquiagem de produtos

A Nestlé do Brasil pratica de forma contínua a chamada maquiagem de produtos, que é a redução do volume de suas mercadorias. Como exemplo temos o chocolate em barra, que foi perdendo volume de forma paulatina, passando dos 200 gramas originais para 100 gramas (-50%) em 2017 (antes foi reduzida para 190 gramas, 180 gramas, 150 gramas e 125 gramas e, mais recentemente, 98 gramas)  biscoitos, que de 200 gramas passaram a ter 140 gramas, pote de sorvetes, que perdeu 1/4 do volume ao ter sua embalagem reduzida de 2 litros para 1,5 litros, além de inúmeros outros produtos.

A maior parte da linha produzida pela empresa passa constantemente por essa maquiagem. As alterações são feitas em conformidade com a lei de defesa do consumidor, que exige a informação da redução na embalagem de "forma clara, precisa, ostensiva e em língua portuguesa", além da quantidade anterior, quantidade atual e valores absolutos e percentuais que foram suprimidos.

Na década de 2000, a fórmula dos chocolate foi alterada, reduzindo-se o percentual de cacau para 25%, supostamente por conta das pragas que assolaram as plantações de cacau, porém não retornando à fórmula anterior.

Fórmula
Uma das controvérsias mais importantes envolvendo a Nestlé diz respeito à promoção do uso de fórmula infantil para as mães de todo o mundo, incluindo países em desenvolvimento - uma questão que atraiu atenção significativa em 1977, como resultado do boicote da Nestlé, que ainda está em curso. Nestlé continua a atrair críticas de que está em violação de um código de 1981 da Organização Mundial de Saúde que regulamenta a publicidade de substitutos do leite materno. Grupos como a International Baby Food Action Network (IBFAN) e Save the Children afirmam que a promoção de fórmulas infantis sobre aleitamento materno levou a problemas de saúde e mortes entre crianças em países menos desenvolvidos economicamente. A política da Nestlé afirma que o leite materno é o melhor alimento para bebês, e que as mulheres que não podem ou optam por não amamentar precisam de uma alternativa para garantir que seus bebês estão recebendo a nutrição que precisam.

Dívida da Etiópia
Em 2002, a Nestlé exigiu que a nação Etiópia pagasse uma dívida de U$ 6 milhões com a empresa. Na época o país estava sofrendo com uma grande fome, a empresa recuou de sua demanda mas depois de mais de 8.500 reclamações recebidas via e-mail para a empresa sobre o seu tratamento para com o governo etíope. A empresa concordou em voltar a investir todo o dinheiro que recebeu com o país.

Fazendas do Zimbabwe
No final de setembro de 2009, foi trazido à luz que a Nestlé foi a compra de leite das fazendas ilegais atualmente operadas por Robert Mugabe, cônjuge a Grace Mugabe. Mugabe e seu regime estão atualmente sujeitos a sanções da União Europeia. Nestlé depois parou de comprar o leite das fazendas leiteiras em questão.

E. Coli
Em junho de 2009, um surto de E. coli O157: H7 foi ligada à Nestlé refrigerando massas de biscoitos originários de uma planta em Danville, Virginia. Nos EUA, causou doença em pelo menos 69 pessoas em 29 estados, metade dos quais precisaram ser hospitalizados. Após o surto, a Nestlé o recall voluntário de 30.000 casos da massa de biscoito.

Trabalho infantil
O documentário 2010 The Dark Side of Chocolate alega que as compras da Nestlé grãos de cacau de plantações da Costa do Marfim que usam trabalho escravo infantil. As crianças são geralmente de 12 a 15 anos de idade, e alguns são traficadas de países vizinhos. As primeiras alegações de que a escravidão infantil é utilizado na produção de cacau apareceu em 1998. No final de 2000, um documentário da BBC relataram o uso de crianças escravas na produção de cacau na África Ocidental. Outros meios de comunicação seguiram, relatando generalização de crianças escravas e tráfico de crianças na produção de cacau. Em setembro de 2001, Alford Bradley, presidente e CEO da Nestlé e EUA, assinaram o Protocolo Harkin-Engel (comumente chamado de Protocolo do Cacau), um acordo internacional que visa a erradicação do trabalho infantil na produção de cacau. Em 2005, após a indústria do cacau não tinha conhecido o Harkin-Engel prazo protocolo para certificação das piores formas de trabalho infantil (de acordo com a Organização Internacional do Trabalho da Convenção 182) havia sido eliminado da produção de cacau, a Organização Internacional do Trabalho Fundo de Direitos apresentou uma ação judicial em 2005, sob a Alien Tort Claims Act contra a Nestlé e outras em nome dos três filhos do Mali. A ação alegou às crianças que foram traficadas para a Costa do Marfim, forçadas à escravidão e experiências de espancamentos frequentes em uma plantação de cacau. Em setembro de 2010, o EUA Tribunal do Distrito Central da Califórnia, determinou que a corporação não pode ser considerada responsável por violações do direito internacional e encerrou o processo. O caso foi objecto de recurso para o Tribunal de Apelação dos EUA. A 2009 operação policial conjunta realizada pela Interpool e agentes de aplicação da lei de Costa do Marfim resultou no resgate de 54 crianças e a prisão de oito pessoas envolvidas no recrutamento ilegal de crianças.

Ligações externas

 Nestlé Brasil
 Nestlé Portugal

!
Empresas de alimentação da Suíça
Empresas ex-listadas na Bolsa de Valores de Tóquio
Empresas ex-listadas na Bolsa de Valores de Londres
Marcas de produtos alimentícios
Empresas fundadas em 1866


text:
Peter Stevens est un designer britannique de voitures de sport né en 1943.

Il commence sa carrière chez Ford dans les années 1970, puis chez Lotus dans les années 1980, McLaren dans les années 1990 et MG dans les années 2000.

Il a notamment dessiné les véhicules suivants :

 Lotus Esprit (1989)
 McLaren F1 (1993)
 MG ZR, ZS et ZT (2001)

Références

Designer britannique
Étudiant du Royal College of Art
Professeur au Royal College of Art
Naissance en 1943


text:
Las brujas (título original en inglés: The Witches) es una película de comedia de fantasía oscura de 2020 dirigida por Robert Zemeckis y escrita por Zemeckis, Kenya Barris y Guillermo del Toro. Se basa en la novela homónima de 1983 de Roald Dahl y es la segunda adaptación de la novela en un largometraje, tras la película de 1990 del mismo nombre dirigida por Nicolas Roeg. La película está protagonizada por Anne Hathaway, Octavia Spencer y Stanley Tucci, y está narrada por Chris Rock.

Las Brujas estuvo disponible en HBO Max en los Estados Unidos el 22 de octubre de 2020, con un estreno en cines en mercados internacionales selectos a partir del 28 de octubre de 2020. Recibió críticas mixtas de los críticos, que la consideraron inferior a la película de Roeg, aunque la actuación de Hathaway recibió elogios.

Argumento
En 1967, Alabama, un niño se va a vivir con su abuela tras la muerte de sus padres. Poco a poco, el niño se anima con su abuela comprándole un ratón mascota al que llama Daisy. Un día, van a un supermercado y el niño va a comprar una caja de clavos para entrenar a Daisy y construirle una casa también. Al niño se le acerca una bruja que intenta atraerlo con una serpiente y una barra de chocolate, pero su abuela lo llama y la bruja desaparece.

Después de contarle a su abuela sobre el encuentro, el niño se entera de que las brujas son reales. Ella dice que su mejor amiga Alice fue víctima de una bruja y fue condenada a pasar el resto de su vida como una gallina. La abuela dice que las brujas nunca se van una vez que encuentran un niño. Frenéticamente, el niño y la abuela deciden quedarse en un hotel cercano. Mientras está allí, la abuela le dice al niño cómo distinguir a una bruja de una mujer común: las brujas reales tienen garras en lugar de uñas que esconden con guantes, son calvas y se esconden usando pelucas que les dan erupciones, tienen pies cuadrados sin los dedos de los pies que esconden usando zapatos sensibles, tienen un tinte púrpura en sus pupilas y tienen un poderoso sentido del olfato que utilizan para olfatear a los niños.

Al día siguiente, la abuela le dice al niño que salga a divertirse. Toma a Daisy y una cuerda para entrenar en un gran salón. Mientras camina hacia allí, se encuentra con un niño glotón pero amigable llamado Bruno Jenkins, quien es alejado por su madre. El chico entra solo en el gran salón. Mientras se prepara para entrenar a Daisy, un grupo de brujas liderado por su todopoderosa líder, la Gran Bruja, entra en el gran salón; el niño se esconde debajo del escenario y descubre que la Gran Bruja planea darles a los niños del mundo una poción que puede transformarlos en ratones. La poción se utilizará en productos de repostería en confiterías que las brujas construirán con el dinero que la Gran Bruja planea darles.

Bruno, después de comer una barra de chocolate mezclada con una poción que le había dado la Gran Bruja, se transforma en un ratón. Se arrastra por el respiradero y encuentra al niño y a Daisy escondidos. La Gran Bruja descubre al niño y lo transforma a la fuerza en un ratón también. Durante la conmoción, se enteran de que Daisy fue una vez una joven humana huérfana llamada Mary convertida en ratón por una bruja, y ella los ayuda a escapar.

Regresan a la habitación del hotel donde se hospedan el niño y su abuela. Le cuentan a la abuela el plan de las brujas y descubren que la Gran Bruja se aloja en la habitación del hotel debajo de ellos. El niño, Bruno y Mary idean un plan para conseguir una botella de la poción para que la abuela pueda idear una cura para convertirlos de nuevo en pequeños. El plan tiene éxito, pero como la abuela no puede crear una cura, deciden poner una botella de la poción en un caldo de sopa de guisantes que se les dará a las brujas durante la cena.

Mientras el resto de las brujas beben la sopa, la Gran Bruja se encuentra con la abuela y la reconoce como la que se escapó. Mientras los ratones roban la llave de la habitación de la Gran Bruja, todas las brujas comienzan a convertirse en ratas y se produce el caos.

Después de que la abuela y los ratones huyen a la habitación de la Gran Bruja, la abuela comienza a recolectar todas las pociones para destruirlos. La Gran Bruja encuentra a la abuela y se prepara para matarla, pero los ratones intervienen y engañan a la Gran Bruja para que trague su propia poción, transformándola en una rata. La atrapan en un cubo de hielo y evitan que se escape. Antes de salir de la habitación, la abuela saca algo de dinero del baúl de la Gran Bruja y libera a su gato de su jaula. Cuando cierran la puerta, el propio gato de la Gran Bruja la ataca y la mata.

La abuela intenta devolver a Bruno y explicar la situación a sus padres, pero la madre y el padre entran en pánico y huyen. La abuela, el niño, Mary y Bruno se van a casa junto con el baúl de la Gran Bruja y se convierten en una familia. Finalmente, el niño y la abuela deciden ayudar a los niños a cazar brujas en todo el mundo utilizando el mismo dinero con el que las brujas habrían destruido a los niños.

Reparto
 Anne Hathaway como La Gran Bruja, una bruja poderosa y malvada que es la líder de todas las brujas del mundo. Hathaway también expresa su forma de rata.
 Octavia Spencer como la Abuela, una curandera y la abuela del niño que es la vieja rival de la Gran Bruja.
 Miranda Sarfo Peprah interpreta una versión joven de la abuela.
 Stanley Tucci como el Señor Stringer, el gerente del hotel.
 Jahzir Kadeem Bruno como el Niño Héroe, un joven que es convertido en ratón por la Gran Bruja. Bruno también da voz a su forma de ratón.
 Chris Rock como la voz del Niño Héroe Mayor, el narrador y como un ratón mayor que cuenta el relato de primera mano de su experiencia como niño.
 Codie-Lei Eastick como Bruno Jenkins, un niño inglés que se convierte en ratón. Eastick también da voz a su forma de ratón.
 Kristin Chenoweth como la voz de Daisy, la mascota del niño.
 Brian Bovell como Reginald.
 Charles Edwards como el Señor Jenkins, el padre de Bruno.
 Morgana Robinson como la Señora Jenkins, la madre de Bruno.
 Josette Simon como Zelda, una bruja.
 Eugenia Caruso como Consuella, una bruja.
 Ana-Maria Maskell como Esmerelda, una bruja.
 Orla O'Rourke como Saoirse, una bruja.
 Penny Lisle como una bruja.
 Simon Manyonda como Sous-Chef
 Philippe Spall como un Chef

Doblaje

Producción

Desarrollo
Las conversaciones sobre una nueva adaptación de la novela de Dahl comenzaron en diciembre de 2008, cuando Guillermo del Toro expresó su interés en hacer una película stop motion. No surgieron más desarrollos sobre el proyecto potencial hasta diez años después, en junio de 2018, cuando se contrató a Robert Zemeckis para dirigir y escribir el guion. Del Toro produciría, junto a Zemeckis y Alfonso Cuarón, además de tener un crédito de guion.

La película tiene lugar en Alabama durante la década de 1960, en lugar de la novela en Inglaterra y Noruega de la década de 1980, y el niño protagonista es afroamericano, en lugar de noruego-británico como el niño de la novela original y adaptaciones anteriores. Sin embargo, Zemeckis describió la adaptación como más cercana a la novela original que la adaptación de 1990, dirigida por Nicolas Roeg. Kenya Barris coescribió la película.

Casting
En enero de 2019, Anne Hathaway fue elegida para el papel de la Gran Bruja. Octavia Spencer fue elegida en febrero, con los recién llegados Jahzir Bruno y Codie-Lei Eastick también uniéndose. En mayo, se agregaron Stanley Tucci y Chris Rock. En septiembre de 2020 se reveló que Kristin Chenoweth fue elegida para la película.

Rodaje
La fotografía principal comenzó el 8 de mayo de 2019, con lugares de rodaje que incluyeron Alabama, Georgia y los estudios Warner Bros., Leavesden en Hertfordshire, Inglaterra y Virginia Water Lake en Surrey, Inglaterra. Se esperaba que finalizara el 25 de junio. El 19 de junio, un miembro de la tripulación fue apuñalado en el cuello en los estudios Warner Bros. situados en Leavesden.

Marketing
La película colaboró con un juego de Roblox llamado "Islands" para un evento de Halloween por tiempo limitado. Presenta una batalla de jefes con la Gran Bruja, uno de los principales antagonistas de la película.

Música
En julio de 2019, se reveló que el colaborador habitual de Zemeckis, Alan Silvestri, estaba componiendo la banda sonora. Una banda sonora con la partitura de Silvestri lanzada por WaterTower Music el 23 de octubre de 2020.

Estreno
Estaba previsto que Las Brujas saliera a la luz el 16 de octubre de 2020. El 25 de octubre de 2019, Warner Bros. adelantó el estreno de la película una semana. Sin embargo, el 12 de junio de 2020, Warner Bros. anunció que retiraron la película del calendario de 2020 debido a la pandemia de COVID-19.

La película fue lanzada digitalmente en los Estados Unidos el 22 de octubre de 2020 a través de HBO Max. En noviembre, Variety informó que la película era el noveno título de transmisión directa más visto de 2020 hasta ese momento. El estreno internacional en cines comenzó el 28 de octubre.

Recepción

Taquilla
La película recaudó $4.9 millones en doce países en su primera semana de estreno. El fin de semana del 20 de noviembre, la película recaudó $1.2 millones de 23 países, para un total acumulado de $15.1 millones. Para el 20 de diciembre, la película tenía un total acumulado de $24 millones de 32 países.

Crítica
El agregador de reseñas Rotten Tomatoes informa que el 49% de las 152 reseñas críticas son positivas para Las Brujas, con una calificación promedio de 5.50/10. El consenso de los críticos del sitio web dice: «Las Brujas pierde algunos hechizos, pero la actuación de Anne Hathaway en el juego podría ser suficiente para hechizar a los fanáticos de esta historia de Roald Dahl». Según Metacritic, que muestreó a 30 críticos y calculó una puntuación media ponderada de 47 sobre 100, la película recibió «críticas mixtas o medias».

En su reseña de dos de cuatro estrellas, Richard Roeper del Chicago Sun-Times elogió los efectos especiales y las actuaciones, pero consideró que la película era «demasiado inquietante para los niños pequeños y no lo suficientemente nerviosa como para cautivar a los adultos». David Ehrlich de IndieWire le dio a la película una D+ calificándola de «terrible» y diciendo: «Zemeckis ha hecho algunas películas sin éxito en los últimos 20 años, pero Las Brujas es la más frustrante de todas porque parece que podría haber sido hecho por otra persona. Cualquier otra persona. La versión de Roeg puede haber dejado una cicatriz de por vida a una generación de niños, pero al menos lo recordaron». Korey Coleman, de Double Toasted, sintió que la película era una oportunidad perdida para contar «la mejor historia de Karen», ya que la Gran Bruja mostró gestos asociados con ese estereotipo diciendo: «Esta es una mujer blanca rica, grosera y con derecho que odia a los negros, los pobres y niños, solo porque se siente incomodada por ellos y... siempre [sic] llamando al gerente».

La cinta recibió cierto rechazo de un gran sector de la audiencia al considerar que el cambio racial de algunos personajes y el reflejar un marcado estereotipo en otros fue un intento más de transmitir un mensaje de corrección política, el cual se ve constantemente en varias películas de los últimos años.

Controversia
Numerosos defensores de la discapacidad, incluida la nadadora paralímpica británica Amy Marren, acusaron a la película de perpetuar los prejuicios contra las personas con Ectrodactilia y otras diferencias en las extremidades. Lauren Appelbaum, portavoz del grupo de defensa RespectAbility, dijo que la película describe las diferencias en las extremidades como «espantosas o algo que temer». El 4 de noviembre de 2020, Warner Bros. emitió un comunicado en el que se disculpaba por ofender a personas con discapacidad. Añadieron además que habían trabajado con «diseñadores y artistas para llegar a una nueva interpretación de las garras felinas que se describen en el libro. [...] La película trata sobre la bondad. [...] No fue intencional que los espectadores sientan que las fantásticas criaturas no humanas estaban destinadas a representarlos». Hathaway también se disculpó por la interpretación de la película, diciendo: «En particular, quiero decir que lo siento por los niños con diferencias en las extremidades» y «Ahora que sé mejor, prometo que lo haré mejor».

Referencias

Enlaces externos

Películas de 2020
Películas en inglés
Películas de Estados Unidos
Películas de fantasía de Estados Unidos
Cine fantástico de los años 2020
Películas basadas en libros
Películas rodadas en Alabama
Películas no lanzadas en cines por la pandemia de COVID-19
Películas de HBO Max
Películas ambientadas en los años 1960


text:
Le pont d'Ukko-Pekka () est un pont en arc à Naantali en Finlande.

Présentation
Le pont Ukko-Peka est un pont en arc en béton armé en deux parties d'une portée de 211 mètres dont la construction s'est achevée en 1934.
Le pont construit sur l'ile de Raumakari, traverse le détroit Naantalinsalmi et relie l'ile de Luonnonmaa au continent.

Le pont tient son nom du surnom Ukko-Pekka du président de la République de Finlande Pehr Evind Svinhufvud.
En 1986, le nouveau pont de Naantalinsalmi a été construit à côté pour la circulation des véhicules à moteur par la seututie 189, laissant l'ancien pont d'Ukko-Peka à la circulation douce.

Le pont Ukko-Peka a été inauguré par Pehr Evind Svinhufvud et le du pont de Naantalinsalmi par Mauno Koivisto.
Le pont Ukko-Peka est protégé dans le plan de la région de Turku.

Bibliographie

Galerie

Références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
 Lieux et monuments de Naantali

Ukko-Pekka
Ukko-Pekka
Ukko-Pekka
Pehr Evind Svinhufvud
Ukko-Pekka


text:
James Brown (* 11. September 1766 bei Staunton, Colony of Virginia; † 7. April 1835 in Philadelphia, Pennsylvania) war ein US-amerikanischer Politiker (Demokratisch-Republikanische Partei), der den Bundesstaat Louisiana im US-Senat vertrat.

Familie
James Brown entstammt einer Familie, die zahlreiche Politiker hervorbrachte. So war sein Bruder John Mitglied des Kontinentalkongresses sowie von 1792 bis 1805 ebenfalls US-Senator für Kentucky. Sein Cousin John Breckinridge diente auch als Senator für Kentucky; mit James Breckinridge und Francis Preston gehörten zwei weitere Cousins dem US-Repräsentantenhaus als Vertreter Virginias an. Er war überdies der Schwager von US-Außenminister Henry Clay, der Onkel des Kongressabgeordneten James Brown Clay und der Großonkel von US-Senator B. Gratz Brown.

Werdegang
Brown besuchte zunächst das Washington College in Lexington, die spätere Washington and Lee University, sowie das College of William & Mary in Williamsburg. Er studierte die Rechtswissenschaften, wurde in die Anwaltskammer aufgenommen und begann in Frankfort als Jurist zu praktizieren. Bei einer Expedition auf Indianergebiet kommandierte er 1789 eine Scharfschützenkompanie.

Nachdem er Anfang 1792 zunächst Sekretär des Gouverneurs von Virginia geworden war, übernahm er im Juni desselben Jahres das Amt des Secretary of State von Kentucky, das er bis zum 13. Oktober 1796 innehatte. Brown zog dann nach New Orleans, wo er am 1. Oktober 1804 das Amt des Territorialsekretärs von Louisiana übernahm. Dieses übte er aber nur bis zum 11. Dezember desselben Jahres aus, als er zum Bezirksstaatsanwalt des Territoriums ernannt wurde.

Er kam auch als Pflanzer zu Wohlstand und war einer der reichsten Sklavenhalter an der German Coast. Im Januar 1811 beteiligten sich einige der auf Browns Zuckerplantage beschäftigten Sklaven an der German-Coast-Revolte, dem größten Sklavenaufstand in der amerikanischen Geschichte. 95 Sklaven verloren dabei ihr Leben.

Politik
Am 5. Februar 1813 zog James Brown in den US-Senat ein, nachdem er im Dezember 1812 die Nachwahl um das Mandat des zurückgetretenen Jean Noel Destréhan gegen dessen kommissarischen Nachfolger Thomas Posey gewonnen hatte. Brown bewarb sich danach zunächst selbst erfolglos um die Wiederwahl für eine komplette Amtsperiode und musste somit am 3. März 1817 zunächst aus dem Kongress ausscheiden, errang aber dann im Jahr 1819 das zweite Senatsmandat seines Staates. Dieses legte er nach viereinhalbjähriger Amtszeit am 10. Dezember 1823 nieder, weil er zum Botschafter der Vereinigten Staaten in Frankreich ernannt worden war. Diesen Posten bekleidete er bis 1829. Seit 1827 war er Mitglied der American Philosophical Society.

Nach seiner Rückkehr in die USA setzte sich James Brown in Philadelphia zur Ruhe, wo er am 7. April 1835 auch verstarb.

Weblinks

Einzelnachweise

Senator der Vereinigten Staaten aus Louisiana
Secretary of State (Kentucky)
Mitglied der Demokratisch-Republikanischen Partei
Botschafter der Vereinigten Staaten in Frankreich
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
Sklavenhalter (Neuzeit)
Mitglied der American Philosophical Society
US-Amerikaner
Geboren 1766
Gestorben 1835
Mann


text:
Elizabeth Reiter is an American operatic soprano who has been based at the Oper Frankfurt from 2013, where she covered a broad repertoire from Armida in Handel's Rinaldo to the double role Renee/Alice in the German premiere of Olga Neuwirth's Lost Highway. She performed at international opera houses and festivals, such as singing Zerlina in Mozart's Don Giovanni in Tanglewood, conducted by James Levine.

Career
Reiter was born in Chicago where she was a member in the Lyric Opera's children's choir. She sang as a child in over 100 productions, for example in Puccini's La Bohème and Tosca, Ponchielli's La Gioconda, Boito's Mefistofele, Bizet's Carmen, Tchaikovsky's Queen of Spades, Verdi's Otello and Humperdinck's Hansel and Gretel at the Lyric Opera. At the age of 16, Reiter made her professional debut as Young Maria Celeste in the world premiere of Glass's Galileo Galilei (Chicago's Goodman Theatre, Brooklyn Academy of Music, and London's Barbican Center). She studied at the Manhattan School of Music and the Curtis Institute of Music where she performed several roles in the opera program. She took part in the Metropolitan Opera National Council Auditions.

Reiter joined the Oper Frankfurt in the 2013/14 season, where she appeared in roles including Armida in Handel's Rinaldo, Mozart's Susanna in Le nozze di Figaro and Pamina in Die Zauberflöte, Gretel in Humperdinck's Hänsel und Gretel, Valencienne in Lehàr's Die lustige Witwe, Anne Trulove in Stravinsky's The Rake's Progress,  Renee / Alice in Neuwirth's Lost Highway, and the title role in Janáček's Das schlaue Füchslein. In 2018, she appeared in the double role Renee/Alice in the German premiere of Olga Neuwirth's Lost Highway. A reviewer of the Los Angeles Times noted:

In September 2021, she appeared as Melissa in Handel's Amadigi, conducted by Roland Böer, and alongside Brennan Hall in the title role, Kateryna Kasper and Beth Taylor. A reviewer noted her sharp coloraturas and dramatic outbursts, portraying the harsh character, and intense acting up to her death scene.

She appeared as a guest at Opera Memphis and the Opera Philadelphia among others. She performed as Zerlina in Mozart's Don Giovanni at the Tanglewood Music Center, conducted by James Levine, and as The Dragonfly in Ravel's L'enfant et les sortilèges at the Castleton Festival, conducted by Lorin Maazel.

During the COVID-19 pandemic, she gave house concerts from her home.

References

External links

 Elizabeth Reiter / Albums Naxos Records
 Elizabeth Reiter goodmantheatre.org
 Aspen Music Festival musicweb-international.com 2004

American sopranos
Manhattan School of Music alumni
Curtis Institute of Music alumni
Living people
Year of birth missing (living people)
21st-century American women


text:
Paraguitelia pinheyi är en skalbaggsart som beskrevs av Reé Michel Quentin och Jean François Villiers 1971. Paraguitelia pinheyi ingår i släktet Paraguitelia och familjen långhorningar.

Artens utbredningsområde är Zimbabwe. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långhorningar
pinheyi


text:
Erick da Silva Lessa (Maceió, 21 de junho de 1977) é um delegado de polícia civil e político brasileiro. Atualmente é deputado estadual pelo estado de Pernambuco pelo Progressista - PP.

Biografia
É formado em Direito e especialista em Segurança Pública. Além de delegado, foi diretor regional de Polícia Civil. Também atuou como professor universitário, contribuindo para a formação de jovens profissionais da área do Direito.

Em 2016 foi candidato a prefeito pelo município de Caruaru pela coligação PR/PSC, tendo ficado em terceiro lugar.

Em 2018 foi eleito deputado estadual de Pernambuco com 29.128 votos.

No ano de 2020 , novamente foi candidato a Prefeito pelo município de Caruaru, pelo partidoProgressistas , tendo ficado em 2° lugar.

Deputados estaduais de Pernambuco
Naturais de Maceió


text:
«Вторжение в дом» () — второй эпизод первого сезона американского телесериала «Американская история ужасов», премьера которого состоялась 12 октября 2011 года на телеканале FX. Сценарий написан Райаном Мёрфи и Брэдом Фэлчаком, режиссёр — .

В этом эпизоде, Бен Харман (Дилан Макдермотт) уезжает на время в Бостон по просьбе его бывшей студентки (Кейт Мара), которая сообщила ему, что беременна. В то время, как он находится в другом городе, его жена Вивьен (Конни Бриттон) и дочь Вайлет (Таисса Фармига) остаются одни дома, и трое проникли в дом, и попытались повторить легендарное убийство, которое произошло в доме в 1968 году. В качестве приглашённых актёров, были такие, как: Кейт Мара в роли студентки Хейден Макклейн, с которой Бен изменил жене.

В эпизоде используется музыка, написанная к американскому фильму «Психо» композитором Бернардом Херрманном. Эпизод имеет рейтинг TV-MA (LV).

Сюжет эпизода

1968 год
Три молодые девушки собираются на концерт группы «The Doors», насмехаясь над своими соседками, Марией (Роза Салазар) и Глэдис (Сейла Финкенштейн), которые предпочитают остаться дома. Сразу после ухода девушек, у дома объявляется Р. Франклин (Джейми Харрис), который стоит под дверью и просит о помощи. Мария позволяет ему войти и начинает обрабатывать его рану, и тут замечает, что он и не ранен вовсе. Тогда мужчина бьёт Марию по голове и связывает. Глэдис он относит наверх. Потом он заставляет Марию надеть униформу медсестры и убивает.

2011 год
У Тейта (Эван Питерс) происходит очередной сеанс с Беном. Тейт насмехается над психотерапевтом, рассказывая о том, что мечтает о Вайолет (Таисса Фармига). Вдруг телефон Бена звонит, и голос девушки в трубке говорит: «Я беременна». А в это время Вайолет встречается с Лией (Шелби Янг) в парке скейтеров. Они вспоминают происшествие в доме, Лия рассказывает, что так испугалась тогда, что даже поседела.

Ночью Тейт наблюдает за спящей Вайолет, и тут начинает гудеть сигнализация. Испуганный Бен бежит вниз и не находит никого, кроме Аделаиды (Джейми Брюэр). Бен просит её уйти домой. Вивьен (Конни Бриттон) начинает беспокоится о малыше, Бен говорит, что бояться нечего. Потом он встречается с очередной пациенткой, Бьянкой (Магейна Това), которая рассказывает о своих кошмарах, а также упоминает, что дом Хармонов является одной из достопримечательностей, которые посещают во время Экскурсии по домам-убийцам. После сеанса Бен пытается позвонить матери Тейта и сказать, что он не может больше лечить его.

Констанс (Джессика Лэнг) готовит у себя на кухне кексы, в то время как Аделаида читает журнал. Аделаида спрашивает, сможет ли она когда-нибудь стать такой же красивой, как девушка с обложки, Констанс зло говорит, что её дочери стоит думать о другом. А Бена мучает чувство вины за измену жене с Хейден (Кейт Мара), которая, как оказалась, и звонила ему чуть ранее. Бен советуется с Ларри (Денис О'Хэр), тот отвечает, что Бену следует скрывать правду от жены.

Констанс приносит те самые кексы, в которые она добавила начинку, способную вызывать внутреннее кровотечение, Вивьен. Констанс просит передать угощение Вайолет. Вивьен говорит, что хочет съесть один кекс сама, Констанс её отговаривает. Также Вивьен рассказывает соседке о своей беременности. После этого Вивьен пробует поговорить с дочерью, но конструктивного разговора не получается. Бен едет в Бостон и встречается с Хейден. Они решают, что девушке лучше сделать аборт.

В это время в дверь его дома звонит девушка, Фиона (Азура Скай), уверяя, что она ранена. Вивьен что-то подозревает и не хочет её пускать. Она пытается вызвать полицию, но телефон не работает, тогда Вивьен просит Вайолет позвать на помощь, но та не успевает. Трое людей в масках, Фиона, Бьянка и Даллас (Кайл Девис) врываются в дом и связывают Вайолет и Вивьен.

Оказывается, что они хотят воссоздать убийство 1968 года, в точности повторив убийство Глэдис и Марии. Вайолет должна сыграть роль Глэдис, Тейт, незамеченный незваными гостями, просит девушку заманить их в подвал. Наверху Вайолет убеждает Фиону, что та самая ванная находится в подвале, так как после переезда Хармоны сменили сантехнику, и они идут вниз. А Бьянка ест кекс, приготовленный Констанс, и ей становится плохо. Вскоре после этого её убивает Тейт. Вивьен удаётся вырваться из рук Далласа. Вивьен и Вайолет убегают и бегут к дому Констанс, пытаясь позвать помощь. Глэдис и Мария помогают Тейту расправиться с убийцами.

В это время в клинике Бостона Хейден отправляется на аборт, а Бен получает сообщение о нападении на дом, и возвращается в Лос-Анджелес. Констанс помогает Тейту и Мойре избавиться от тел. Прибывшие полицейские и допрашивают Бена и Вивьен, так и не выяснив ничего полезного для себя. Вивьен заявляет, что хочет продать дом.

Отзывы критиков
Мэтт Фаулер из издания IGN поставил эпизоду общую оценку 8, и говоря: «Эпизод «Вторжение в дом» стал приятным сюрпризом» и высоко оценил открытые сцены эпизода, заявляя: «Какой ужас, это стиль сериала отличен, и какой же ужасающий тон в серии!». Тодд ВанДерВёрф из издания The A.V. Club поставил эпизоду оценку 3/5 и назвал его «любопытной страшилкой», прокомментировав: «Я провожу много времени, думаю об этом, и некоторые ужасы из эпизода в ядре шоу очень меня заинтриговали».

Второй эпизод телесериала «Американская история ужасов», все время трансляции на американском канале, просмотрело 2,46 миллионов человек, и получил долю 1,4 рейтинга среди людей, в возрасте от 18 до 49 лет по данным Рейтинга Нильсена. Эпизод сбросил рейтинг в отличие от Пилотного эпизода в два раза.

Примечания

Ссылки

 «Вторжение в дом» на сайте TV.com
 «Вторжение в дом» на сайте TV Guide.com

Эпизоды сезона «Дом-убийца» сериала «Американская история ужасов»


text:
Kenneth James Leese (born 25 November 1928) was a member of the Queensland Legislative Assembly.

Biography
Leese was born at Fenton, Staffordshire, the son of James William Leese and his wife Florence Gertrude (née Bailey). He was educated at the Heron Cross Primary School and went on to the Modern United Kingdom Technical College. After finishing his education he worked at Rolls-Royce as an aeroengineer before migrating to Australia where he worked as a toolmaker and union organiser.

On 21 July 1953 he married Jean Henshall and together had two sons and a daughter.

Public career
Leese won the new electorate of Pine Rivers at the 1972 Queensland state election, defeating the Country Party, Liberal Party, and DLP candidates. He held the seat until the next state election in 1974 when he lost the seat to Rob Akers of the Liberal Party. He contested Pine Rivers again in 1977 but was once again defeated by Akers. From 1979 until 1985 he was an alderman on the Brisbane City Council for the ward of Bramble Bay.

References

Members of the Queensland Legislative Assembly
1928 births
Living people
Australian Labor Party members of the Parliament of Queensland


text:
La Serralta di San Vito, conosciuta anche come Serralta o Serra Alta, è una montagna delle Serre calabresi settentrionali, alta 1023 m.s.l.m., situata tra i confini dei territori dei comuni di Cenadi, Polia e San Vito sullo Ionio nei pressi del passo Fossa del Lupo (878) e del confine tra le province di Catanzaro e Vibo Valentia. Sulla sua cima, nel comune di Cenadi, è situato un teleposto dell'Aeronautica Militare.

Nei pressi del monte, sul passo Fossa del Lupo, nasce il torrente Pesipe.

Note

Voci correlate

 Serre calabresi
 Pesipe

Collegamenti esterni

Serre calabresi
Montagne della provincia di Catanzaro
Montagne della provincia di Vibo Valentia


text:
L'escut oficial d'Albons té el següent blasonament:

Escut caironat: de sinople, un castell obert d'argent, acostat de 2 estrelles de 8 puntes d'argent, una a cada costat, i sobremuntat d'una espasa d'argent guarnida d'or i d'una palma d'or passades en sautor, l'espasa en banda i per damunt de la palma en barra. Per timbre una corona mural de poble.

Va ser aprovat el 30 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 13 de novembre del mateix any amb el número 1669.

L'element central és l'antic castell medieval del poble, les dues estrelles a banda i banda són un senyal tradicional i la palma i l'espasa són els atributs del martiri de sant Cugat, patró de la localitat.

Referències

Vegeu també
 Escuts i banderes del Baix Empordà
 Bandera d'Albons

Albons
Albons


text:
Історичний центр Вільнюса — це найстаріша історична частина міста. Визнана ЮНЕСКО найбільшим історичним архітектурним комплексом в Східній Європі і є однією з головних визначних пам'яток Литви. З 1994 року перебуває в списку Всесвітньої культурної спадщини. Територія охоплює 359,5 га, 74 квартали з 70 вулицями, провулками і 1487 будинками.

Старе місто розташовується на лівому березі річки Неріс на південь від Замкової гори. Міський комплекс почав формуватися в Середні віки, змінювався протягом століть і сьогодні включає в себе об'єкти різних культурних стилів. Незважаючи на часткові руйнування, в Вільнюсі зберіглося середньовічне планування і досить вражаючий комплекс будівель, споруджених протягом багатьох століть, що представляють собою композицію з усіх архітектурних стилів минулих епох — Готики, Відродження, Бароко, Класицизму. Більшість будинків офіційно визнані архітектурними пам'ятками. Історичний центр Вільнюса відрізняється високою безпекою щодо багатьох інших міст Східної Європи.

Серцем Вільнюса є Кафедральна площа розташована на перетині вулиці Пілес і проспекту Гедиміна. Кафедральна площа змінювала свій вигляд не одне століття. Це центральне місце в житті міста, де розгортається публічне життя столиці і одна з головних визначних пам'яток.

Головні пам'ятки архітектури історичного центру:

- Кафедральний Собор Святого Святого Станіслава

- Дзвіниця собору

- Палац правителів

- Вежа Гедеміна

- Фронтон Костелу Святих Іванів

- Будинок Капітула

- Костел Святої Анни

- Архітектурний ансамбль Вільнюського університету

- Костел Св. Казимира

- Ворота Зорі

Вільнюс вважається одним з найкрасивіших міст Європи, і в більшій мірі завдяки своєму неповторному історичному центру, в якому розташовуються шедеври різних архітектурних стилів, храми, що належать 9 конфесій. Архітектурний стиль Вільнюса поєднує в собі традиції містобудування як Східної, так і Західної, і Південної Європи. Сьогодні Вільнюс славиться своєю неповторною, прекрасною архітектурою.

Приклади з практики реконструкції:

- Костел Святих Іванів (1388, реконструкція І. К. Глаубіца в стилі бароко);

- Костел Святої Катерини (реконструкцією в 1741—1773 років керував Йоганн Крістоф Глаубіц)
- Костел Святого Миколая
- палац Тізенгаузен

- палац Тишкевича

Приклади з практики реставрації:

- Костел Святої Анни (реставраційні роботи пам'ятки проводилися в 1902—1909 роках, 1969—1972 роках, 2008 рік)
- Костел Святих Петра і Павла (реставраційні роботи 1871—1878, 1901—1902, 1944—1946)

- Костел Святого Казимира (в 1991 році костел і монастир були реставровані)

- Храм Милосердя Божого

- Костел Святої Катерини (реставрація 2003—2006)

Буферна зона навколо історичного центру становить 1,912 га. В кінці 2013 року був прийнятий документ, в якому зазначаються граничні диференційовані висоти для будівель, які дозволять побудувати в буферній зоні навколо історичного центру Вільнюса. Вільнюс розташований в низині, оточений пагорбами, отже, висотні забудови, що перебувають недалеко від історичного центру впливають на історичні панорами.

Кафедральна площа

Кафедральна площа в Вільнюсі  - одна з головних площ в місті. Розташовується в Старому місті біля Кафедрального собору Святого Станіслава. За радянських часів носила назву площі Гедиміна. Розташована на перетині головних вулиць Вільнюса - стародавньої вулиці Пілес і проспекту Гедиміна, що сформував центральну вісь міста кінця XIX  - першої половини XX століття.

Площа формувалася протягом XIX століття. Але остаточно сформувалася після знесення в 1884 році останніх залишків ліквідованої в 1878 році фортеці і зведення навколо відкритого простору в центрі міста масивних будівель.

У 1938 році була проведена реставрація площі і облаштовані прилеглі території. Для ефектного виділення величної архітектури собору були вирубані дерева, з поверхні площі знято шар землі глибиною в 3 м, при цьому проведені контрольні археологічні дослідження. До 1940 році площа набула вигляду, що зберігався до кінця XX століття  - мощена бетонними плитами, що лежать нижче рівня собору приблизно на метр, з трьох сторін оперезана підвищеннями в три-п'ять сходинки.

Собор святих Станіслава і Владислава

Історія кафедрального собору-базиліки Святих Станіслава і Владислава веде свій початок з XIII століття. Спочатку храм стояв біля підніжжя Замкової гори і імовірно носив назву кафедрального собору Міндовга. Існує досить цікава теорія, згідно з якою після смерті Міндовга храм був перетворений в язичницьке капище. Потім храм був зруйнований, а згодом, знову реконструйований великим князем Ягайлом.

Нова будівля храму була побудована в популярному тоді готичному стилі, товщина його стін становила 1,4 метра. Однак, храм згорів у пожежі, проте через деякий час був знову відновлений, на цей раз храм був цілком виконаний з каменя.
Храм неодноразово потерпав від пожеж ( 1399 , 1419 , 1530 , 1539 , 1542 і пізніше). Собор відбудовувався і розширювався за підтримки великого князя литовського Вітовта.

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 При перебудові в 1522 році під керівництвом італійського архітектора Аннус ( Annus ) на сусідній вежі Нижнього замку була споруджена дзвіниця. Однак до кінця довести реконструкцію не судилося. Будівля знову було знищено вогнем під час пожежі 1530 року.
 У 1529 році настоятелем собору став Ян Доманівський , який після пожежі 1530 року зайнявся його реставрацією. З 1534року відновлювальні роботи проводили італійці - спочатку Бернардо Дзанобі та Джаноттіс, потім Джованні Чіні з Сієни. Із завершенням щедро оплачуваних Сигізмундом Августом робіт собор набув рис архітектури ренесансу .
 Новий собор був побудований в архітектурному стилі ренесансу і завершено вже до 1557 року, проте пожежа 1610 року знову звернув багаторічні труди на попіл. Чергові роботи по реставрації собору затягнулися більш ніж на 20 років.  Відновлення собору відбувалось під керівництвом архітектора Вільгельма Поля  тривало до 1623 року. Після пожежі почалася чергова перебудова собору, спільно з ним звели каплицю святого Казимира. Однак чергова пожежа 1639 року знову знищила собор, який незабаром був заново відбудований.
 Після московської навали ( 1655 - 1661 ) відновлення і перебудову проводив до 1666 року архітектор Ян Вінцент Сальведер
 Новий ремонт потрібен був після шведської навали ( 1701 - 1702 ). У 1769 році південна з двох веж, збудованих Сальведером по кутах фасаду, завалилася, зруйнувавши перекриття сусідньої капели.

 У 1782 році почалася перебудова собору за проектом архітектора, професора Віленського університету Лаурінас Стуока-Гуцявічюса. За його проектом зберігалися цінні елементи архітектури собору, будівля набула форми класицизму . Для симетрії з капелою Святого Казимира в північно-східному кутку прибудована нова ризниця з куполом. Радикально змінений головний західний фасад: зведені по кутах дві нові капели і портик з шістьма колонами доричного ордера. Старі і нові капели об'єднані новими зовнішніми стінами і загальної покрівлею. Колони уздовж бічних фасадів пов'язують будівлю в ціле. У збереженій внутрішній структурі заново декоровані склепіння нефів. Після смерті Стуока-Гуцявічюса ( 1798 ) роботи продовжив професор Віленського університету Міхал Шульц, завершивши їх в 1801 році. Будівля набула вигляду, що зберігся до наших днів.
 Незначні доповнення робилися архітектором Каролем Подчашінскій в 1837 - 1838 роках .
 Ремонтно-відновлювальні роботи, супроводжувані дослідженнями, проводилися в 1931 - 1939 роках і після повені 1931 року . Вони торкнулися насамперед фундаментів і підземель.

Дзвіниця
 Окремо стоїть чотириярусна дзвіниця ( XVI - XVIII століть ) висотою 57 зведена на вежі Нижнього замку. В історичних джерелах дзвіниця вперше згадана в 1522 році, коли вежі потрібен був ремонт.
 При реконструкції 1522 року були звужені вікна і знищені бійниці, стіни покриті штукатуркою. У першій чверті XVI століття італійський архітектор Аннус ( Annus ) на оборонної круглої вежі збудував два восьмикутних яруси для дзвонів. Верхній четвертий ярус восьмистінної частини дзвіниці був зведений в 1598 році.
 У XVII - XIX століття дзвіниця через пошкодження в війнах і пожежах неодноразово перебудовувалася. Відновленням постраждалої під час пожежі в 1610 році дзвіниці керував архітектор Вільгельм Поль.
 Дзвіниця ремонтувалася в 1965 році.

Кафедральний собор і дзвіниця були ретельно відремонтовані з 2006 по 2008 рік. Фасади були накриті свіжою різнобарвною фарбою, що значно підвищило зовнішній вигляд будівель. Це був перший ремонт з часу відновлення незалежності Литви в 1990 році.

Костел Святої Катерини

Вільнюський костел Святої Катерини, або Котріни, як говорили в старі часи, в своєму першому архітектурному варіанті був дерев'яним. Відноситься до стилю пізнього бароко. Це був один з найкрасивіших костьолів Литви. Належав він жіночому монастирю бенедиктинців. Свій нинішній вигляд костел Святої Катерини отримав в процесі реконструкції 1743 року.
Ансамбль бенедиктинського монастиря формувався в XVII - XIX століттях на значній ділянці між вулицями Бенедиктин, Ігното, Вільняус. Межує на південному сході з територією домініканського монастиря.

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 Кам'яна церква була побудована в 1650 році. При нашесті московських військ і українських козаків у 1655 році храм і монастир значно постраждав. Відновлювальні роботи затягнулися до 1703 року , коли костел був заново освячений в ім'я святої Катерини. До східної сторони був прибудований пресбітерій з апсидою .
 Монастир і храм сильно постраждали під час спустошливої пожежі 1737 року. Реконструкцією в 1741 - 1773 років керував Йоганн Крістоф Глаубіц. Завдяки йому костел придбав сучасний вигляд. Пізніше роботами по декору храму займався майстер Ян Гедель.
 За радянських часів костел Св. Катерини був закритий і перетворений на склад, в результаті чого сильно постраждав. У 2003 році Вільнюське самоврядування підписало договір з Вільнюським архієпископством, який передбачає проведення реставрації в недіючих молитовних будинках з подальшим їх використанням терміном на двадцять років для культурної діяльності. У реставрацію було інвестовано 6 мільйонів літів. Відреставрований в рамках виконання цього договору храм, пристосований для концертної діяльності і проведення виставок, знову відкрився в травні 2006 року.

Костел Святого Миколая

Костел св. Миколая - найдавніший з дійшовши до наших днів костелів Литви. Він зберіг свої готичні риси майже в незмінному вигляді. Костел св. Миколая був побудований німецькою громадою, яка влаштувалася в Вільнюсі в останні роки язичництва. У XVIII і XIX століттях готичний храм знайшов барокові риси. Були прорубані нові вікна, прибудована вежа, ризниця, влаштовані барокові вівтарі, орган і органний хор в стилі рококо. У період радянської окупації поруч з костелом була зведена скульптура покровителя Вільнюса святого Христофора, створена скульптором Антанасом Кмеляускасом.

Кам'яний костел був побудований протягом п'яти років, починаючи з 1382 року. І перші документальні згадки про цю сакральну споруду датуються 1387-1397 роками. Як і багато храмів - костел багато разів реконструювався і відновлювався.
Майже квадратний, невеликий за розмірами, храм з масивними стінами, зведений з червоної цегли має характерні риси в стилі готики, вдало поєднуються з елементами романського стилю.

Скромний портал декорований двома рядами профільованої цегли. Площину трикутного фронтону прикрашають три групи ніш різної висоти, що пожвавлюють фасад своєю ритмікою і грою світла і тіні. Внутрішній інтер'єр храму своєю ошатністю і красою сильно відрізняється від скромного зовнішнього вигляду. Чотири восьмигранних пілона, складених з цегли, підтримують сітчасті зведення.  Костел має три вівтаря. Головний вівтар прикрашений статуями Святого Христофора, Святий Терези, Святої Клари і Святого Йосифа. Між колонами розташовані фігурки немовлят. Лівий вівтар так само прикрашений статуями Святого Казимира і Святого Георгія, і образом святого Миколая. Правий вівтар прикрашений барельєфом Скорботної Божої Матері.

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 При відновленні після пожежі 1749 року близько 1750 року і пізніше були внесені значні зміни в архітектурному вигляді будівлі: прибудовані хори в стилі рококо , збільшені бічні вікна.  На головному фасаді з'явилися елементи стилю бароко (вигнута перемичка центрального вікна).
 У 1812 році французькі солдати завдали костелу значної шкоди. Пізніше, в першій половині XIX століття , була прибудована башня - дзвіниця з рисами класицизму , храм був обнесений кам'яною огорожею.
 У 1972 році костел реставрувався за проектом архітектора Йонаса Зіболіса.

Костел Святої Анни
Костел Святої Анни стоїть у самому центрі історичної частини міста Вільнюс. Храм був побудований 1394 році поряд з костелом бернардинців і спочатку був повністю дерев'яним. Перебудована у готичному стилі на цегляний храм у 1495—1500 роках. У XVII—XVIII століттях розбудована у стилях бароко і неоготики.
Автор цього архітектурного пам'ятника достеменно ніхто не знає. Збережені відомості про ремонтно-відновлювальні роботи архітектора Миколая Енкінгера з міста Данциг у церкві св. Анни і сусідньому монастирі бернардинів у період 1501–1507 років, що надало підстави приписати йому і саме будіництво храму св. Анни.

В архітектурному відношенні храм Святої Анни є твір пізнього готичного стилю. Будівля невеликих розмірів, подовженої прямокутної форми, довжиною 22 м і шириною 10 м. Бічні стіни тонкі, з чотирма парами стрілчастих вікон; між ними виступають з внутрішньої і зовнішньої сторони стовпи. Вони виконують функцію контрфорсов , несучих тяжкість склепінь.
Найціннішим елементом храму вважається головний фасад. Він відрізняється незвичайною пластикою, розмаїтістю і декоративністю його ліній і форм. Правильна симетрична композиція фасаду утворена трьома граціозними вежами витонченої форми і однакової висоти, з підкресленою середньою частиною.

Каплиця в стилі бароко була побудована пізніше, сучасний вигляд вона набула після відновлення в 1820 р. Останньою з'явилася дзвіниця - в 1873 р. Фахівці вважають її не дуже вдалою і вона дисонує з іншим архітектурним ансамблем.

Інтер'єр храму не представляє особливого інтересу. Його простір складається з одного нефа висотою 12,7 м, відокремленого від пресбітерія високій гострій готичної аркою, склепіння прикрашають нервюри, плоскі стіни оживляють контрфорси. У північній частині будівлі знаходяться ризниця і галерея, зведені в 1613 році . Вони з'єднують костели Святої Анни і бернардинів.

Протягом століть в храмі три рази траплялися руйнівні пожежі, але його щоразу відновлювали «з попелу». З моменту зведення костел переживав також обвалення стін, безліч ремонтів і реставрацій, що змінило його зовнішній вигляд, але не дуже сильно.

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 Перша пожежа в 1564 році був настільки руйнівним, що костел прийшов в запустіння. Тільки в 1581 році архітектор Микола Радзивілл відновив і освятив його. Саме при цій першій реставрації костел придбав зовнішній вигляд, який в цілому зберігся і донині.
 У XVII столітті впали склепіння будівлі. При ремонті переробкам піддався головним чином інтер'єр: були оштукатурені стіни, встановлено три нових барокових вівтаря.
 У 1761 року костел був охоплений новою пожежею. Внутрішні стіни були заштукатурені, а зовнішні - пофарбовані в червоний колір. Дерев'яні покрівельні перекриття були замінені кам'яними склепіннями.
Зовнішній вигляд храму зберігався при більш пізніх ремонтах після повстання 1794 року , війни 1812 року , реставраціях в 1871, 1902- 1909 і 1971 років.
 У 1848 - 1859 роках храм реставрувався. На зовнішньому покритті храму була створена імітація червоної цегли.
 У травні 1867 року від пожежі особливо постраждали дах, вікна та двері. При прокладанні вулиці в 1872 році була знесена колишня дзвіниця, перебудована в 1802 році Міхалом Шульцем. Поруч була побудована нова дзвіниця, що імітує готику за проектом архітектора Н. М. Чагіна , що збереглася до наших днів.
 У 1902-1909 роках через загрозу обвалення костел знову реставрувався. Варшавський реставратор Й. П. Дзеконського зміцнив підстави, дренувати і осушив територію, стіни зміцнив металевими конструкціями, заново перебудував склепіння, відновив розкришити цегла, зчистив зовнішній шар штукатурки. На цей раз була використана червона глина.
 Ремонт храму був проведений в 1969 - 1972 роках під керівництвом литовських архітекторів Й. Барткунаса і Н. Кіткаускаса. Були відреставровані Костьольній башти, на той час сильно зруйновані.
 У квітні 2008 року огляд частини храму був закритий огороджувальними лісами для безпеки перехожих і туристів, так як через вібрації, спричиненої транспортним потоком по вулиці Майронё, утворилися тріщини в стіні будівлі і почали випадати цегла.

Костел Святих апостолів Петра і Павла

Костел Святих апостолів Петра і Павла по праву можна назвати перлиною бароко в Вільнюсі. Імовірно на місці нинішнього храму знаходилося язичницьке святилище, а за часів Ягайло там був побудований дерев'яний костел. Після пожежі в 1594 році, що знищила дерев'яний храм - був відбудований новий, також дерев'яний костел. Будівництво тривало з 1609 по 1616 роки, але за часів війни з Москвою, яка походила в 1655 - 1661 рр. будівля була зруйнована.

Костел зобов'язаний своєю появою великому литовському магнату і великому гетьману - Казимиру Пацу. Він дав клятву, згідно з якою зобов'язався звести храм відразу після заспокоєння бунту в війську і повернення Вільни до складу Литви, що і сталося. Покликаний для здійснення проекту був відомий в ті часи зодчий з Кракова - Ян Закричу, який почав будівництво в 1668 р. Однак через три роки зведенням став керувати зовсім інший майстер - Джамбаттиста Фредіані. Пізніше до нього приєдналися і співвітчизники - Джованні П'єтро Перт і Джованні Маріа Галлі.

Побудований далеко за тодішньої межею міста, костел для безпеки був оточений стіною з вежами-каплицями по кутах. Храм базилікальний, прямокутного плану з формою латинського хреста в основі. Над перетином трансепта з центральним нефом розташовується купол з ліхтарем.
Зовні церква виглядає досить скромно. Горизонтальні карнизи поділяють фасад на два ярусу. Двох'ярусний фасад прикрашають строгі, трикутний фронтон, з рельєфом, що символізує мир, в ніші, декоративно оформлений портал і відкритий балкон з дерев'яної балюстрадою . З боків зліва і праворуч від великого вікна і балкони в нішах фігури святого Августина і святого Станіслава.

У костелі дев'ять вівтарів; головний - в ім'я святих апостолів Петра і Павла. Головним достоїнством костелу є гармонійно вирішена внутрішній простір з безліччю високохудожніх скульптурних прикрас на склепіннях пресбітерія , в куполі, в центральному нефі, в капелах.
Основні ліпнинні прикраси виконані італійськими скульпторами Джованні П'єтро Перт і Джовані Маріа Галлі і майстром з Вільно Мацєєм Жілевіч в 1677-1685рр. Головний вівтар, виконаний скульпторами А. С. Капони в 1700 - 1701 роках. Нинішній вівтар створений на початку XX століття.
На початку XIX століття проведена часткова реставрація декору, в ході якої були замінені картини в вівтарях капел Жінок і Лицарів. У центральному нефі було встановлено амвон в формі човна в стилі рококо .

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 На початку XIX століття Джованні Беретті та Нікола Піано з Мілана ремонтували храм і спорудили амвон в стилі рококо.
 Реставраційні роботи 1871 - 1878 , 1901 - 1902 , 1944 - 1946 років значних змін у вигляд храму не вносили.
 У 1954 році покрівля всього храму була покрита нової бляхою.
 У 1968 році було введено центральне опалення . У 1969 - 1974 роках були перефарбовані зовнішні стіни.

Костел Святого Казимира
Першим зразком стилю раннього бароко у Вільнюсі є костел Святого Казимира. Храм був закладений в 1604 році. Будувався він одночасно з розташованим поруч монастирем при фінансуванні Льва Сапеги і Сигізмунда третього. Споруду костелу почали зводити ще в 1596 році дата закінчення будівництва - 1604 рік. В один час з храмом був закладений єзуїтський монастир для професорів.
Архітектура храму відповідає образу ранніх барокових костелів. Храм - тринефний, внутрішній простір як у базиліки. Висота купола становить 40 м, а діаметр - 17. Купол найвищий в архітектурі Вільнюса.

У плані форма латинського хреста, утвореного перетином дуже широкого і високого поздовжнього і короткого поперечного нефів. Храм по суті тринефний, але бічні нави являють собою не з'єднані один з одним відкриті капели. Дві високі вежі головного фасаду відрізняють костел від римського прототипу. Прибудований в 1755 році притвор у стилі бароко вніс різноманітність в суворі і лаконічні форми храму. Пілястри і складно профільований карниз стін створюють враження художньої цілісності.

Традиції готики і пізнього ренесансу вбачаються в потужних контрфорсах бічних фасадів, круглих сходових вежах по обидва боки пресбітерія, декорі склепінь ризниці.
Храм неодноразово потерпав від пожеж - в 1610 році , в 1655 році , коли місто було взято військами царя Олексія Михайловича, в 1707 і 1749 роках. Остаточно був добудований в 1616 році, оздоблення інтер'єру завершена в 1618 році . Бічні нефи перетворені в окремі каплиці, над якими споруджені відкриті галереї.

Роботи з реставрації та реконструкції, що проводились
 Під час пожежі 1749 року був знищений інтер'єр костелу, звалилися перекриття купола. У 1750 - 1755 роках була проведена капітальна реконструкція храму під керівництвом архітектора Томаша Жебровського: відновлений багатоступінчастий купол в стилі бароко, були споруджені шоломи двох високих веж, побудовані 13 вівтарів в стилі пізнього бароко під мармур з безліччю скульптур, що зображують святих, і розкішна Костьольна кафедра. Під час реконструкції храму в бічних стінах були замуровані галереї. На думку деяких дослідників, стиль елементів реконструкції вказує на те, що костел відновлював архітектор Глаубіц.
 За проектом академіка А. І. Рєзанова під час реконструкції 1834 - 1837 роках були зруйновані 10 вівтарів і чудова Костьольна кафедра роботи Глаубіца.
 У другій половині 1860-х років віленський архітектор Н. М. Чагін додатково переробляв будівлю, надаючи більш «православний» вид: були знижені кутові вежі фасаду, на них поміщені нові купола. Всі куполи були покриті позолоченою бляхою. До храму прибудований притвор з новим куполом, фасад храму майстерно оброблений.
 У 1922 - 1925 роках були відбудовані хори, але вже в відмінному від колишнього вигляді, під керівництвом архітектора Боровського.
 Під час Другої світової війни снарядом знесло центральну і середню вежі фасаду. У 1942 - 1944 роках центральна вежа була відновлена за проектом архітектора Йонаса Мулокаса. Фасад з хрестом так і не був відбудований. У 1948 році костел Святого Казимира був закритий. У 1965 році будівлю було заново відреставровано, архітектори Алдона Швабаускене , Вітаутас Габрюнас.
 У 1991 році костел і монастир були реставровані і заново освячені.

Висновки
Вільнюс мав досить насичене історичне минуле, в якому було багато подій, що завдавали збитки архітектурним об'єктам. Більшість об'єктів історичного центру були пошкоджені пожежам, які виникали досить часто. Найбільші зміни в спорудах можна зустріти після пожеж у XVI - початку XIX століть. У цей час проходило багато робіт по реконструкції. А ось у XX столітті проводили багато реставраційних робіт.

В результаті всіх подій, перебудовані храми, особняки, будинки, комплекси представляють різні архітектурні стилі, починаючи від пізньої готики і закінчуючи класицизмом. Деякі споруди зберегли свою архітектуру до сьогодення, а деякі набули нових рис інших стилів. Практично всі  церкви та костели відмінно збереглися до наших днів, адже за ними завжди був відмінний догляд, будівлі відновлювали і реконструювали.

Історичний центр Вільнюса охоплює досить велику територію. Найстарша частина столиці Литви формувалася протягом століть, запам'ятовуючи в собі історію міста і різні культурні впливи. Місто змогло зберегти своє середньовічне планування. Вулиці Вільнюса є двох видів - вузькі і неправильні провулки, настільки криві, що змушують стоять уздовж них будівлі повторювати свої вигини, і широкі прямі вулиці, давніші, ніж перший вид - були торговими шляхами. Уздовж них будувалися переважно величні палаци, які є пам'ятками архітектури.
Вільнюс за свої роки існування багато пережив реконструкцій та реставрацій. Розглянувши головні пам'ятки архітектури історичного центру, можна виділити архітектора І.К. Гаубіц, який вніс великий внесок в реконструкцію міста. За його проектами у Вільнюсі побудовані та реконструйовані храми різних конфесій.

Також великий внесок зробив Лаурінас Стуока-Гуцявічюса. Архітектор творив в стилі класицизму і залишив багато робіт у цьому стилі. За багатьма його проектами проводились реставраційні роботи  навіть після його смерті.

На сьогоднішній день у розглянутих історичних пам'ятках реставраційні роботи не ведуться. Історичний центр Вільнюса входить в список Всесвітьньої спадщини ЮНЕСКО за свою цінність та оригінальність.


text:
Joseph L. Williams (November 9, 1958 – July 26, 2015) was the film critic for the daily St. Louis Post-Dispatch (#29 among U.S. newspapers) and the Web site STLtoday.com in St. Louis, Missouri. He was also the author of the books Entertainment on the Net, Hollywood Myths and The Grassy Knoll Report.
Williams had been a staff writer for the newspaper since 1996. From 2003 to 2006, he was the on-camera movie reviewer for St. Louis TV station KMOV. He was a frequent guest on radio and television broadcasts in the region.

Biography
Williams was born on November 9, 1958.  He attended public schools in St. Louis County, graduating in 1976 from Parkway West High School.  He was a 1982 graduate of the University of Southern California, where his mentor was the novelist T.C. Boyle. He received a bachelor's degree in English from the school.  Williams received his master's degree from the Missouri School of Journalism at the University of Missouri in 1987.

From 1988 to 1990, Williams was a staff writer for the music industry trade magazine Cashbox in Los Angeles, California. He is credited with being the first national critic to write about the band The Posies, who were signed to Geffen Records after Williams' review of the album Failure.

In 2012 Williams completed his second book, Hollywood Myths (Voyageur Press), an anthology of movie legends and lore.

In 2013, Williams published The Grassy Knoll Report, culminating his 30 years of research into the assassination of President John F. Kennedy.

Williams' reviews, columns and interviews with celebrities are syndicated to newspapers across the U.S. His reviews are excerpted on the popular Web sites Rotten Tomatoes, where he is listed as a "Top Critic," and Metacritic. Williams served as a juror, panelist and adjunct host for the annual St. Louis International Film Festival. On November 22, 2013, Williams and the festival hosted director Oliver Stone for a 50th anniversary discussion of the Kennedy assassination.

Williams was killed in a single-car accident on July 26, 2015 in Jefferson County, Missouri. He was traveling southbound on Highway 67, when he veered too far to the left, over-corrected and drove into a ditch on the right side of the highway. He was 56 years old.

References

External links
 Joe's Movie Lounge (blog and current movie reviews)
 Reel Time, Joe Williams' movie-discussion forum
 Archive of Joe Williams' film reviews at the St. Louis Post-Dispatch
 The Top Movies of 2009 (interview with Joe Williams on National Public Radio station KWMU)

1958 births
2015 deaths
American film critics
Road incident deaths in Missouri
St. Louis Post-Dispatch people
University of Missouri alumni
University of Southern California alumni


text:
Арсе́ний Ива́нович Меще́рский () — русский живописец-пейзажист, известен картинами о природе южной и северной России, Крыма и Кавказа. Ученик пейзажиста Александра Калама, от которого заимствовал приёмы, а затем развил собственный стиль пейзажа, который был его «фирменным знаком». Считал себя «рисовальщиком» природы.

Биография

Сведений о родителях не сохранилось. Бытует мнение, что так или иначе принадлежал к знатному роду Мещерских. Сам он писал коллекционеру Н. П. Собко: «Я уроженец Тверской губернии, Вышневолоцкого уезда, родился в 1831 году в крестьянской семье».

В 1854—1857 года был вольноприходящим учеником в Императорской Академии художеств, где обучался под руководством Ф. А. Бруни, С. М. Воробьёва, Т. А. Неффа. Участвовал в академической выставке. На ней представлял два пейзажа: «Вид в окрестностях Ораниенбаума» и «Вид Петропавловской крепости». За эти картины получил малую серебряную медаль.

В 1857 году за полотно «Утро в окрестностях города Фридрихсгамена» Академия наградила Мещерского большой серебряной медалью. Также в этом же году он покинул стены Академии и на средства своего высокопоставленного покровителя отправился на усовершенствование своей живописи в Швейцарию, где обучался у художника Калама.

За представленную на Академической выставке 1859 года исполненную в Швейцарии картину «Швейцарский вид» он получил большую золотую медаль, звание классного художника и право на заграничное пенсионерство. В 1860 году отправился на казенный счет вновь в Швейцарию, совершив это путешествие через Крым в Турцию, Грецию, Италию. Прожив там четыре года, в 1864 году на фрегате «Александр Невский» совершил плавание к островам Зелёного Мыса. Вернувшись на родину, проживал в Петербурге, изредка посещая Финляндию, Прибалтику и Кавказ. Позже получил широкое признание и в России, и за рубежом.

В 1884 году за своё полотно «У лесного озера» удостоился звания профессора. В конце 1870 — начале 1880-х годов регулярно участвовал в академических выставках в созданном при Академии Обществе выставок художественных произведений.

Современники Мещерского утверждали, что 1879 год стал для него роковым: Мещерский сильно заболел пневмонией, начал страдать приступами удушья.

В 1886 году награждён орденом Св. Анны 3-й степени «за особые труды на художественном поприще». На протяжении 1898 года путешествовал. Побывал в Турции, на Афоне и на некоторых островах Греческого архипелага, вновь посетил Италию и Швейцарию.

В середине ноября 1902 года в газете «Новое время» появился некролог о том, что «13 ноября скончался от астмы Арсений Иванович Мещерский, профессор пейзажной живописи, некогда пользовавшийся большой популярностью в художественном мире Петербурга… Наиболее удавались ему горные пейзажи и зимние мотивы».

Работы Мещерского выставлены в Русском музее и Третьяковской галерее.

Картины
 Швейцарский вид
 Ржаное поле у лесной дороги
 Тихая заводь
 Смерть Камиллы, сестры Горация
 Нарвский рейд
 Зимний вечер в Финляндии
и другие.
В собрании Одесского художественного музея
 Зимний пейзаж. 1869.
 Закат солнца в горах. 1874.
 Лес у моря. Крым. 1879.
 Лес. Группа деревьев. 1887.
 Дерево над оврагом. 1889.
 Пейзаж.

Галерея

Примечания

Литература

Ссылки

 Жизнь и творчество Арсения Мещерского

Кавалеры ордена Святой Анны 3-й степени
Арсений Иванович
Художники-пейзажисты России
Художники России XIX века
Художники Российской империи


text:
The Federal Republic of Germany declared the entry into force of the convention with effect from 1 January 1995, the establishment of a German Exclusive Economic Zone in the North and Baltic Seas. The relevant German legal provisions that are applicable within the exclusive economic zone include the Maritime Task Act (Seeaufgabengesetz) from 1965, the Maritime Facilities Act (Seeanlagengesetz) from 2017, before that the Sea Facilities Ordinance (Seeanlagenverordnung) since 1997, the Federal Mining Act (Bundesberggesetz) and the Regional Planning Act (Raumordnungsgesetz).

The German EEZ has an area of 32,982 km². 70% of the EEZ is the entire German North Sea area and about 29% is the entire German Baltic Sea area.

Driven by the approval process for planned Offshore-Windparks, a spatial planning plan issued by the Federal Ministry of Transport and Digital Infrastructure came into force for the North Sea area on 26 September 2009, for the much smaller Baltic Sea area on 19 December 2009. For the German exclusive economic zone, Germany has reported ten Natura 2000 areas to the EU Commission.

Nature reserves

Six marine areas in the German EEZ are designated as Naturschutzgebiet (nature reserves):

Borkum-Riffgrund
Doggerbank
Fehmarnbelt
Kadetrinne
Pommersche Bucht
Sylter Außenriff – Östliche Deutsche Bucht

Historical disputes
In 2014, Germany and the Kingdom of the Netherlands resolved a centuries-old border dispute regarding the exact location of the border in the Dollart Bay.

See also
 Entenschnabel (German EEZ in the North Sea)
 Continental shelf
 Mittelplate (oil field)

References

Germany
Borders of Germany
Economy of Germany


text:
Kościół pw. Najświętszego Serca Pana Jezusa w Białymstoku – rzymskokatolicki kościół przy ul. Romualda Traugutta 25 w Białymstoku, siedziba parafii. Kościół wzniesiony został w XIX w. jako prawosławna cerkiew Zaśnięcia Matki Bożej.

Historia
Budynek obecnego kościoła rzymskokatolickiego stanowił pierwotnie część kompleksu koszarowego 64 Kazańskiego Pułku Piechoty i został wzniesiony po 1888 jako garnizonowa cerkiew prawosławna w stylu neobizantyńskim według projektu inżyniera wojskowości F.M. Wierzbickiego.

Po 1918 koszary zostały przejęte przez 42 Pułk Piechoty Wojska Polskiego. Wówczas poważnie uszkodzoną w czasie I wojny światowej cerkiew zamieniono na wojskowy kościół rzymskokatolicki. Podczas II wojny światowej obiekt został ponownie zniszczony. Odbudowany ze zniszczeń dzięki wysiłkom ks. Aleksandra Syczewskiego, od 1973 jest świątynią parafialną.

Przypisy

Kościół
Najświętszego Serca Pana Jezusa
Zaśnięcie Bogurodzicy
Białystok
Architektura bizantyjsko-ruska w województwie podlaskim
Zabytkowe kościoły w Białymstoku
Zabytkowe cerkwie w Białymstoku


text:
WXHR-LP (97.3 FM) is a radio station licensed to serve the community of Hillman, Michigan. The station is owned by Hillman Community Radio and airs a community radio format.

The station was assigned the WXHR-LP call letters by the Federal Communications Commission on June 9, 2015. In September 2020 the station moved from 103.5 FM to 97.3 FM.

References

External links

XHR-LP
Radio stations established in 2016
2016 establishments in Michigan
Community radio stations in the United States
Alpena County, Michigan
Montmorency County, Michigan


text:
Shaluta (; , Shuluuta) is a rural locality (a settlement) in Ivolginsky District, Republic of Buryatia, Russia. The population was 34 as of 2010. There is 1 street.

Geography
Shaluta is located 20 km southeast of Ivolginsk (the district's administrative centre) by road. Kardon is the nearest rural locality.

References

Rural localities in Ivolginsky District


text:
Jean-Maxime Claude, né le  à Paris et mort le  à Maisons-Laffitte, est un peintre français.

Biographie

Jean-Maxime Claude est élève de Pierre-Victor Galland.

Il expose au Salon des artistes français à partir de 1861 et obtient des récompenses en 1866, 1869 et 1872.

Membre de la Société d'aquarellistes français, il envoie sept de ses œuvres à l'Exposition universelle de 1900 à Paris.

Actif aussi à Londres, où il passe plusieurs années, il est le père du peintre Georges Claude.

Il est nommé chevalier de la Légion d'honneur le .

Œuvres dans les collections publiques

 France
 Chantilly, musée Condé :
 Valet de limier partant pour faire le bois, 1864 ;
 La Meute sortant des grandes écuries de Chantilly, 1865.

 Royaume-Uni
 Wimpole (Cambridgeshire),  : Cavaliers s'abritant sous l'arc de Wellington, Londres, 1872.

Références

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Aquarelliste français
Chevalier de la Légion d'honneur
Naissance en juin 1823
Naissance dans l'ancien 11e arrondissement de Paris
Décès en juin 1904
Décès à Maisons-Laffitte
Décès à 80 ans