text:
CRAT () – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 9-ї хромосоми. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 626 амінокислот, а молекулярна маса — 70 858.

Кодований геном білок за функціями належить до трансфераз, ацилтрансфераз.
Задіяний у таких біологічних процесах, як метаболізм жирних кислот, метаболізм ліпідів, транспорт, ацетилювання, альтернативний сплайсинг.
Локалізований у мембрані, мітохондрії, внутрішній мембрані мітохондрії, ендоплазматичному ретикулумі, пероксисомах.

Література

Примітки

Див. також
 Хромосома 9

Трансферази
Некатегоризовані білки


text:
Heidi E. Preuss, ameriška alpska smučarka, * 18. marec 1961, Lakeport, New Hampshire, ZDA.

Nastopila je na Olimpijskih igrah 1980, kjer je osvojila četrto mesto v smuku in sedemnajsto v veleslalomu. V svetovnem pokalu je tekmovala pet sezon med letoma 1979 in 1983. V skupnem seštevku svetovnega pokala je bila najvišje na dvanajstem mestu leta 1980, ko je bila tudi četrta v kombinacijskem in sedma v smukaškem seštevku, leta 1979 pa je bila šesta v veleslalomskem seštevku.

Zunanje povezave

Ameriški alpski smučarji
Olimpijski tekmovalci za ZDA
Alpski smučarji Zimskih olimpijskih iger 1980

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Belica (, earlier Belicza) is a village and municipality in Međimurje County, the northernmost county of Croatia. The municipality seat is in the village of Belica, located around 5 kilometres east of Čakovec, the largest city of Međimurje County.

According to the 2011 census, the Belica municipality had a total population of 3,176 living in the two villages that the municipality consists of:
Belica (population 2,278)
Gardinovec (population 898)

A total of 3,134 people living in the municipality (or 98.68 percent) identified themselves as Croats during the 2011 census.

The municipality is known for its agriculture, especially potato farming. There is even a monument dedicated to potato in Belica, unveiled in August 2007.

There is also a kart circuit between Belica and the nearby village of Pribislavec, as well as a small sports airfield. Both Belica and Gardinovec have their own football clubs, NK BSK Belica and NK Radnički Gardinovec, who compete in local amateur leagues.

References

External links
Official website

Municipalities of Croatia
Populated places in Međimurje County


text:
Lady Grembach Łódź – polski kobiecy klub piłki nożnej plażowej założony w 2016 roku w Łodzi. Mistrzynie Polski 2017, 2018, 2019, 2020, 2021
Wicemistrzynie Świata 2019 (World Winners Cup Alanya)

Nazwy klubu

Udział w rozgrywkach

Zobacz też
 Grembach Łódź
 Grembach Łódź w Euro Winners Cup
 Mistrzostwa Polski w piłce nożnej plażowej kobiet

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Strona internetowa klubu
 Grembach Łódź na portalu Facebook

Polskie kluby piłki nożnej plażowej
Kobiece kluby piłkarskie w Polsce
Kluby piłki nożnej plażowej w Łodzi


text:
La Coppa del Re 2014-2015 è stata la 5ª edizione del torneo e si è disputata dal 23 settembre 2014 al 2 maggio 2015. Partecipano alla competizione tutte le squadre di Primera e Segunda División oltre ad alcune della Segunda División B, per un totale di 42 formazioni. Il torneo è stato vinto per la prima volta dall', che ha conquistato così l'unico trofeo che ancora le mancava.

Risultati

Turno preliminare
Gli accoppiamenti del turno preliminare sono stati decisi tramite sorteggio; gli incontri si sono disputati tra il 23 e il 27 settembre 2014 in gara unica.

Sedicesimi di finale
Gli accoppiamenti dei sedicesimi di finale sono stati decisi tramite sorteggio; gli incontri si sono disputati tra il 13 e il 15 ottobre 2014 in gara unica.

Ottavi di finale
Gli accoppiamenti degli ottavi di finale sono stati decisi tramite sorteggio; gli incontri si sono disputati il 4 e il 5 novembre 2014 in gara unica.

Quarti di finale
Gli accoppiamenti dei quarti di finale sono stati decisi tramite sorteggio; gli incontri si sono disputati tra il 9 e il 16 dicembre 2014 in gara unica.

Semifinali
Gli accoppiamenti delle semifinali sono stati decisi tramite sorteggio; gli incontri di andata si sono disputati il 14 gennaio 2015 mentre quelli di ritorno, a campi invertiti, il 3 e il 4 febbraio.

|}

Finale
La finale del torneo, giocata in gara unica, si è disputata il 2 maggio 2015 presso il Pabellón Diego Calvo Valera di Águilas.

Note

Voci correlate
Primera División 2014-2015 (calcio a 5)
Copa de España 2014-2015 (calcio a 5)

Collegamenti esterni

Calcio a 5 nel 2014
Calcio a 5 nel 2015
2015


text:
24156 Хамсашрідхар (24156 Hamsasridhar) — астероїд головного поясу, відкритий 15 листопада 1999 року.

Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,515.

Примітки

Див. також
 Список астероїдів (24101-24200)

Посилання

 Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net

Астрономічні об'єкти, відкриті 1999
Головний пояс астероїдів


text:
Anna Katarina Boberg, née Scholander, (3 December 1864 – 27 January 1935) was a Swedish artist married to prominent architect Ferdinand Boberg. Anna Scholander was the daughter of architect Fredrik Wilhelm Scholander and the granddaughter of Axel Nyström. Boberg was a person of many artistic pursuits; initially she worked with ceramics and textiles (among other things she created "the Peacock vase" for Rörstrand) and besides painting she also worked with set design and writing, for example. She was of an artistic family, but never received any formal training in the arts, and is considered an autodidact. Many of her paintings are of northern Norway, which became Boberg's main focus for many years after a trip there in 1901. These works were not received very well in Sweden, but did much better in Paris. Boberg spent a great deal of time in the area near Lofoten in Norway, where she eventually had a cabin, and she made many of those trips on her own.

Life and work
Boberg was the sixth of seven children in the Scholander family. She studied French, and was briefly enrolled at the Académie Julian in Paris to study painting. Paris is also where she met future architect Ferdinand Boberg, who was there on a study trip. They were engaged in 1884. Ferdinand Boberg was at the time far from having his finances in order, but Boberg persuaded her mother Carin, née Nyström, to allow them to marry anyway; her father had died in 1881. Boberg lacked formal training but began painting already in 1882 during a trip to Spain with her mother and some of her siblings. Her father had found a profitable sideline in painting and drawing. The Bobergs married in 1888, initially staying with the Scholanders, until their improved economy allowed them to move into their own flat at Tegnérgatan 13 in Stockholm. In 1896 the couple had their summer house Villa Ugglebo built in Norra Djurgården in Stockholm. In the 1890s, Boberg joined Nya Idun, a women's association.

In 1887, Boberg began painting in earnest, mainly using watercolour, and she had her first exhibition in 1888. During the 1890s she also painted 'tapestries,' oil paintings on rough canvas reminiscent of woven tapestries. These 'tapestries' were displayed as wall decorations in, among other places, Hôtel Rydberg (which was later demolished, and the tapestries were transferred to Årsta Castle). She also created wall decorations for the Wallenberg Grand Hotel Saltsjöbaden. Boberg exhibited her work at the Palace of Fine Arts at the 1893 World's Columbian Exposition in Chicago, Illinois.

Around the turn of the century 1800–1900 Boberg also worked with applied arts. She designed the Peacock Vase (Påfågelvasen) for Rörstrand in 1897 and glass for Reijmyre glassworks, as well as textile works. At the World Fair in Paris in 1900, where Ferdinand Boberg was the architect for the Swedish pavilion, Boberg created numerous textiles, which were woven by the Friends of Handicraft association () and the K.A. Almgren silk factory. She was also the writer and set designer for Wilhelm Stenhammar's opera Tirfing, performed in 1898.

During a trip to northern Sweden and Norway with her husband in 1901, Boberg was mesmerized by the grandiose scenery and nature of northern Norway, Lofoten in particular. During the following 33 years she painted mainly the landscapes and people of Lofoten, often in wintertime. In 1904, her husband designed a small house for her, which was built on the Fyrön island by Svolvær, where Boberg could stay during her many trips to Lofoten. She most often took these trips alone.

In 1903, Boberg showed her Lofoten paintings in Stockholm for the first time and the reactions were mixed. An exhibition in Paris in 1905 brought greater success and overwhelmingly positive feedback, laying the foundation for a prolific career in France. The last exhibition took place in 1927.

After 1915
When Ferdinand Boberg withdrew from his career as an architect in 1915, Boberg joined him on the many extensive journeys he made through Sweden for the "Swedish images" project. The trips were initially made in a Scania Vabis bus with a driver. Ferdinand Boberg sketched buildings of significance to the cultural heritage, to document areas he thought would disappear within a not too distant future. Boberg made diary notes along the way, the result of which was later published.

In 1925, the Bobergs were forced to sell  on Södra Djurgården, designed by Ferdinand, where they had lived since 1903. After this, they moved to Paris. In march 1929, the couple returned to Stockholm, residing in Villa Blecktornet on Södermalm until Boberg's death from gall bladder surgery complications in 1935. Swedish royalty Crown Prince Gustav Adolf, Princess Ingrid and Prince Bertil attended her funeral.

References
This is a translation of the Swedish Wikipedia article on Anna Boberg with some additions. The Swedish article cites:
 Ann Thorson Walton: Ferdinand Boberg – Architect, MIT Press, 1994, .
 Marianne Nyström: Bobergs. Anna Scholander och Ferdinand Boberg, Carlssons 1992, .
 Tidskriften Idun

Cited works

Further reading

Gapp, I, 2021. An Arctic Impressionism?: Anna Boberg and the Lofoten Islands. In: Burns, E.C. &
Price, A.M.R. Mapping Impressionist Painting in Transnational Contexts, Routledge. London.

External link

1864 births
1935 deaths
Swedish women painters
Artists from Stockholm
Burials at Norra begravningsplatsen
Members of Nya Idun


text:
Le masque-lièvre (ou dyommo) est l'une des variétés du masque dogon, porté au Mali lors de cérémonies.

En bois, petit et léger, le masque-lièvre est porté par les jeunes garçons lors d'une danse d'initiation mettant en scène l'affrontement entre le chasseur et son gibier, le lièvre, un animal agile et rusé. Comme d'autres, ce masque recèle aussi des sens cachés : on lui prête notamment des vertus thérapeutiques en cas d'épilepsie.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
  Alain Bilot, Geneviève Calame-Griaule et Francine NDiaye, « Lièvre », in Masques du pays dogon, Adam Biro, Paris, 2001,
 Huib Blom, « Masque Dyommo (lièvre) », in Dogon : images & traditions, Bernard Dulon, Paris, 2010,
 Anne Doquet, Les masques dogon : ethnologie savante et ethnologie autochtone, Karthala, Paris, 1999, 314 p.  (texte remanié d'une thèse de doctorat d'Ethnologie)
 Marcel Griaule, Masques dogons, Publications scientifiques du Muséum, Paris, 2004, 896 p.  (fac simile de l'édition de l'Institut d'Ethnologie de 1994)

Filmographie
 Le dama d'Ambara, film documentaire réalisé par Jean Rouch, avec Germaine Dieterlen et Marcel Griaule, CNRS Images, Meudon, 2009, 1 h (DVD)

Lien externe
  Photographie de masque dyommo (The Metropolitan Museum of Art)

Culture malienne
lièvre
Dogons


text:
Thorsten Wszolek (* 28. Mai 1975 in Frankfurt am Main) ist ein deutscher Komponist, Musikarrangeur, Dirigent, Schauspieler, Regisseur und Theaterautor.

Leben
Der Sohn eines Kaufmanns spielte bereits während der Schule am Volkstheater Frankfurt in Alt-Frankfurt von Adolf Stoltze und arrangierte  Songs, u. a. aus 42nd Street, Carousel und Show Boat.

Im Alter von 17 Jahren produzierte er mit Mitteln, die aus dem Privatvermögen seiner Familie stammten, die Broadway-Show Music of the Night, für die er während der Schulferien an den Broadway reiste und nach dem A-Chorus-Line-Prinzip ein Casting in den 8th-Avenue-Studios veranstaltete. Abgesehen vom finanziellen Ruin war die Show ein enormer Publikums- und Presseerfolg, der Wszolek im Anschluss an sein Abitur 1994 den bestmöglichen Start ins Berufsleben als Theater- und Musikmacher ermöglichte.

Direkt nach dem Schulabschluss gründete er das Neu-Isenburger Mundart-Ensemble, aus dem im Jahr 2000 die M.A.T. Mund Art Theater GmbH wurde. Unter seiner Intendanz hat sich das volkstümliche, musikalische Theater im Rhein-Main-Gebiet etabliert und präsentiert hauptsächlich Werke aus seiner eigenen Feder. Seit 2010 nennt sich das Theater Mund Art Theater – Thorsten Wszolek.

Seit 1998 unterhält das Theater das sinfonisch besetzte Mainhatten Pops Orchester, das bei Musicalaufführungen im Orchestergraben und bei Konzerten auf der Bühne spielt. Meistens dirigiert Wszolek selbst.

 Kulturpreis der Stadt Neu-Isenburg im Jahr 2000 zu Die Mundart Weihnachtsgeschichte
 Fernsehaufzeichnung der Gala Mundart Deluxe zum 10-jährigen Jubiläum des Theaters im September 2004, Erstausstrahlung 1. Januar 2005, Hessischer Rundfunk / hr-fernsehen

Neben seiner Tätigkeit für das Mund Art Theater arbeitet er als Komponist und Musikarrangeur weltweit. Er hat bereits mehrere Konzertreihen selbst arrangiert und auch dirigiert.

Kompositionen
(Quelle:)
 Crazy Hotel, Comedy Musical in 2 Akten nach der Posse Pension Schöller von Carl Laufs & Wilhelm Jacoby, Liedtexte und Buch: selbst, zusätzliche Liedtexte von Werner F. Krause, UA: 1. Juni 1995, Mund Art Theater Neu-Isenburg
 Mei Fair Lissbeth, Musical in 2 Akten, Liedtexte von Werner F. Krause, Buch von Werner F. Krause und Thorsten Wszolek, UA: Dezember 1996, Mund Art Theater Neu-Isenburg
 Die kleine Amrum-Suite (Titelmelodie und Leitmotiv) sowie die Hintergrundmusik zum Film "Amrum" (2000/2001)
 Die Feuerzangenbowle, Musical in 2 Akten nach dem gleichnamigen Roman von Heinrich Spoerl und dem berühmten Heinz-Rühmann-Film, Liedtexte von Werner F. Krause, Mathias Münch und Thorsten Wszolek, Buch: Thorsten Wszolek, UA: 18. Juni 2004, Mund Art Theater Neu-Isenburg

Außerdem stammt ein Großteil der Musik von Die Mundart Weihnachtsgeschichte, Musical in 2 Akten nach "A Christmas Carol" von Charles Dickens, Liedtexte: selbst, zusätzliche Liedtexte von Werner F. Krause und Mathias Münch, UA: 21. Dezember 1997, Mund Art Theater Neu-Isenburg, von ihm.

Arrangements Rundfunk
(Quelle:)
 Three Preludes (George Gershwin/Jascha Heifetz) für das Rundfunkorchester des WDR, Köln, 2001
 My Fair Loewe inkl. Brigadoon, My Fair Lady, Gigi und Camelot (Frederick Loewe) für das Rundfunkorchester des SWR, Kaiserslautern, 2004/2005
 Weihnachtskonzert im Big-Brother-Haus für Big Brother, 2. Staffel (div. Komponisten), Premiere World, RTL und rtl II, 2000. Es spielt das Mainhatten Pops Orchester, Dirigent: selbst
 Mund Art Deluxe (div. Komponisten), hr-fernsehen, 2005. Es spielt das Mainhatten Pops Orchester, Dirigent: selbst

Konzertarrangements
(Quelle:)
 Der Barbier von Sevilla (Gioacchino Rossini)
 Berliner Luft Marsch (Paul Lincke)
 Carmen (Georges Bizet)
 Lohengrin (Richard Wagner)
 Der Nussknacker (Peter Tschaikowsky)
 Peer Gynt (Edvard Grieg)
 Polowezer Tänze (Alexander Borodin)
 Pomp and Circumstance March No. 1 (Edward Elgar)
 Radetzky-Marsch (Johann Strauss sen.)
 Wien bleibt Wien (Johann Schrammel)

Theaterstücke
(Quelle:)
 Friedhofsgärtner Satire, UA: 20. Dezember 1994, Mund Art Theater Neu-Isenburg, Regie: selbst
 8 1/2 Neu-Isenburger Volksstück, UA: 20. November 2002, Mund Art Theater Neu-Isenburg, Regie: selbst

Südhessische Bearbeitungen
(Quelle:)
 Außer Kontrolle (Originaltitel: Out of Order) von Ray Cooney, Deutsch von Nick Walsh
 Der wahre Jakob von Franz Arnold und Ernst Bach
 Die schwebende Jungfrau von Franz Arnold und Ernst Bach
 Dinner for One – Killer for Five (Untertitel: Der 90. Geburtstag und was wirklich geschah!) von Gerold Theobald nach dem gleichnamigen Roman von Michael Koglin
 "Der kühne Schwimmer" von Franz Arnold und Ernst Bach
 "Die Lokalbahn" von Ludwig Thoma
 "Die vertagte Hochzeitsnacht" (Originaltitel: Die vertagte Nacht) von Franz Anrold und Ernst Bach
 "Der keusche Lebemann" von Franz Arnold und Ernst Bach
 "Bleib doch zum Frühstück" (Originaltitel: Why Not Stay for Breakfast) von Ray Cooney und Gene Stone
 "Stöpsel" von Franz Arnold und Ernst Bach
 "Lauf doch nicht immer weg" (Originaltitel: See How They Run) von Philip King
 "Das Mädchen aus dem Fahrstuhl" von Franz Arnold und Ernst Bach
 "Wenn schon – denn schon" (Originaltitel: Two Into One) von Ray Cooney

Weblinks

 Internetauftritt
 Mund Art Theater

Einzelnachweise

Künstler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1975
Mann


text:
Die Earth Hour () ist eine weltweite Klima- und Umweltschutzaktion in Form des Ausschaltens öffentlicher Beleuchtung. Sie wurde 2007 vom WWF Australia ins Leben gerufen und findet seitdem jedes Jahr im März statt. Ziel der Earth Hour ist es, die Aufmerksamkeit der Öffentlichkeit auf den Klimaschutz zu lenken.

Entstehung
Die erste Aktion entstand aus einer Kampagne des WWF Australia. Ihr Ziel war es, die CO2-Emissionen der größten australischen Stadt Sydney innerhalb eines Jahres um fünf Prozent zu reduzieren. Australien war zu diesem Zeitpunkt eines der Länder mit dem größten Pro-Kopf-Ausstoß an CO2 und hatte das Kyoto-Protokoll bis zur 13. UNO-Klimakonferenz auf Bali nicht unterzeichnet. Aufgrund von Trockenheit, Wassermangel und Waldbränden rückte der Klimawandel ins öffentliche Interesse. Das Thema war auch im Wahlkampf für die Parlamentswahlen 2007 bedeutend. Auch wissenschaftliche Prognosen, zum Beispiel der Vierte Sachstandsbericht des IPCC, erregten Aufmerksamkeit.

Die Earth Hour bildete den Beginn der CO2-Kampagne des WWF Australien: Am 31. März 2007 wurde durch das Ausschalten der Beleuchtung zwischen 19:30 Uhr und 20:30 Uhr Ortszeit auf die Energieverschwendung durch unnötige Beleuchtung und anderen Stromverbrauch hingewiesen. Das Ereignis wurde im Vorfeld mit Unterstützung des Sydney Morning Herald organisiert und bekannt gemacht. Personen und Unternehmen konnten sich als Unterstützer registrieren und auf einer Website eintragen lassen. Die Stadtverwaltung der City of Sydney unterstützte die Aktion offiziell. Die Earth Hour 2007 erhielt weltweit große Beachtung und wurde daher in den folgenden Jahren wiederholt.

Entwicklung
2007

Die erste Earth Hour wurde am 31. März 2007 von 19:30 bis 20:30 Uhr Ortszeit vollzogen. Sie erstreckte sich über den Central Business District von Sydney sowie Außenbezirke und Vorstädte. Die Beleuchtung der Sydney Harbour Bridge und des Opera House, zwei bekannter Wahrzeichen der Stadt, wurde deaktiviert. Auch die Coca-Cola-Leuchtreklame in Kings Cross wurde erstmals seit ihrer Inbetriebnahme im Jahr 1974 abgeschaltet. Die meisten öffentlichen Gebäude verzichteten auf ihre Außenbeleuchtung, während Straßenlampen und andere für das öffentliche Leben unverzichtbare Lichter angeschaltet blieben. Viele Geschäfte und Unternehmen verzichteten auf ihre Nachtreklame und Gebäudelichter, Restaurants servierten Essen bei Kerzenlicht. Daneben fanden zahlreiche Veranstaltungen statt, auch Schulen griffen die Earth Hour in verschiedener Weise auf.

International wurde die Aktion zunächst in England aufgegriffen. Nach dem Vorbild der Earth Hour wurden am 21. Juni 2007, dem längsten Tag des Jahres, unter dem Motto "Lights Out London" zwischen 21:00 und 22:00 Uhr zahlreiche Lichter in der britischen Hauptstadt London gelöscht. Dazu gehörte auch die Leuchtreklame am Piccadilly Circus. Im Oktober 2007 folgten in den kalifornischen Großstädten Los Angeles und San Francisco ähnliche Aktionen, ebenfalls unter dem Motto "Lights Out". In Deutschland, Österreich und der Schweiz lief eine Aktion unter dem Titel "Licht aus für unser Klima" am 8. Dezember 2007 ab. Sie wurde gleichzeitig zum Weltklimagipfel 2007 angesetzt. Zum Beispiel wurde am Kölner Dom, dem Schloss Neuschwanstein, dem Heidelberger Schloss, der Alten Oper und der Zeil das Licht ausgeschaltet. Zahlreiche Kirchen beteiligten sich ebenfalls. IKEA verschenkte anlässlich der Aktion Energiesparlampen in einigen Filialen. Die Aktion dauerte allerdings keine Stunde, sondern war auf fünf Minuten beschränkt.

2008

2008 entwickelte sich die Earth Hour zu einem globalen Ereignis, die Organisatoren rechneten mit der Beteiligung von 100 Millionen Menschen. Die Aktion, an der 300 Städte in 35 Ländern teilnahmen, fand am 29. März von 20:00 bis 21:00 Uhr statt. Die Beleuchtungen vieler Sehenswürdigkeiten wurden für diese Stunde ausgeschaltet, darunter zum Beispiel auch an den Königspalästen in Dänemark und Schweden. Die offizielle Website der Earth Hour unter der Domain earthhour.org erreichte in der Woche vor dem 29. März insgesamt 6,7 Millionen Besucher. Andere Websites unterstützten die Aktion ebenfalls, so hatte zum Beispiel die Google-Startseite für einen Tag einen dunklen Hintergrund.

2009

Im Rahmen der Earth Hour am 28. März 2009 beteiligten sich mit Berlin, Bonn und Hamburg erstmals auch deutsche Städte an der Aktion. Spiegel Online kritisierte in diesem Zusammenhang dennoch die Zurückhaltung Deutschlands im internationalen Vergleich. Auch das Hauptquartier der Vereinten Nationen in New York City wurde 2009 verdunkelt. Die Stadt Toronto sparte während der Earth Hour über 15 Prozent Strom ein. Seit 2009 wird die Earth Hour immer zwischen 20:30 und 21:30 Uhr durchgeführt.

2010

2010 fand die Earth Hour am 27. März statt, lediglich in Israel verschob man die Earth Hour auf den 22. April. Dieses Mal beteiligten sich rund 4000 Städte in mehr als 120 Ländern. Zum Beispiel wurden Edinburgh Castle und Windsor Castle verdunkelt. Vietnam sparte mit 500 Megawattstunden drei Mal mehr Energie als im Jahr zuvor ein.

2011

Die Earth Hour 2011 ereignete sich am 26. März 2011, Israel setzte den Termin für die Aktion wie im vorherigen Jahr stattdessen auf den 24. März 2011. In diesem Jahr sparte Vietnam rund 400 Megawattstunden Energie ein, weltweit waren es schätzungsweise 45 Millionen Megawattstunden. Anlässlich der Aktion rief der WWF Deutschland nicht nur zur Abschaltung des Lichts, sondern gezielt zum Wechsel auf Ökostrom auf. YouTube änderte für die Earth Hour 2011 sein Logo und führte einen "Lichtschalter" ein.

2012

2012 weitete YouTube seine Unterstützung für die Earth Hour, diesmal am 31. März, sichtbar aus. Ban Ki-moon, Generalsekretär der Vereinten Nationen, rief zur Teilnahme an der Earth Hour auf. Der Vatikan schaltete zum Beispiel die Lichter an der Kuppel des Petersdoms ab, in Österreich blieben die Wahrzeichen aller Landeshauptstädte dunkel. In Berlin entzündeten Umweltschützer 5000 blaue und grüne Kerzen in Form der Erde. 2012 beteiligten sich insgesamt 5.000 Städte an der Earth Hour.

2013

2013 war die Earth Hour am 23. März. Es beteiligten sich 7.000 Städte und Gemeinden, davon zum Beispiel 144 aus Deutschland. Auf dem Frankfurter Römerberg wurde aus Kerzen die Silhouette der Skyline nachgebildet. In der medialen Berichterstattung wurde insbesondere die weltweite Beteiligung an der Earth Hour thematisiert.

2014

Die Earth Hour 2014 fand am 29. März in 162 Ländern und Territorien statt, wobei sich 7000 Städte beteiligten.

2015

Die Earth Hour 2015 fand am 28. März statt. Am Brandenburger Tor in Berlin formten Aktivisten anlässlich der Aktion den Schriftzug "Save our climate! Now!" aus brennenden Kerzen. Durch die Earth Hour 2015 wurden zum Beispiel in der indischen Metropole Delhi etwa 200 Megawattstunden Strom eingespart.

2016

Die Earth Hour wurde am Samstag, dem 19. März zum zehnten Mal durchgeführt. Insgesamt schalteten die Bewohner von 7000 Städten in 178 Ländern für eine Stunde das Licht aus. Es handelte sich damit um einen Rekord, Medien wie beispielsweise n-tv sprachen anschließend von der "weltweit größten Klimaschutzaktion".

2017

Die Earth Hour fand 2017 am Samstag, dem 25. März von 20:30 Uhr bis 21:30 Uhr mitteleuropäischer Zeit statt. Mehr als 7000 Städte in 184 Ländern schalteten das Licht aus. Nach Angaben des WWF handelte es sich um einen Rekordwert, der ein klares Signal gegen die Klimapolitik von Donald Trump setze.

2018

Im Jahr 2018 fand die Earth Hour am Samstag, dem 24. März statt. Die Aktion stand unter dem Motto "für einen lebendigen Planeten".

2019

Die Earth Hour 2019 fand am Samstag, dem 30. März, von 20:30 bis 21:30 Uhr statt. Laut WWF haben sich weltweit rund 180 Länder an der Aktion beteiligt: In der Schweiz wurde im Zuge der Klimakrise unter anderem eine von der Klimastreik-Bewegung inszenierte Beleuchtung in Form von Flammen an die Fassade des Swissmill-Silos in Zürich gerichtet, um auf eine drohende Lebensmittelkrise hinzuweisen.

2020

Die Earth Hour 2020 fand am Samstag, dem 28. März, von 20:30 bis 21:30 Uhr statt.

2021

Die Earth Hour 2021 fand am Samstag, dem 27. März, von 20:30 Uhr bis 21:30 Uhr statt.

2022

2022 fand die Earth Hour am Samstag, 26. März, um 20:30 Uhr (Mitteleuropäische Zeit MEZ) statt. Auf earthhour.org wurde sie als "die wichtigste jemals" bezeichnet, weil ein Fokus auf den vom 25. April bis 8. Mai des Jahres im chinesischen Kunming stattfindenden zweiten, "entscheidenden" Teil der UN CBD COP 15 (United Nations Convention on Biological Diversity 15th Conference of the Parties, 15. Konferenz zum UN-"Übereinkommen über die biologische Vielfalt") gelegt wird, wo ein neuer 10-Jahres-Plan zum Erhalt der globalen Biodiversität verabschiedet werden soll. Gleichzeitig wurde "die Natur" als einer der "wichtigsten Partner" im Kampf gegen die menschengemachte Erderwärmung und für den Einhalt des 1,5 °-Ziels von Paris bezeichnet.

Kritik
Vertreter aus Wirtschaft und Wissenschaft äußerten 2007 Bedenken, eine zu große Beteiligung an der Aktion könne zu Abschaltungen im Stromnetz und dadurch zu einem großflächigen Stromausfall führen. Die Betreiber der Stromnetze gaben nach der Aktion Entwarnung: Stromversorgung und Netzfrequenz seien auf einem stabilen Niveau geblieben und Stromausfälle habe es auch keine gegeben.

Die von Medienkonzernen wie Bild, Google und ProSieben, aber auch von BUND, Greenpeace und dem WWF unterstützte Aktion war 2007 auch in der Umweltschutzbewegung aufgrund ihrer Symbolwirkung umstritten. Eine Initiative von Attac, klimaretter.info, dem NABU und der taz sowie weiterer Umweltorganisationen rief stattdessen zur Verwendung von Energiesparlampen und Ökostrom auf. Sie stand unter dem Motto "Licht an – aber richtig".

Eine Berechnung des Öko-Instituts im Auftrag der taz ergab 2007, dass, falls 50 Prozent der deutschen Haushalte für fünf Minuten das Licht ausschalten, deutschlandweit etwa 343 Tonnen CO2 gespart würden. Falls aber 50 Prozent der Haushalte Glühlampen gegen Energiesparlampen tauschten, würden in einem Jahr 2,5 Millionen Tonnen CO2 weniger erzeugt, was einem Vielfachen der "Earth-Hour"-Aktion entspräche.

Die Initiatoren der ehrenamtlichen, in Deutschland ansässigen Organisation "Paten der Nacht", die sich für die Eindämmung der Lichtverschmutzung einsetzen, kritisieren, dass die Earth Hour die Aufmerksamkeit lediglich auf den Klimaschutz lenke, nicht aber auf die sonstigen negativen Folgen, die der immer größer werdende Eintrag von Kunstlicht in die Nacht weltweit hat (so beispielsweise auf Insekten und Zugvögel sowie unter anderem auch auf die Schlafqualität tagaktiver Lebewesen). Die Lichtverschmutzung steigt trotz der Earth Hour weiterhin kontinuierlich an. Weltweit beträgt ihr jährlicher Zuwachs durchschnittlich 6 %. Um darauf aufmerksam zu machen, haben die "Paten der Nacht" mit der von ihnen im Jahr 2020 ins Leben gerufenen Earth Night reagiert.

Weblinks

 Internationale Website der Earth Hour (englisch)
 Webseite des WWF Deutschland zur Earth Hour

Einzelnachweise

Aktionstag
Veranstaltung (Umwelt- und Naturschutz)
Veranstaltung in Australien
Kultur (Australien)
Umwelt- und Naturschutz (Australien)
WWF
Schutz vor Lichtverschmutzung
Erstveranstaltung 2007


text:
Цебрій Ірина Василівна (* 2 липня 1958, Полтава) — український педагог, музикант, доктор педагогічних наук (2013), професор.

Біографія

Народилася 2 липня 1958 р. в сім'ї вчителів, професійних музикантів, Галини та Василя Опенька. У 1977 р. закінчила Полтавське музичне училище імені М. В. Лисенка по класу спеціального фортепіано, у 1990 р. історичний факультет Полтавського державного педагогічного інституту імені В. Г. Короленка з диgломом з відзнакою. Із 1977 р. по 2002 р. працювала викладачем по класу спеціального фортепіано в Дитячій музичній школі № 3 імені Бориса Гмирі м. Полтави, з 2002 р. — викладачем кафедри всесвітньої історії Полтавського державного педагогічного університету імені В. Г. Короленка, спочатку за сумісництвом. 21 жовтня 2002 р. захистила кандидатську дисертацію «Дидактичні засади використання музичного мистецтва у підготовці майбутніх учителів історії» у спеціалізованій вченій раді Інституту педагогіки і психології професійної освіти АПН України зі спеціальності — 13.00.04. — теорія і методика професійної освіти. У 2002–2004 рр. працювала на посаді доцента кафедри менеджменту освіти Полтавського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти імені М. В. Остроградського. Із 2004 р. працювала на кафедрі всесвітньої історії та методики викладання історії Полтавського національного педагогічного університету імені В. Г. Короленка, спочатку на посаді старшого викладача (2004–2005),  доцента (з 2005 року, а потім професора (з 2014 року). Викладала такі дисципліни: історія Стародавнього Сходу, типологія та динаміка людських цивілізацій, особливості історичної еволюції держави та суспільства слов'ян.
Із 2020 року працює в Державному закладі "Луганський національний університет імені Тараса Шевченка" на посаді професора кафедри музичного мистецтва та хореогафії". Викладає такі дисципліни: "Соціокультурні традиції народів світу", "Ідейно-художні напрями в мистецтві Середньовччя та Просвітництва", "Основи акторської майстерності", "Методологія наукових досліджень у галузі хореографії", "Основи науково-дослідної роботи"

Має двох доньок — Ольгу та Надію.

Мистецька робота

У 1988 році з числа студентів історичного факультету створила камерний вокальний ансамбль «Тисяча років музики », який існує і по сьогоднішній день. До репертуару ансамблю входять твори української, російської та західноєвропейської духовної класики. Із 2008 року ансамбль «Тисяча років музики» має звання народного колективу. Камерний вокальний ансамбль «Тисяча років музики» відомий в Україні своїми здобутками.

У 2006 році на історичному факультеті Полтавського педагогічного університету створила театр «Фабула» з метою відродження традицій середньовічного шкільного театру та просвітницької діяльності. Театр знайомить студентів істориків із різними епохами засобами виразності драматичних творів.

Наукова робота
17 травня 2013 року захистила докторську дисертацію «Духовно-моральна парадигма в спадщині ранньохристиянських педагогів середньовічної Європи» у спеціалізованій вченій раді Державного закладу «Луганський національний університет імені Тараса Шевченка» за спеціальністю 13.00.01 — загальна педагогіка та історія педагогіки

За дванадцять років роботи на кафедрі всесвітньої історії та методики викладання історії керувала 7-ма магістерськими роботами, з яких найкращими були «Людина і світ у творчій спадщині Ісидора Севільського» О. М. Шабалтія, «Американське суспільство середини ХХ століття за документальною белетристикою Трумена Капоте» О. Й. Теслевича.

До науково-педагогічної школи проф. Цебрій І.В. входять здобутки її колишніх аспірантів, а тепер - кандидатів педагогічних наук В. Г. Мірошниченка («Монастирське виховання чернецтва IV-VI століть у вітчизняній гуманітарній думці (середина ХІХ — ХХ століття) та Н. М.  Ващенко ("Творча спадщина  О. П. Мишуги (1853-1922 рр.) та її значення для української мистецької педагогіки"); М.О. Лебединської ("Візантійські традиції музичного виховання в церковній обрядовості Київської Русі") та М.Г. Сайбекова ("Освітні ідеї та християнське виховання в творчій спадщині Ісидора Севільського").

Має понад 200 публікацій з історії та історії педагогіки, серед яких:
 Цебрій І. В. Теорія і практика гармонійного поєднання музичного мистецтва і історичної науки в навчально-виховному процесі // Педагогічні науки: Збірник наукових праць. — Полтава: ПДПУ. — 2001. — Випуск 6. — С. 52-60. — 0,4 авт. арк.
 Цебрій І. В. Музика як засіб психотерапевтичного впливу на особистість // Постметодика. — 2002. — № 4. — С. 34-35. — 0,3 авт. арк.
 Цебрій І. В. Дидактичні засади використання музичного мистецтва на уроках стародавньої історії // Імідж сучасного педагога. — 2002. — № 3. — С. 37-39. — 0,3 авт арк.
 Цебрій І. В. Зміст художньо-естетичного виховання у стародавньому Римі // Наукові записки психолого-педагогічного факультету: Збірник наукових праць. — Полтава: ПДПІ. — 1998. — С. 392–396. — 0,3 авт. арк.
 Цебрій І. В. Музичне мистецтво як засіб гармонізації процесу викладання історичних тем // Теорія і практика сучасного естетичного виховання у контексті педагогічної спадщини Василя Сухомлинського: Збірник наукових праць. — Полтава: ПДПІ. — 1999. — С. 305–309. — 0,25 авт. арк.
 Цебрій І. В. Теорія і практика використання музичного мистецтва при вивченні історичного матеріалу // Професійно-педагогічна підготовка вчителя підготовчих класів: Збірник доповідей Всеукраїнської науково-практичної конференції. — Полтава: ПДПІ. — 2000. — С. 229–231. — 0,2 авт. арк.
 Цебрій І. В. Актуальність персоналізації історичного процесу в умовах реформування вищої школи // Актуалізація ідей антропоцентризму в умовах реформування загальноосвітньої і вищої школи: Збірник матеріалів Всеукраїнської науково-практичної конференції. — Полтава: ПДПУ. — 2001. — С. 168–172. — 0,4 авт. арк.
 Цебрій І. В. Формування творчої особистості учителя початкових класів засобами історії музики // Актуальні проблеми формування творчої особистості вчителя початкових класів: Збірник матеріалів другої Всеукраїнської науково-практичної конференції. — Вінниця: ВДПУ. — 2001. — С. 222–224. — 0,2 авт. арк.
 Цебрій І. В. Стародавня та середньовічна музично-історичні епохи: Індивідуальний навчальний план. Головні завдання спецкурсу. Програма для педагогічних вузів / Укл. І. В. Цебрій. — Полтава, 1999. — 24 с. — 1,0 авт. арк.
 Цебрій І. В. Історія музики від найстародавніших часів і до середини XVIII століття: — Посібник для учнів 7-9 класів. — Полтава: Хорс, 2002. — Частини І-ІІ. — 34 с. — 1,5 авт.арк.
 Цебрій І. До витоків формування інтелектуальної висококультурної особистості (2005)
 Цебрій І. Освіта в контексті соціокультурного простору Середньовіччя: посібник для вчителів історії та зарубіжної літератури (2007)
Цебрій І. Ідейно-художні напрями в культурному житті країн Західної Європи в добу Середньовіччя: навчальний посібник для студентів історичних факультетів і вчителів історії (2008)
Цебрій І. Романський художній стиль у мистецтві середньовічного Заходу: посібник для студентів вищих навчальних закладів (2010)
Цебрій І. Монографія "Духовно-моральна парадигма в творчій спадщині ранньохристиянських наставників середньовічної Європи" (2011)
 Цебрій І. Крізь темінь віків: педагогічні ідеї наставників раннього Середньовіччя» (2012)
 Цебрій І. Героїчне Середньовіччя в театральних образах: посібник для студентів вищих навчальних закладів / [редагування драматичних творів та авторських коментарів до них І.B. Цебрій]. – Полтава: ПНПУ, 2014. –У 2-х книгах – .–
Книга 1. Методологічні засади театрального мистецтва в педагогічному навчальному закладі. – 71 с.
Цебрій І. «Подорож історичними містами Ізраїльсько-Юдейського царства»(2008)
Цебрій І. «Окремі сторінки з історії XVIII династії фараонів»(2008),
Цебрій І. «Технології єгипетського будівництва: подорож до епіцентру полеміки» (2009)
Цебрій І. Давньоєгипетська цивілізація в контексті наукової думки ХХІ століття: посібник для студентів історичних факультетів і вчителів історії. − Полтава: ПНПУ, 2014. − 136 с.
Цебрій І. Исторические образы правителей в мировой драматургии / І.В. Цебрій. − Полтава : вид-во "Формат+", 2014. – 222 с.
Цебрій І. Уніфікація освіти та музична реформа в педагогічній діяльності папи Григорія І Великого / І.В. Цебрій // Естетика і етика педагогічної взаємодії : збірник наукових праць Інституту педагогічної освіти та освіти дорослих НАПН України. – 2014. − Вип. 5 – С. 115-125.
Цебрій І. Виховання у стародавній Бактрії: історіографія та перспективні напрями вивчення проблеми / І.В. Цебрій // Педагогічні науки: Збірник наукових праць. − Випуск 3. − Полтава, 2014. — С. 84-90.
 Tsebriy Iryna. Ancient Egypt in historical parallels / Iryna Tsebriy // Egypt: politics, culture, religion, and education. − Cairo. – 2014. − № 4 (56). −  Р. 15-21.
 Tsebriy Iryna. Фивы. Thebes: a new view of the ancient East history teacher after a stay in city of the Pharaons / Iryna Tsebriy // Egypt: politics, culture, religion, and education. − Cairo. – 2014. − № 1 (53). −  Р. 14-18.
 Tsebriy Iryna. Dubai: history, cultural values and perspectives / Iryna Tsebriy // Education in Dubai, ― №8 (118 ). – 2014. −  Р.16-19.
Цебрій І. Використання сучасних зарубіжних технологій на заняттях з історії Стародавнього Сходу / І.В. Цебрій // Проблеми сучасної педагогічної освіти : збірник наукових праць РВНЗ "Кримський гуманітарний університет". – . 2014. – Вип. 42. – Ч. 5. – С. – 170-175.
Цебрій І.  Значення музичного мистецтва й музичної освіти в житті суспільства Стародавього Єгипту/ І.В. Цебрій // Естетика і етика педагогічної взаємодії : збірник наукових праць Інституту педагогічної освіти та освіти дорослих НАПН України. – 2014. − Вип. 7. – С. 45-52.
Цебрій І. Культурно-педагогічний розвиток півдня України в першій половині ХХ століття/ І.В. Цебрій // Компетентісний підхід в освіті : [Збірник статей міжнародної науково-практичної конференції]. – Херсон: ХДМА. – 2014. – С. 89-97.
Цебрій І. Постаті християнських діячів раннього Середньовіччя в історіографічному огляді філософської літератури // Філософські обрії: науково-теоретичний журнал Інституту філософії імені Г.С. Сковороди НАН України та Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка. – Випуск 31. – Київ-Полтава, 2014 – С. 63-71.
Tsebriy Iryna. "Westernization" of Egypt: problems of modern egyptian education / Iryna Tsebriy //  Education in Dubai. – 2015. – №3 (125 ) – Р .28-20. (0,5 др.арк.)
  Творець найкласичнішої стародавньої деспотії: штрихи до портрета Дарія І / І.В. Цебрій // Актуальні питання всесвітньої історії та методика їх викладання : Збірник наукових праць і повідомлень Дев′ятого Всеукраїнського науково-практичного семінару (26-27 березня 2015 року). – Полтава : ПНПУ імені В.Г. Короленка, 2015. С. – 29-37.
Цебрій І. Значення музичного мистецтва й музичної освіти в житті суспільства Стародавнього Єгипту / І.В. Цебрій // Естетика і етика педагогічної взаємодії : Збірник наукових праць Інституту педагогічної освіти та освіти дорослих НАПН України. – 2014. − Вип. 8. – С. 65-74.
Цебрій І. Основні напрями дослідження єгиптології в світлі міжнародних конференцій ХХІ століття / І.В. Цебрій //Історична пам′ять. – Випуск 32′2015. – С. 105-112.
Цебрій І. Виховання і навчання в Єгипті за стародавніми легендами та дидактичною літературою середнього царства (2050-1700 рр. до н.е.) / І.В. Цебрій // Проблемы современного педагогического образования : Сб. статей: – Ялта РИО ГПА, 2015. – Вып. 47. – Ч. 3. – С. 214-220.
Цебрій І. Виховання й навчання дітей Стародавнього Ірану на засадах Авести / І.В. Цебрій // Проблемы современного педагогического образования : Сб. статей: – Ялта РИО ГПА, 2015. – Вып. 47. – Ч. 4. – С. 162-168.
Цебрій І. Поєднання зороастрійських традицій та ісламу в творчій спадщині Абулкасима Фірдоусі / І.В. Цебрій // Філософські обрії: науково-теоретичний журнал Інституту філософії імені Г.С. Сковороди НАН України та Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка. – Випуск 32. – Київ-Полтава, 2015 – С. 96-105.
Цебрій І.В. Історія музики традиційного суспільства від неоліту до середини XVIII століття (нариси) : в 2 кн.; Книга 1. Історія стародавньої та середньовічної музики. Книга 2. Музика епохи Відродження та Просвітництва. ‒ І.В. Цебрій, М.О. Лебединська. – Полтава : ПНПУ імені В.Г. Короленка, 2016. ‒ 188 с.
Опенько В.В., Цебрій І.В. Вокально-педагогічна школа Василя Івановича Опенька (1924-1991) : методичний посібник для студентів закладів мистецького спрямування. ‒ В.В. Опенько, І.В. Цебрій ‒ Полтава : "Формат+", 2016. ‒ 52 с.  Цебрій І.В. Духовно-моральна парадигма в європейській педагогічній думці : навчально-методичний комплекс для аспірантів / І.В. Цебрій. – Полтава : ПНПУ, 2016 – 66 с.
Iryna Tsebriy, Vladimir Openko.Christian apostle and historiography XX century //Journal for the Study of Religions and Ideologies. ‒ Vol 15. ‒  No 43'2. ‒ issue 43, Spring 2016. ‒ Р. 19-37.  Цебрій І.В., Опенько В.В. Концепція куртуазності як суспільно-культурного явища класичного Середньовіччя / І.В. Цебрій, В.В. Опенько // Філософські обрії. ‒ 2016. ‒ №35. ‒ С. 89‒97.  Цебрій І.В., Мелешко С.В. Філософія риссорджименто в творчості Джузеппе Верді / І.В. Цебрій, С.В. Мелешко // Філософські обрії. ‒ 2016. ‒ №36. ‒ С. 93‒100.
Цебрій І.В. Навчання та виховання у Стародавній Бактрії в контексті сучасної педагогічної думки / І.В. Цебрій // Історія в рідній школі: науково-методичний журнал. ‒ 2016. ‒ №3 (175). ‒ С. 37‒39.  Цебрій І.В. Педагогіка Стародавнього Сходу: виховання дітей в отошкадах на засадах "Авести" / І.В. Цебрій // Історія в рідній школі: науково-методичний журнал. ‒ ‒ 2016. ‒ №10 (182). ‒ С. 26‒30.  Цебрій І.В. Роль міфології у формуванні світогляду майбутнього правителя Стародавнього Єгипту // Історія в рідній школі: науково-методичний  журнал. ‒ 2016. ‒ №6 (178). ‒ С. 24‒28.   Цебрій І.В. Значення сімейного виховання та школи в житті стародавніх єгиптян / І.В. Цебрій // Історія в рідній школі: науково-методичний журнал. ‒ 2016. ‒ №4 (176). ‒ С. 25‒29.
Цебрій І.В., Опенько В.В. Образ середньовічного правителя Піренеїв у спадщині Рамона Менендеса Підаля / І.В. Цебрій, В.В. Опенько // Історична пам'ять. ‒ 2016 ‒ №34'35. ‒ С. 116‒124.
Полтава : ПНПУ, 2017. – 52 с.
•	Опенько В.В., Цебрій І.В. Вокально-педагогічна школа Василя Івановича Опенька (1924-1991) : методичний посібник для студентів закладів мистецького спрямування. ‒В.В. Опенько, І.В. Цебрій ‒ К. : КНУКіМ, 2016. ‒ 58 с.
Цебрій І.В., Лебединська М.О. Дослідження візантійських традицій виховання у релігійній обрядовості київської русі в зарубіжній історіографії / І.В. Цебрій, М.О. Лебединська // Педагогічні науки. ‒ 2017. ‒ № 66-67. ‒ С. 156‒161.
Цебрій І.В. Зарубіжні інноваційні технології на заняттях з історії традиційного суспільства // Теорія та методика навчання суспільних дисциплін. ‒ Суми : СумДПУ, 2017. ‒ С. 81‒85.
Цебрій І.В. Французька романика у розмаїтті мистецьких жанрів / І.В. Цебрій // Молодий вчений. ‒ №48.1. ‒ 2017. ‒ С. 77‒81.
	Цебрій І.В. Філософське підґрунтя роману Гаріет Бічер-Стоу «Хатина дядька Тома» та його втілення у кінематографі ХХ століття / І.В. Цебрій // Філософські обрії : Наук.-теорет. журн. / Ін-тфілософії імені Г.С. Сковороди, Полтав. нац. пед. у-нт імені В.Г. Короленка. ‒Вип. 38. ‒ С. 89‒98.
	Цебрій І.В., Ващенко Н.М. Наукова школа Олександра Мишуги (1853-1922) в контексті розвитку української вокальної педагогіки / І.В. Цебрій, Н.М. Ващенко. Монографія. ‒ LambertAcademic, 2017. ‒ 204 с.
	Цебрій І.В. Трагедія Гаїба Туами Фармана «Я прийшов вас знищити» та дійсні історичні факти / І.В. Цебрій //ГаїбТуамаФарман. Я прийшов вас знищити: трагедія на три дії; пер. з араб. М. Яценко, вст. ст. І. Цебрій. Полтава: Фомат+, 2018 с.
	Цебрій І.В. Значення драматичного театру у вихованні студентів-істориків / І.В. Цебрій // Античність і Середньовіччя в театральних образах. Частина 3.  пер. з араб. М. Яценко, авт.-укл. і вст. ст. І. Цебрій; ком. до драм. тв. І. Цебрій та О. Лук'яненка. Полтава: Фомат+, 2018. ‒ С. 4‒9.
	Цебрій І.В. Шляхи проникнення італійської вокальної школи в Україну та її вплив на виконавську манеру оперних співаків / І.В. Цебрій // Актуальні проблеми вокальної педагогіки та виконавства : [Зб. матер. ІІІ Міжнародної науково-практичної конференції]. ‒ К. : НМАУ імені П.І. Чайковського, 2018. ‒ С. 83-89.
Античність і Середньовіччя в театральних образах. Частина 3.  пер. з араб. М. Яценко, авт.-укл. і вст. ст. І. Цебрій; ком. до драм. тв. І. Цебрій та О. Лук'яненка. Полтава: Фомат+, 2018. ‒ С. 4‒9.
Цебрій І.В. Особливості розвитку італійської опери  XVII ‒ XVIII століття. Молодий вчений. №22 (54.2). 2018. С. 80-84.
Цебрій І.В. Флорентійська «Камерата» в контексті надбань епохи Високого Відродження. Історична пам'ять 37'2017 С. 83‒88.
Цебрій І.ВФілософські засади моделювання подій давньої історії в трагедії Г.Т. Фармана «Я прийшов вас знищити»/ І.В. Цебрій // Філософські обрії : науково-теоретичний журнал Інституту філософії імені Г.С. Сковороди НАН України та Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка. – Київ-Полтава, 2018. – Випуск 39. – С. 20-27.
Цебрій І.В. Концепція куртуазності як суспільно-культурного явища класичного Середньовіччя. Філософські обрії: Наук.-теорет. журн. Ін-тфілософії імені Г.С. Сковороди, Полтав. нац. пед. у-нт імені В.Г. Короленка.  2016.  №35.  С. 89‒97.
Цебрій І.В. Філософія риссорджименто в творчості Джузеппе Верді. Філософські обрії: Наук.-теорет. журн. Ін-тфілософії імені Г.С. Сковороди, Полтав. нац. пед. у-нт імені В.Г. Короленка.  2016.  №36.  С. 93‒100.
Цебрій І.В. Образ середньовічного правителя Піренеїв у спадщині Рамона Менендеса Підаля. Історична пам'ять. 2016  №34'35. С. 116‒124.
Цебрій І.В. Проблема життя і смерті в моральному вихованні майбутніх правителів стародавнього Єгипту. Педагогічні науки.  2016. № 63.  С. 125‒132.
Цебрій І.В., Лебединська М.О. Дослідження візантійських традицій виховання у релігійній обрядовості київської русі в зарубіжній історіографії. Педагогічні науки. ‒ 2017. ‒ № 66-67. ‒ С. 156‒161.
Цебрій І.В. Французька романика у розмаїтті мистецьких жанрів. Молодий вчений.  №48.1.  2017.  С. 77‒81
 Цебрій І.В. Філософське підґрунтя роману Гаріет Бічер-Стоу «Хатина дядька Тома» та його втілення у кінематографі ХХ століття Філософські обрії : Наук.-теорет. журн. Ін-тфілософії імені Г.С. Сковороди, Полтав. нац. пед. у-нт імені В.Г. Короленка. Вип. 38. С. 89‒98.
 Цебрій І.В. Трагедія ГаїбаТуами Фармана «Я прийшов вас знищити» та дійсні історичні факти. Філософські обрії : науково-теоретичний журнал Інституту філософії імені Г.С. Сковороди НАН України та Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка.  Київ-Полтава, 2018. –Випуск 39. –С. 20-27.
Цебрій І.В. Особливості розвитку італійської опери  XVII ‒ XVIII століття. Особливості розвитку італійської опери  XVII ‒ XVIII століття. Молодий вчений. №22 (54.2). 2018. С. 80-84.
Цебрій І.В. Флорентійська «Камерата» в контексті надбань епохи Високого Відродження. Історична пам'ять 37'2017 С. 83‒88.
Цебрій І.В. Філософська образність режисерів театру «Глобус» (кінець XVI – початок XVII ст.). Філософські обрії : Наук.-теорет. журн. Ін-т філософії імені Г.С. Сковороди HAH України, Полтав. нац. пед. ун-т імені Вип. 41. К. ; Полтава, 2019.  С. 31-36.
Цебрій І.В. Класичне мистецтво в інформаційну добу. Філософські обрії : Наук.-теорет. журн. Ін-т філософії імені Г.С. Сковороди HAH України, Полтав. нац. пед. ун-т імені В. Г. Короленка. Вип. 42.  К. ; Полтава, 2019.  С. 20203-209.
Цебрій І.В. Програмність у клавесинній музиці XVIII століття: театр Франсуа Куперена. Етика та естетика педагогічної дії. Інститут педагогічної освіти та освіти дорослих НАПН України, Полтавський національниій педагогічний університет імені В.Г. Короленка. Вип. 18. С. 54-60.
Цебрій І.В. Цебрій І. Передісторія першої української драми: до 200-ліття Наталки Полтавки І. Котляревського. Історична пам'ять :Науковий журнал № 2 (39) 2019 С. 55-63
Цебрій І.В. Трансформація античних образів і сюжету в оперній спадщині Г.Ф. Телемана, Л. Керубіні, Й.Гайдна та В. Моцарта. Молодий вчений.  2020. №12. С. 63-69.
Цебрій І.В. Педагогічна школа Антоніо Сальєрі. Етика ти естетика педагогічної дії : зб. наук. пр. / Ін-т пед. освіти і освіти дорослих імені Івана Зязюна НАПН України, Полтав. нац. пед. ун-т імені В. Г. Короленка. 2021. Вип. 23. С. 110-117.
Церій І.В. Мораль європейського суспільства ХХ століття в творах класиків світової літератури. Філософські обрії : Наук.-теорет. журн. Ін-т філософії імені Г.С. Сковороди HAH України, Полтав. нац. пед. ун-т імені В. Г. Короленка. Вип. 43.  К. ; Полтава, 2019. - С. 34-40.
Цебрій І.В. Науково-популярне видання  «Митці минулих епох очима їхніх сучасників  (початок XVII ‒ середина ХІХ ст.)». Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір №91796. Автор: Цебрій І.В. Дата реєстрації: 21.08.2019.
Науково-популярне видання «Античність і Середньовіччя в театральних образах: частина 3» Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № 91797. Автор:Цебрій І.В. Дата реєстрації: 21.08.2019.2019. 84 с.2019. 84 с
Цебрій І.В., Ващенко Н.М. Наукова школа Олександра Мишуги (1853 ‒ 1922): в контексті розвитку української вокальної педагогіки: монографія. LAMBERTacademik, 2017. 204 с.
Цебрій І.В., Лебединська М.О. Візантійські традиції музичного виховання в освітній системі Київської Русі: монографія. Полтава : ПНПУ, видавництво «Формат+»., 2020. 202  с
Цебрій І.В., Неля Назаренко. Духовне життя країн Західної Європи в епоху Середньовіччя та раннього Просвітництва: монографія. Старобільськ-Полтава, ЛНУ, видавництво «Формат+», 2021. 206 с.
Церій І.В. Методика опрацювання історичних джерел : навчально-методичний посібник для магістрантів. Полтава : ПНПУ, 2017. – 52 с.
Цебрцій Ірина. Етнокультурна регіоналістика в авторській концепції Самюєля Хантінгтона. Сучасні соціокультурні процеси: компетентісно-аксіологічний аспект: Збірник матеріалів ІІІ Всеукраїнської науково-практичної конференції (10–11 листопада 2021 р.). Полтава: ПНПУ імені В. Г. Короленка, 2021. С.218-221.

Нагороди та відзнаки

 медаль Академії педагогічних наук України "Ушинський К. Д." (18.09.2014)
 Дипломант VII Всеукраїнських фестивалів духовної музики «Від Різдва до Різдва» (м. Дніпропетровськ, 2001) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Дипломант V ступеня Міжнародного конкурсу духовної музики «Магутны Божа» (м. Могилев, 2002 рік) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Дипломант VIII Всеукраїнських фестивалів духовної музики «Від Різдва до Різдва» (м. Дніпропетровськ, 2002) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Дипломант IX Всеукраїнських фестивалів духовної музики «Від Різдва до Різдва» (м. Дніпропетровськ, 2003) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Дипломант X Всеукраїнських фестивалів духовної музики «Від Різдва до Різдва» (м. Дніпропетровськ, 2004) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреат другого ступеня ІІІ Міжнародного конкурсу католицької духовної музики «Catholicos musik» (м. Київ, 2005 рік) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреатом XI Всеукраїнських фестивалів духовної музики «Від Різдва до Різдва» (м. Дніпропетровськ, 2005) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреат третього ступеня Всеукраїнського фестивалю «Наддніпрянські піснеспіви» (м. Дніпропетровськ, 2007 рік) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреат першого ступеня Міжнародного фестивалю-конкурсу «Життя-світло-любов» (Полтава-Мюнхен, 2012) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреат другого ступеня Міжнародного конкурсу "Золота ліра - 2017" (м. Дніро) як керівник ансамблю «Тисяча років музики»)
 Лауреатом фестивалю «Небесні перевесла» (Полтава, 2013) (як керівник ансамблю «Тисяча років музики»).
 Диплом III ступеня за найкращу режисуру Міжнародного конкурсу «Мельпомена-2006» (Дніпропетровськ) (як керівник театру «Фабула»).
 Полтавська обласна премія імені І. П. Котляревського у номінації «Слово» (як керівник театру «Фабула»)
 Диплом ІІ ступеня за найкращу режисуру Всеукраїнського конкурсу театрального мистецтва «Слобожанська фантазія-2014» (Суми) (як керівник театру «Фабула»).
 Диплом ІІ ступеня за найкращу режисуру першого туру Всеукраїнського конкурсу театрального мистецтва «Рампа-2014» (Дніпропетровськ) (як керівник театру «Фабула»).
 Диплом "Гран-прі" Міжнародного конкурсу "Весняний марафон" (Дніпропетровськ - 2016) (як керівник театру «Фабула»).
 Диплом ІІ ступеня за найкращий акторський  ансамбль  Всеукраїнського конкурсу театрального мистецтва «Слобожанська фантазія-2016» (Суми) (як керівник театру «Фабула»).Новини Полтавщини → Культура , Полтавщина , Суспільство  http://np.pl.ua/2016/05/amatorskyj-teatr-z-poltavy-stav-laureatom-vseukrajinskoho-konkursu/Архів новин  06 Червня 2016
 Диплом І ступеня за найкращий акторський колектив Всеукраїнського конкурсу театрального мистецтва "Театральні горизонти - 2016" (Київ) (як керівник театру «Фабула»).http://pnpu.edu.ua/ua/arhivnovun.php ?
Диплом І ступеня за найкращий акторський колектив Всеукраїнського конкурсу театрального мистецтва "Театральні горизонти - 2017" (Київ) (як керівник театру «Фабула»).'
 Диплом ІІІ ступеня за кращий акторський колектив Всеукраїнського онкурсу театрального мистецтва "Золота маска - 2017"  (Нетішин) (як керівник театру «Фабула»)
 Гран-прі Міжнародного конкурсу театрального мистецтва "Зорепад талантів" (2018, м. Дніпро), (як керівник театру «Фабула»)
 Диплом І ступеня Міжнародного конкурсу театрального мистецтва "Золотий пегас" (2018, м. Дніпро), (як керівник театру «Фабула»)
 * Диплом І ступеня за кращий акторський колектив Всеукраїнського онкурсу театрального мистецтва "Золота маска - 2019"  (Нетішин) (як керівник театру «Фабула»)

Примітки

Українські педагоги
Доктори педагогічних наук України
Уродженці Полтави
Викладачі Полтавського педуніверситету
Випускники Полтавського педуніверситету
11  Ірина Цебрій.https://www.youtube.com/channel/UCAESHyILUfyJuH72DJv_IIA
12.  незавершені статті про науковців України  Цебрій https://scholar.google.com/citations?user=naSM6Y4AAAAJ&hl=ru
13.  незавершені статті про науковців України  Цебрій https://chtyvo.org.ua/authors/Tsebrii_Iryna/
http://umo.edu.ua/images/content/nashi_vydanya/metod_upr_osvit/v_6/25.pdf
14. незавершені статті про науковців України  Науковці України http://irbis-nbuv.gov.ua/ASUA/0007597


text:
CMS — международная юридическая фирма, предоставляющая юридические и налоговые консультации CMS состоит из 17 независимых юридических фирм, имеющими более 70 офисов.

История
В 1999 году шесть европейских юридических фирм с 1400 юристами и совместным доходом около 500 млн немецких марок объединились в CMS. Под брендом CMS, который поначалу вызвал критику, возникло «партнерство партнерств». Юридические фирмы-участницы сохранили свои названия. Было создано центральное сервисное подразделение для предоставления административных и IT-услуг участникам.

Первоначально в CMS входили юридические фирмы из Германии, Нидерландов, Австрии и Великобритании. В течение 2000-х годов к ним присоединились юридические фирмы из Франции, Италии, Монако, Швейцарии, Испании и других стран. В 2008 году юридическая фирма открыла свой первый совместный офис в России. После слияния CMS Cameron McKenna с Nabarro и Olswang в 2016 году юридическая фирма вновь расширилась. В результате этого общий доход CMS впервые составил около миллиарда евро. На сегодняшний день офисы CMS есть в Латинской Америке и Африке.

Структура
CMS координирует деятельность своих членов через CMS Legal Services, европейскую группу по экономическим интересам. На раннем этапе она занималась административными задачами, постепенно принимая на себя дополнительные обязанности, например, в области маркетинга.

CMS не действует от имени клиентов. Будучи некоммерческой организацией, она финансируется за счет взносов участвующих юридических фирм, которые остаются юридически независимыми.

Совет CMS функционирует как высший орган принятия решений. Он собирается не реже двух раз в год и принимает решения о бюджете и приеме новых членов. Кроме того, существует Исполнительный комитет, который решает стратегические вопросы, такие как назначение и управление исполнительной командой. Каждая участвующая юридическая фирма назначает представителей в Комитет.

Управление CMS находится в руках исполнительного комитета из трех человек. В нее входят Пьер-Себастьян Тилль (председатель), Дункан Вестон (исполнительный партнер) и Маттиас Лихтблау (исполнительный директор).

В настоящее время в CMS входят 17 фирм-членов с головными офисами в одиннадцати европейских, четырех южноамериканских и двух африканских странах. Помимо юридических услуг, предоставляемых в своих странах, юридические фирмы-члены действуют в других странах через филиалы, дочерние и ассоциированные юридические фирмы, а также офисы и представительства в других странах.

Деятельность
CMS придерживается стратегии полного обслуживания и предлагает компаниям различных размеров по всему миру бизнес-ориентированные консультации по юридическим и налоговым вопросам. Основные области специализации включают корпоративное право, право рынков капитала, налоговое право, право закупок, конкурентное право и трудовое право.

Примечания

Ссылки

Компании, основанные в 1999 году
Юридические организации Германии
Право интеллектуальной собственности


text:
Свети Модест је хришћански светитељ. Био је патријарх јерусалимски. Рођен је у Севастији Каппадокијској (Мала Азија) у хришћанској породици. Међутим родитељи су му умрли када је имао само 5 месеци. Када је одрастао продан је као роб неком многобошцу у Мисир. Међутим он је свога господара обратио у хришћанство, па му је он поклонио слободу.

Био је настојатељ обитељи светога Феодосија Великог (основана у IV веку) у Палестини. Повукао се на гору Синајску, где се подвизавао до своје педесет девете године. Када је Сирију и Палестину напала војска персијског цара Хозроја заједно са Јеврејима (614. године) заробили су бројне хришћане и јерусалимског патријарха Захарију, а многе храмове су разрушили. Пошто је Захарије био у ропству на привремену дужност је постављен Модест. Он је уз помоћ александријског патријарха Светог Јована Милостивог (слави се 12/25. новембра) успео да обнови већину уништених храмова. Такође је сахранио иноке из обитељи Светог Саве Освећеног које су побили Персијанци. После 14 година вратио се патријарх Захарије са Истинским крстом. Међутим убрзо после повратка Захарије је преминуо. После његове смрти Свети Модест је постављен за јерусалимског патријарха.

Свети Модест је преминуо 633. године у деведесет седмој години свога живота.

Светог Модест, Српска православна црква, слави 18. децембра по јулијанском а 31. децембра по грегоријанском календару.

Референце

Литература
 Охридски пролог, владика Николај Велимировић

Спољашње везе

 Охридски пролог за 18 децембар (31. децембар)
 Свети Модест на сајту -{days.pravoslavie.ru}-

Умрли 633.
Патријарси светитељи
Јерусалимски патријарси


text:
Classic Cup – morskie regaty żeglarskie jachtów przy użyciu wyłącznie nawigacji terrestrycznej i zliczeniowej. Regaty odbywają się zazwyczaj pod koniec września na Bałtyku na trasie Gdynia – Hel – Władysławo – Bornholm lub Szwecja (zależnie od pogody) – Gdynia. Trwają 7 dni i w tej chwili są najdłuższymi regatami pełnomorskimi organizowanymi w Polsce.

Idea i zasady
Ideą regat Classic Cup jest rywalizacja jachtów na pełnomorskiej trasie, bez stosowania elektronicznych urządzeń nawigacyjnych (GPS, radar, elektroniczny log, echosonda, wiatromierz). Są one rozgrywane w oparciu o Regulamin Regat, który dostępny jest na stronie internetowej regat. Może w nich wziąć udział każdy jacht dłuższy niż 10 metrów z załogą gotową przyjąć zasadę fair play jako podstawową formułę organizacji. Regaty mają charakter amatorski i rekreacyjny, a nagrodą za zajęcie pierwszego miejsca jest puchar ufundowany przez Organizatorów (do 2008 puchar fundował Komandor Studenckiego Klubu Żeglarskiego Politechniki Warszawskiej).

Historia
Pierwsza edycja odbyła się w 2005 roku na trasie ze Świnoujścia do Gdyni, od 2006 regaty rozgrywane są już na trasie z i do Gdyni. W 2007 roku wystartowało najwięcej jachtów, niestety w trakcie jednego z wyścigów niedaleko portu Gardby rozbił się jacht "Portowiec Gdański". W związku z tym, że Izba Morska orzekła winę Kapitana i załogi organizację regat kontynuowano. W 2009 regaty nie odbyły się. W 2010 zmieniono nazwę na "Classic Cup" (poprzednio "SKŻ Classic Cup") i od tej pory prywatnie organizują je Darek Krzemiński i Artur Krystosik, a nie jak poprzednio Studencki Klub Żeglarski Politechniki Warszawskiej.

Wyniki

Linki zewnętrzne
 Strona regat
 Relacje z wszystkich dotychczasowych regat autorstwa Dariusza Krzemińskiego

Regaty i imprezy żeglarskie


text:
Света Аделхайд Бургундска (; ; * 931/932, Горна Бургундия; † 16 декември 999, манастир Селц, Елзас) е кралица на Италия (като съпруга на Лотар II) от 947 до 950 г., източнофранкска кралица (като съпруга на Ото Велики) от 951 до 973 г., отново кралица на Италия от 951 до 973 г., а от 962 до 973 г. императрица на Свещената Римска империя и регентка (на внука си) от 985 до 994 г.

Тя е била образована, говорела четири езика и много четяща и милостива към бедните. Има голямо влияние в политиката на Римската империя в Германия и Италия. Аделхайд Бургундска е чествана като светица.

Произход
Дъщеря е на краля на Горна Бургундия Рудолф II и на херцогската дъщеря Берта от Швабия. Сестра е на крал Конрад III.

Кралица и императрица
Тя е била обещана от 933 г. на Лотар II († 22 ноември 950 г.). Сключват брак през 947 г. преди 27 юни. След три години съпругът ѝ е отровен (950 г.). От него тя има дъщеря – Ема Италианска (* 948; † 12 октомври сл. 988 г.), която се омъжва през 966 г. за Лотар IV, крал на Западно-Франкското кралство и ражда Луи V (967 – 987, крал на Франция).

Маркграф Беренгар II иска да ожени сина си Адалберт II за вдовицата Аделхайд, но тя отказва. Тогава Беренгар я затваря през 951 г. в една кула на двореца Гарда. Тя успява да избяга с дъщеря си Ема Италианска и се спасява в Каноса. Оттам иска помощ от Ото I, който възпитал брат ѝ Конрад III. Ото I напада Беренгар и го побеждава при крепостта Сан Марино.

Ото I се жени за Аделхайд в Павия и сам се обявява без короноване за крал, като поставя Беренгар за свой заместник. Ото и Аделхайд имат четири деца:
 Хайнрих (* 952; † 954)
 Бруно (* 953; †)
 Матилда (игуменка на Кведлинбург) (* 954; † 999)
 Ото II (по-късно император на Свещената римска империя) (* 955; † 983)

През 962 г. Ото I и Аделхайд са коронувани за император и императрица. От 985 – 994 г. до пълнолетието на внук ѝ Ото III Аделхайд води самостоятелно управлението на Италия.

Последни години
След 994 г. тя действа в построяването на манастири. Оттегля се в построения от нея манастир в Селц, където умира през 999 г. До Реформацията нейният гроб е място на поклонение, което довело до изчезване на нейните реликви. Гробът ѝ днес не е запазен.

Папа Урбан II я канонизира през 1097 г. за светица. Аделхайд се чества от християнските църкви на 16 декември.

Литература
 Amalie Fößel: Adelheid. In: Die Kaiserinnen des Mittelalters, hrsg. von ders., Pustet Verlag, Regensburg 2011, S. 35 – 59.
 Franz Staab: Thorsten Unger: Kaiserin Adelheid und ihre Klostergründung in Selz, Referate der wissenschaftlichen Tagung in Landau und Selz vom 15. bis 17. Oktober 1999, 1. Aufl. Speyer 2005, ISBN 3-932155-21-1.

Източници

Външни препратки
 Women's Biography: Adelaide of Burgundy, Ottonian empress
 Genealogie-Mittelalter: "Adelheid von Burgund" .

Свещени римски императрици
Велфи
Християнски светци от X век
Германци
Жени


text:
...Pa srečno v prihodnosti je peti studijski album ljubljanske alternativne rock skupine Srečna mladina, izdan 25. maja 2010 pri založbi Kapa Records.

Plošča je na festivalu Tresk prejme prvo nagrado za najboljši design slovenskih plošč v letu 2010 – vizualno podobo je izdelal Ivian Kan Mujezinović (Čao Portorož).

Ozadje
Marca 2009 je saksofonist in klaviaturist Tim Kostrevc zapustil skupino. Tako je ...Pa srečno v prihodnosti! prva plošča skupine, na kateri ne sodeluje kot glasbenik (vendar pa za ploščo posredno prispeval njen naslov). V začetku leta 2010 se je v prostoru za vaje (za to priložnost poimenovanem Studio Codelli) začelo 14-dnevno snemanje nove plošče. Ploščo je zmiksal in koproduciral Julij Zornik, za mastering pa je poskrbel Gregor Zemljič.

Promocija
25. maja 2010 je na promocijskem koncertu ob uradnem izidu plošče na letnem vrtu Gala Hale (AKC Metelkova mesto) skupina predstavila tudi prvi videospot za skladbo »Še ena snežna kepa« (režirala člana Benjamin produkcije – Anže Verdel in Gregor Andolšek). Preostanek leta so posvetili nastopom po klubih in festivalih, med drugim so odigrali tudi štiri koncerte na Slovaškem, kamor jih povabi slovaška skupina Chiki liki tu-a. Poleg lastnih koncertov so redno gostovali v gledališki predstavi To so gadi Šodr teatra (premiera je bila aprila 2010), ki jo je po legendarnem slovenskem filmu režirala Tijana Zinajić, Srečna mladina pa je v predstavi izvajala glasbeno podlago v živo. Odigrano je bilo več kot 30 ponovitev, predstava pa je bila maja 2013 še vedno na rednem repertoarju.

Seznam pesmi
Vso glasbo je napisala skupina Srečna mladina. Vsa besedila je napisal Peter Dekleva, razen kjer je to navedeno.
 »Bürokratia Paranoia« – 8:53
 »... pa srečno v prihodnosti!« – 4:46
 »Snežna kepa« – 6:03
 »Še ena snežna kepa« – 5:59
 »Nejča« – 0:59
 »Ogledalo« – 2:59
 »Moj prijatelj Brut« – 6:14
 »Toubab« – 11:39
 »Viagra« (Gašper Gantar) – 4:03
 »_Kolo_« – 5:08
 »brez naslova« – 7:28

Zasedba
Srečna mladina
 Peter Dekleva — kitara, glas, klaviature
 Vlado Mihajlović — kitara, glas
 Andrej Zavašnik — bobni, tolkala
 Gašper Gantar — bas kitara, glas

Ostale zasluge
 Julij Zornik — koproducent, miksanje
 Gregor Zemljič — mastering v Earresistible Studiu
 Ivian Kan Mujezinović — oblikovanje

Sklici

Albumi skupine Srečna mladina
Albumi leta 2010


text:
Olgun Şimşek (born 1 June 1971) is a Turkish actor.

Biography
Olgun Şimşek was born in the village of Yenice in Büyükorhan, Bursa. His father was a primary school teacher and his mother was a housewife. He graduated in theatre from the Istanbul University State Conservatory and began acting professionally in 1993.

Şimşek acted in the play Otogargara with Demet Akbağ and Yılmaz Erdoğan. He had a small parts in the films Tersine Dünya in 1993 and Yer Çekimli Aşıklar in 1995. In 1998, he acted in the film Karışık Pizza for which he won the Most Promising Actor award at the Ankara Film Festival.

Şimşek  also had appearances in television series such as Sihirli Ceket, Yedi Numara, Beşik Kertmesi ve Alacakaranlık. In 2004, he starred in the film Yazı Tura directed by Uğur Yücel where he played a disabled soldier. For this, he won several awards including the Golden Orange for Best Actor as well as Best Actor awards at the Ankara Film Festival, Istanbul Film Festival, Adana Golden Coccoon Festival and the SİYAD awards. Currently, he is starring in a Turkish comedy show Yalan Dunya.

Filmography

 1993: Tersine Dünya - TV series
 1993: Tetikçi Kemal - TV series
 1994: Aziz Ahmet - TV series
 1994: Gülşen Abi - TV series
 1995: Yer Çekimli Aşklar - TV series
 1996: Sihirli Ceket - TV series
 1996: Sultanım - Erkan Yılbaş - TV series
 1997: Bir Demet Tiyatro - Kudret/Bahattin - TV program
 1998: Dış Kapının Mandalları - TV series
 1998: Karışık Pizza - Murat - TV series
 1998: Tatlı Rüyalar - Ali Haydar Akbayır - TV series
 2001: Yeşil Işık - Ferdi
 2002: Beşik Kertmesi - TV series
 2000–2003: Yedi Numara - Sabit Ballıoğlu - TV series
 2003: Alacakaranlık - Emir Büyükdereci - TV series
 2003: Yazı Tura - Rıdvan
 2005: Beyaz Gelincik - Aziz Kudret Tarhan - TV series
 2005: Kapıları Açmak - Cihan - TV series
 2008: Akşamdan Kalma - Hidayet
 2009–2010: Kapalıçarşı - Mahmut - TV series
 2010: Akşamdan Kalma 2 - Hidayet
 2012: Gözetleme Kulesi - Nihat - TV series
 2012: Yalan Dünya - Selahattin/Ahmet - TV series
 2012: Akşamdan Kalma 3 - Hidayet
 2017: Eşkıya Dünyaya Hükümdar Olmaz - Yaşar Kimsesiz - TV series
 2017: Bana Söyleme - Yılmaz Akbağ - TV series
 2020: Ramo - Cihangir Hanlı - TV series
 2022: Cici - Netflix original film

References

External links

1971 births
People from Bursa
Living people
Turkish male film actors
Turkish male stage actors
Turkish male television actors
Best Actor Golden Orange Award winners
Best Actor Golden Boll Award winners


text:
Aszia görög mitológiai alak, Ókeanosz és Téthüsz leánya , Atlasz, Epimétheusz és Prométheusz anyja. Hésziodosz és Apollodórosz szerint Prométheusz leánya volt, anyja Hészioné volt. Későbbi forrásokban már Themisz vagy Klümené szerepel Prométheusz anyjaként. Hérodotosz történeti munkájában mint a titán feleségét szerepeltette. Korábban azt gondolták, hogy róla kapta nevét Ázsia, de mivel már a görögök előtt is létezett Nyugat-Anatóliában egy Asszuva nevű állam, a reláció inkább fordított. Ázsia földrajzi fogalma az ókorban főképp a mai Kis-Ázsiát, sőt annak nyugati felét jelentette.

Források

Ókeaniszok
Nimfák


text:
Der North Carolina FC ist ein US-amerikanisches Fußball-Franchise der USL Championship in Cary, North Carolina. Das Franchise wurde 2006 gegründet und gehört dem US-amerikanischen Unternehmer Steve Malik. Bis Dezember 2016 trug die Mannschaft den Namen Carolina RailHawks.

Von 2011 bis 2017 spielte die Mannschaft in der North American Soccer League.

Geschichte
Am 26. Januar 2006 wurde in einer Pressekonferenz bekanntgegeben, dass die Stadt Cary den Zuschlag für ein Team in der USL First Division erhält. Während des USL All-Star Games am 19. Juli 2006 wurde der offizielle Name des Teams bekannt gegeben, der mittels eines Wettbewerbs gesucht und gefunden wurde. Der RailHawk ist ein fiktiver Greifvogel, der die Kraft und Geschwindigkeit einer Lokomotive mit der aggressiven Natur eines Habichts verbindet. Vorgeschlagen wurde der Name von W. Jarrett Campbell, der als Preis zwei Tickets auf Lebenszeit erhielt.

Am 11. Oktober 2006 übernahm der ehemalige Fußballspieler Scott Schweitzer das Amt des Trainers. Am 6. März 2007 wurden Partnerschaften mit der Next Level Academy (NLA) und der Capital Area Soccer League (CASL) geschlossen, um eine professionelle Jugendarbeit in North Carolina zu etablieren. Die Jugendmannschaften spielen unter dem Namen CASL RailHawks in Super Y-League (Altersstufe 13 bis 16 Jahre). Die bisherige Mannschaft Raleigh Elite, die in der USL Premier Development League spielte, erhielt den neuen Namen Cary RailHawks U23's. Außerdem wurden in der Super-20 League zwei neue Mannschaften (Männer und Frauen) etabliert.

In ihrer ersten Saison erreichte die Mannschaft in der Regular Season den 8. Platz und damit das letzte Ticket in die Play-offs. Dort verloren sie aber im Viertelfinale gegen den späteren Sieger Seattle Sounders. Das erste Spiel wurde am 21. April 2007 gegen Minnesota Thunder ausgetragen. Es endete 1:1 und Kupono Low erzielte das erste Tor für die RailHawks.

Im November 2009 gab der Verein bekannt, die USL First Division verlassen zu wollen und an der Neugründung der North American Soccer League mitzuwirken. Aufgrund eines Rechtsstreits zwischen USL und NASL wurde als Kompromiss von der United States Soccer Federation zur Saison 2010 die USSF Division 2 Professional League eingeführt. Carolina spielt hier in der NASL Conference. Nachdem die Mannschaft den ersten Platz in der Conference Tabelle erreicht hatte, zog sie in die Play-offs ein. Dort unterlagen sie im Finale dem Puerto Rico Islanders FC.

Seit 2011 spielen das Franchise in der NASL.

Am 6. Dezember 2016 veröffentlichte das Franchise Pläne für den Einstieg in die Major League Soccer (MLS). Es wird auch der Bau eines Stadions mit 24.000 Plätzen geplant. Im Zuge dessen wurden die Carolina RailHawks in North Carolina FC umbenannt.

Am 16. November 2017 gab der North Carolina FC bekannt, ab der Saison 2018 in der United Soccer League zu spielen.

Zur Saison 2021 trat das Franchise der USL League One bei.

Stadion
 WakeMed Soccer Park; Cary (seit 2007)
Die Heimspiele werden in dem 2002 eröffneten WakeMed Soccer Park ausgetragen. Damals hieß das Fußball-Stadion noch SAS Soccer Park. Es ist ausgelegt für 10.000 Zuschauer.

Jugend und Entwicklung

North Carolina FC U23
Mit der North Carolina FC U23 haben die RailHawks ein Entwicklungsteam in der USL League Two.

Die Mannschaft entstand aus der 2002 gegründeten Raleigh Elite und der Partnerschaft mit der Next Level Academy. Bis 2006 spielte man unter dem Namen Raleigh CASL Elite in der USL PDL. 2007 nannte sich die Mannschaft Carolina RailHawks U23s, von 2008 bis 2010 Cary Clarets.

Von 2011 bis 2013 spielten die Carolina RailHawks U23s in der Region III U-23's Championship der USASA. Von 2014 bis 2016 spielte man unter dem Namen Carolina RailHawks U23s  in der National Premier League. Seit der Saison 2017 ist die Mannschaft als North Carolina FC U23 in der Premier Development League vertreten.

North Carolina FC Youth
Die North Carolina FC Youth soccer entstand aus der ehemaligen Capital Area Soccer League-Academy und ist über eine Partnerschaft mit dem North Carolina FC verbunden. Hier werden alle Aktivitäten im Jugendbereich gebündelt. Es gibt Mannschaften von U5 bis U19. Die höheren Altersstufen spielen in der Ligen Capital Area Soccer League.

Spieler und Mitarbeiter

Aktueller Kader
Stand: 20. April 2016

|}
|}

Trainerstab
  Colin Clarke – Trainer
  Greg Shields – Assistenztrainer
  Dewan Bader – Assistenztrainer
  Nic Platter – Torwarttrainer

Statistiken

Saisonbilanz

Weblinks

 northcarolinafc.com: Offizielle Website des North Carolina FC (englisch)

Einzelnachweise

US-amerikanisches Fußball-Franchise
Sportverein (North Carolina)
Gegründet 2006
Organisation (Wake County)


text:
Capital Gate, zwana także Krzywą wieżą w Abu Zabi – wieżowiec w Abu Zabi, stolicy Zjednoczonych Emiratów Arabskich; najbardziej pochyły budynek na świecie.

Wieżowiec jest centralnym punktem okolic Capital Center w Abu Dhabi. Roztacza się z niego imponujący widok na okolicę.

Budynek, usytuowany w pobliżu centrum wystawowego, został ukończony w 2011, mierzy 160 m wysokości, ma 35 piętr i jest jednym z najwyższych budynków w mieście. Został celowo skonstruowany w taki sposób, że pochyla się o 18 stopni kątowych na zachód. Jest najbardziej pochyłym budynkiem na świecie, pochylonym ponad cztery razy więcej od słynnej Krzywej Wieży w Pizie.

Właścicielem i deweloperem Capital Gate jest Abu Dhabi National Exhibitions Company.

W budynku mieści się m.in. hotel Hyatt Capital Gate Abu Dhabi, którego pokoje i apartamenty posiadają okna sięgające od podłogi do sufitu i oferują wspaniały widok na miasto. Posiada także m.in. dwie restauracje i centrum spa.

Galeria

Zobacz też

 Etihad Towers
 Aldar Headquarters
 lista najwyższych budynków w Abu Zabi
 lista najwyższych budynków na świecie

Przypisy

Bibliografia
  – strona domowa

Linki zewnętrzne

 cnn.com - The 'Leaning Tower' of the Middle East (eng.)

Wieżowce w Abu Zabi
Wieżowce pomiędzy 150 a 199 metrów


text:
A crime boss, also known as a crime lord, Don, gang lord, gang boss, mob boss, kingpin, godfather, crime mentor or criminal mastermind, is a person in charge of a criminal organization.

Description
A crime boss typically has absolute or nearly absolute control over the other members of the organization and is often greatly feared or respected for their cunning, strategy, and/or ruthlessness and willingness to take lives to exert their influence and profits from the criminal endeavors in which the organization engages.

Some groups may only have as little as two ranks (a crime boss and their soldiers). Other groups have a more complex, structured organization with many ranks, and structure may vary with cultural background. Organized crime enterprises originating in Sicily differ in structure from those in mainland Italy. American groups may be structured differently from their European counterparts and Latino and African American gangs often have structures that vary from European gangs. The size of the criminal organization is also important, as regional or national gangs have much more complex hierarchies.

Italian Mafia

The boss in the Sicilian and Italian-American Mafia is the head of the crime family and the top decision maker. Only the boss, underboss or consigliere can initiate an associate into the family, allowing them to become a made man. The boss can promote or demote family members at will, and has the sole power to sanction murders inside and outside the family. If the boss is incarcerated or incapacitated, he usually retains the title of "boss" but may appoint an acting boss who is responsible for running the crime family in his stead or on a more daily basis. In addition to "boss" and "acting boss", some families have at times officially or unofficially utilized the positions of front boss and street boss. A "front boss" is generally put into place to act ostensibly as the boss while drawing police attention away from the actual official boss operating behind the scenes. A "street boss" is often informally appointed or regarded by the official boss or by subordinates as the "hands-on", street-level, actively engaged proxy or stand-in for the official boss, usually coordinating, controlling, and managing street operations on the behalf of an official boss who prefers to stay behind the scenes (either by choice or to avoid police scrutiny). "Street bosses" are often particularly influential or powerful caporegimes or underbosses, and the term is sometimes used interchangeably with "acting boss" or "front boss" depending on the circumstances. When a boss dies, the crime family members choose a new boss from inside the organization.

The typical structure within the Mafia in Sicily and America is usually as follows:

 Boss of all bosses – also known as the  or godfather (), has been given by the media to the most powerful boss, although the Mafia never recognized the position itself. The highest body to decide on inter-family issues is the Commission (see also Sicilian Mafia Commission).
 Boss – Also known as the , capocrimine, , don, or godfather, is the highest level in a crime family.
 Underboss – Also known as the "" in some criminal organizations, this individual is the second-in-command. He is responsible for ensuring that profits from criminal enterprises flow up to the boss, and generally oversees the selection of the caporegime(s) and soldier(s) to carry out murders. The underboss may take control of the crime family after the boss's death. He keeps this position until a new boss is chosen, which in some cases was the underboss.
 Consigliere – Also known as an advisor or "right-hand man", this person is a counselor to the boss of a crime family. The boss, underboss, and consigliere constitute the "Administration". The consigliere is third ranked in the hierarchy but generally does not have capos or soldiers working directly for him. Like the boss, there is usually only one consigliere per criminal organization.
 Caporegime – Also known as a captain, skipper, capo, or "crew chief", the caporegime was originally known as a "" (captain of ten) because he oversaw only 10 soldiers. In more recent times, the caporegime may oversee as many soldiers as he can efficiently control. A caporegime is appointed by the family boss to run his own  (regime, or crew) of  (soldiers). Each caporegime reports directly to the underboss, who gives him the permission to perform criminal activities. If the family decides to murder someone, the underboss normally asks a caporegime to carry out the order. The caporegime runs the day-to-day operations of his crew. The caporegime's soldiers give part of their earnings to him, and then he gives a share to the underboss. A caporegime can recommend to the underboss or boss that a recruit be allowed to join his crew as a mob associate.
 Soldato – Also known as a sgarrista, soldier, "button man", "made man", "wiseguy" or "goodfella", this is the lowest level of mobster or gangster. A "soldier" must have taken the omertà (oath of silence), and in some organizations must have killed a person to be considered "made". A  is a low-level soldier, usually someone who does the day-to-day work of threatening, beating, and intimidating others.
 Associate – Also known as a "" (man of honor), an associate is a person who is not a soldier in a crime family, but works for them and shares in the execution of and profits from the criminal enterprise. In Italian criminal organizations, "associates" are usually affiliates of the criminal organization who are not of Italian descent, or affiliates and candidates of Italian descent who have not yet been "made" or inducted into the Mafia and thus have not yet been promoted to the position of "soldato" or "soldier".

A boss will typically put up layers of insulation between himself and his men to hinder police efforts to connect his orders to him. Whenever he issues orders, he does so either to his underboss, consigliere or capos. The orders are then passed down the line to the soldiers. This makes it difficult under most circumstances for the police to directly implicate a boss in a crime, since he almost never directly gives orders to the soldiers.

Mr. Big
The term Mr. Big is used within the underworld, and additionally during media reportings of persons associated with criminal activities, to refer to a leader of a body of persons functioning in the capacities of roles within organised crime. Sometimes bosses of the so-called gangland are referred to as being Mr Big, as for example when he could not be named for legal reasons. The term implicitly indicates a degree of a possession of a higher intelligence of an individual.

The term especially indicates the existence of involvement in what is known as big-time crime, which would include for example armed robbery, and the more organised aspects of careers within crime.

A 1945 dictionary of criminal slang in the U.S. lists Big Brains as "a gang-leader", but not Mr Big.

References

Crime
Organized crime terminology


text:
John Mellencamp, även känd som John Cougar Mellencamp, född John J. Mellencamp den 7 oktober 1951 i Seymour i Indiana, är en amerikansk sångare, musiker och låtskrivare. Hans texter handlar ofta om livet för vad som brukar kallas "vanligt folk" i USA och vad som är fel i landet. Mellencamp har både i media och i sin musik varit kritisk mot republikanska politiker som Ronald Reagan och George W. Bush. John Mellencamp invaldes i Rock and Roll Hall of Fame år 2008. Han hade 2010–2014 ett förhållande med Meg Ryan.

De tidiga åren
Mellencamp hade en tuff uppväxt och råkade flera gånger i trubbel med lagens långa arm. Han rymde hemifrån med sin gravida flickvän när han var 17 år och började uppträda ett år senare med ett band. Vid 24 års ålder bestämde han sig för att på allvar ge sig in i musikbranschen. Han flyttade till New York och skrev på ett kontrakt hos agenten Tony DeFries som insisterade på att Mellencamps första album, Chestnut Street Incident, skulle släppas under artistnamnet Johnny Cougar, ett beslut som Mellencamp själv menar att han inte hade någon vetskap om och som han inte gillade. Skivan floppade varpå Mellencamp förlorade sitt skivkontrakt hos MCA Records.

Genombrott och framåt

Mellencamp fick istället kontrakt på det lilla bolaget Riva Records vars mest kände artist var Rod Stewart. Han fick en första mindre hit 1979 med låten "I Need a Lover", och det fjärde albumet han släppte på det bolaget, American Fool blev hans amerikanska genombrott med en förstaplacering på albumlistan Billboard 200. Singeln "Jack & Diane" blev hans första och enda singeletta i USA, och "Hurts So Good" från skivan nådde #2 på Billboards singellista. Han belönades senare med en Grammy för låten. Inför hans nästa album Uh-Huh började han kalla sig John Cougar Mellencamp. På albumet återfanns bland annat låten "Pink Houses" som tillhör hans absolut kändaste låtar. Under de följande åren åtnjöt han sin största popularitet som artist med album som Scarecrow med hitsingeln "Small Town" (1985) och The Lonesome Jubilee (1987). Skivorna sålde bra i Nordamerika, Australien och Sverige men i Storbritannien och övriga Europa var de mer måttliga framgångar.

På 1990-talet slopade han artistnamnet Cougar och började uppträda och släppa skivor under sitt riktiga namn John Mellencamp. Efter ett uppehåll under mitten av 2000-talet har han åter börjat släppa studioalbum från år 2007. 2010 släpptes albumet No Better Than This där Mellencamp använt simpel inspelningsutrustning från 1950-talet, vilket också gjorde att skivan spelades in i mono. Han har fortsatt återkommit med nya studioalbum med några års mellanrum.

John Mellencamp framträder med introduktionslåten, "Like a Rolling Stone", i The 30th Anniversary Concert Celebration, hyllningskonserten för Bob Dylan 1992.

Diskografi (urval)

Album
 Chestnut Street Incident (1976)
 A Biography (1978)
 John Cougar (1979)
 Nothin Matters and What If It Did (1980)
 American Fool (1982)
 The Kid Inside (1983)
 Uh-Huh (1983)
 Scarecrow (1985)
 The Lonesome Jubilee (1987)
 Big Daddy (1989)
 Whenever We Wanted (1991)
 Human Wheels (1993)
 Dance Naked (1994)
 Mr. Happy Go Lucky (1996)
 John Mellencamp (1998)
 Rough Harvest (1999)
 Cuttin' Heads (2001)
 Trouble No More (2003)
 Freedom's Road (2007)
 Life, Death, Love and Freedom (2008)
 No Better Than This (2010)
 Plain Spoken (2014)
 Sad Clowns & Hillbillies (2017)

Låtar (urval)
 "Hurts So Good", 1982
 "Jack & Diane", 1982
 "Pink Houses", 1983
 "Small Town", 1985
 "Paper in Fire", 1987

Källor
 (sid. 774-775)

Referenser

Externa länkar

 Mellencamp.com Officiell webbplats
 John Mellencamp på Allmusic
Listplaceringar på Billboard

Födda 1951
Amerikanska rocksångare
Amerikanska rockgitarrister
Amerikanska låtskrivare
Rock and Roll Hall of Fame
Män
Levande personer
Personer från Jackson County, Indiana


text:
{{personaggio
|medium = videogiochi
|universo = BlazBlue
|lingua originale = Giapponese
|autore = Toshimichi Yori, Yuuki Katou
|autore nota =
|autore 2 =
|autore 2 nota =
|nome = Jin
|nome traslitterato = (ジン=キサラギ  Kisaragi Jin?)
|nome italiano = Jin
|cognome = Kisaragi
|cognome traslitterato =
|cognome italiano = Kisaragi
|etichetta =
|editore =
|editore nota =
|studio = Arc System Works
|studio nota =
|data inizio = 2008
|data fine =
|prima apparizione = BlazBlue: Calamity Trigger
|prima apparizione nota =
|editore Italia =
|editore Italia nota =
|data inizio Italia =
|data fine Italia =
|prima apparizione Italia =
|prima apparizione Italia nota =
|sesso = Maschile.
|data di nascita = 14 febbraio
|luogo di nascita =  Inghilterra
|nazionalità = Sconosciuta.
|formazione originale =
|formazione attuale =
|razza = Umano
|etnia =  Inglese
|poteri = *Forza, agilità e velocità sovraumane
Fattore rigenerante
Abilità nel combattimento all'arma bianca
Driver Ability: Frost BiteControllo sull'elemento ghiaccio
Intelligenza superiore
Abile stratega
Esperto escapologo
Trasformazione in Hakumen

|capo =
|doppiatore = Tetsuya Kakihara
|doppiatore nota = Doppiatore giapponese
|doppiatore 2 = David Vincent
|doppiatore 2 nota = Doppiatore inglese
|doppiatore 3 =
|doppiatore 3 nota =
|doppiatore 4 =
|doppiatore 4 nota =
|doppiatore 5 =
|doppiatore 5 nota =
|doppiatore italiano =
|doppiatore italiano nota =
|doppiatore italiano 2 =
|doppiatore italiano 2 nota =
|doppiatore italiano 3 =
|doppiatore italiano 3 nota =
|doppiatore italiano 4 =
|doppiatore italiano 4 nota =
|doppiatore italiano 5 =
|doppiatore italiano 5 nota =
|immagine = BB-JinKisaragi.jpg
|larghezza immagine =
|didascalia = Jin
}}
Jin Kisaragi è un personaggio immaginario dei videogiochi BlazBlue: Calamity Trigger, BlazBlue: Continuum Shift e successivamente BlazBlue: Chrono Phantasma''. È un maggiore nonché 4º Comandante della Squadriglia "Taumaturgo" del Novus Orbis Librarium (N.O.L.), ed è il fratello minore di Ragna, maggiore di Saya. È un personaggio giocabile in Calamity Trigger, Continuum Shift, e Chrono Phantasma. Jin è il personaggio secondario della serie, poiché l'antagonista è Yuki Terumi, ovvero Hazama.

 Storia
Quando Jin era un bambino, era molto legato a suo fratello maggiore, Ragna, di affetto e costantemente lo disturba per giocare con lui. In questo periodo, vede sua sorella Saya come un ostacolo eccentrico nei confronti di suo fratello e costantemente il suo bullismo per rappresaglia. Alla fine, Ragna decise di prendersi cura di Saya, affetta da una malattia grave e prende le distanze da Jin, aumentando così la sua gelosia.

Fu allora che Yūki Terumi entrò nella vita di Jin e gli raccontò la leggenda della Bestia Nera, che si reincarnà in Ragna, e che è destinato a distruggerla. Intento allo scopo che il fratello deve pagare per la sua ignoranza nei suoi confronti, per sbarazzarsi dell'ostacolo tra di loro, Saya, Jin esegue gli ordini di Terumi, dando fuoco alla chiesa che lo ha ospitato e uccise il loro custode. Arrivato sul luogo, Ragna vide in stato di shock, come Terumi gli amputò il braccio, e rapì Saya. Jin poi scomparve dalla vita di Ragna, e apparentemente il ricordo di quell'incidente fu perduto.

Jin è stato successivamente adottato per l'alta stima dalla famiglia Kisaragi. Con il suo talento, si fece largo tra le file del Novus Orbis Librarium e fu promosso maggiore e comandante di 4º grado, dopodiché gli fu consegnata dall'Imperatore la Nox Nyctories Mucro Algesco: Yūkianesa, ma i suoi altri fratelli non si fidarono mai di lui, pensando che abbia solo ottenuto l'arma per via dei suoi ranghi a causa della sua adozione. Infatti, Jin si sentiva completamente vuoto, anche dopo essere stato ricoperto di premi e classifiche (che comprendeva l'arresto della Guerra Civile Ikaruga).

Quando le voci sul "Grim Reaper" sorsero, Jin sentì un improvviso desiderio di incontrarlo, che gli fece perdere il proprio posto, partendo per Kagutsuchi alla ricerca dello Shinigami. Quando si scopre essere il fratello Ragna, Jin diventa entusiasta nell'incontrare il suo amato fratello e la sua psicosi gli diede un impulso omicida nei confronti del fratello, per porre fine al suo destino.

Durante una delle loro battaglie, Ragna e Jin vengono interrotti dall'androide Nu-3, che ferisce a morte Ragna e si butta con lui nel "Calderone" per fondersi con il suo corpo. Non volendo perdere di nuovo suo fratello, Jin salta nel calderone, nonostante le sue ferite e viene inviato indietro nel tempo nell'anno dC 31/12/2099, dove incontra Rachel Alucard e gli viene offerta la possibilità di essere un vero eroe. Da questo punto in poi, Jin diventa uno dei sei eroi, conosciuto con il soprannome di Hakumen, l'Eroe Bianco.

Durante il finale, Jin è impossibilitato nello sconfiggere Ragna e si ritrova in cura all'Ospedale. Quando si sveglia, scopre che egli è nel mirino del NOL per l'assassinio, così scappa dall'ospedale e va a nascondersi, mentre taglia tutti i legami con la famiglia Kisaragi. Tuttavia, egli sente delle voci di Ragna tramite il suo subordinato Noel Vermillion, ma Noel assomiglia molto a Saya, e si ingelosisce, con lo scopo di ucciderla per la sua gelosia. Nel corso del tempo, la sua forza di volontà diventa abbastanza forte da resistere all'influenza di Yūkianesa, grazie all'aiuto di Jūbei, uno dei sei eroi. Jin, nella veste di Hakumen, ha lo scopo di sconfiggere Mu-12, ma nessuno dei due ha avuto alcun successo. Lui, Ragna e Noel hanno scoperto che Hazama sta lavorando per la loro sorella Saya e Tsubaki si schierò con loro. Dopo la loro partenza, lui, Ragna e Noel decidono di diventare più forti e trovare quello che è il vero motivo che spinge Hazama a servire Saya. Jin viene allenato da Jūbei, per allenarsi nel controllo di Yūkianesa.

Nella "Ruota della Fortuna", che mostra la timeline in cui Noel non esisteva, viene rivelato che quando erano giovani, Jin e Saya erano molto affettuosi l'uno verso l'altro. Essi giocavano felici insieme, e l'atteggiamento nei confronti di Jin, Saya è completamente diverso dalla timeline corrente, Saya gli dona addirittura una corona di fiori che aveva fatto per lui, e dicendo che lei ama molto Jin. Questo è visto attraverso una visione di Tsubaki, e lei subito visualizzò una fitta gelosia verso Saya, urlandole di allontanarsi da Jin.

L'odio di Jin per Saya in tutte le altre linee temporali è probabilmente causato dalla potestà dell'Ordine, che funge da antitesi esseri come osservatori dell'Unità Murakumo. La potestà dell'ordine richiede volontà assoluta, che così succede a Jin (e Hakumen per estensione). Considerando che gli osservatori hanno la capacità di alterare o creare fenomeni, quelli con la potestà di ordine superiore, possono respingere e distruggere fenomeni. Noel Vermillion è una delle poche persone che può vanificare la potestà dell'ordine.

 Aspetto
Jin è un uomo bello e snello, giovane, dai capelli corti alla moda, biondi e gli occhi verdi. Indossa l'uniforme da maggiore NOL con un dolcevita nero e leggings neri sotto un bianco vestito in stile giapponese, guanti bianchi, stivali militari, e una giacca colorata a mo' di "scossoni di zaffiro", con una fodera rossa e molto lunghi, maniche staccate.

Quando studiava presso l'Accademia Militare, portava gli occhiali e la divisa standard di scuola maschile.

Da bambino, indossava una camicia azzurra e pantaloncini neri. Quando è stato adottato dal clan Kisaragi, egli indossava un'uniforme tradizionale giapponese stile Shihakushō.

 Personalità
A differenza di suo fratello Ragna, Jin è freddo, distaccato, e sociopatico. Si preoccupa poco per i sentimenti degli altri, e denuncia, nelle sue stesse parole, banalità come il cameratismo, ritenendo che tali considerazioni sono bugie che la gente usa a proprio vantaggio. Non ha scrupoli nell'uccidere chiunque ostacoli la sua via.

Questo, tuttavia, è tutta una facciata. Nel momento in cui torna a lavorare con Ragna, Jin perde la sua calma, atteggiamento distaccato e torna alla sua infanzia. La sua voce diventa notevolmente più estatica, ed è soggetto a crisi di risate maniacali, soprattutto a causa dell'influenza di Yukianesa (che lo costringe a uccidere il fratello a causa della sua natura di Bestia Nera, nonché la potestà dell'ordine, che lo percepisce come una minaccia per la stabilità del mondo). In passato, Jin spesso ad aggrapparsi a Ragna per l'assistenza di tutto ciò che lo ha molto infastidito. È anche mostrato durante la storyline alternativa, che Jin amava sua sorella Saya quanto ha fatto Ragna.

È anche dimostrato che era amico con i suoi compagni di scuola, Carl Clover, Tsubaki Yayoi, e Makoto Nanaya durante il loro tempo presso l'Accademia (anche se ha mostrato un disagio rilevato verso Noel, ma la trattava con rispetto al suo atteggiamento verso di lei in seguito, Ikaruga della guerra civile). In particolare,ha un debole per Tsubaki, di cui era amico d'infanzia solo dopo che è stato trascinato via dalla sua vecchia vita e adottato dalla casa Kisaragi del Duodecim. I due condividono una lunga storia insieme che è collegata attraverso i tempi.

 Poteri e abilità
Jin dimostra il suo status di élite nel Librarium con le sue eccezionali capacità sul campo di battaglia. Brandendo il Nox Nyctores chiamato Mucrone Algesco: Yukianesa, Jin controlla l'elemento ghiaccio, armato con tale efficienza che egli è in grado di plasmare il ghiaccio che modella e crea in forme diverse, come una serie di lame, ed è in grado di salire e scagliarsi su una di esse. La sua spada, le sue potenze rivali e contrasti di quella di suo fratello Ragna, lo differenziano molto. Mentre combatte con Ragna selvaggiamente, con colpi potenti, lo stile di Jin è però elegante (anche se va notato che l'uscita dai danni è relativa agli attacchi di Jin, che sono molto potenti come quelli di Ragna), che polarizza stranamente la propria personalità, influenzata dalla Yukianesa. Dal momento che Jin e Hakumen sono la stessa persona, in Continuum Shift, Jin impara istintivamente il 'Kokūjin: Yukikaze', una tecnica per cambiare la personalità, controllando così i propri poteri.

Secondo Jubei in Continuum Shift, il vero potere di Jin è attualmente soppresso a causa dell'influenza Yukianesa su di lui. Ci sono tracce di questo potere vero, mostrate periodicamente nella serie, ma non in tutte le sue potenzialità. Tuttavia, secondo Ragna, il vero potere di Jin è riuscito a superare Yukianesa, poi disse che Jin diventerà il suo "grande nemico". Ciò è confermato anche da Jubei.

L'unità di Jin è Reito. Sfruttando la potenza di Yukianesa, Jin può racchiudere i suoi avversari in strutture di ghiaccio, temporaneamente invalidanti per un tiro libero. A differenza degli altri personaggi della serie, l'indicatore di calore di Jin è suddiviso in quattro bar invece dei soliti due, l'altra la possiede con l'eccezione di Hakumen. I suoi attacchi dell'unità utilizzano una barra ciascuna, anche se incredibilmente potente in quanto trattano colpi multipli in un colpo solo.

 Tecniche Drive Ability: Frost Bite (零刀(フロストバイト) Furosuto Baito?): Gli consente di congelare un'inerme nemico per pochi secondi.Distortion Drives:Tōga Hyōjin (Zanna Di Ghiaccio): Jin congela il nemico con una morsa di ghiaccio che fa spuntare dalla mano.
Hiyoku Getsumei (Canto alla Luna): Jin pone Yukianesa in una posizione simile a quella di un arco e appunta scaglia frecce di ghiaccio contro l'avversario diagonalmente.Special HitsHishōken
Fubuki
Rehhyō
Musō Senshōzan
Sekkajin
Hishōgeki
Hirensō
Musō TosshōgekiAstral Heat: Rengoku Hyōya''':
Jin conficca Yukianesa nel terreno e crea una prigione di ghiaccio attorno al nemico, una tempesta di ghiaccio finisce l'avversario.

Voci correlate
BlazBlue: Calamity Trigger
BlazBlue: Continuum Shift
Guilty Gear

Collegamenti esterni

Personaggi dei videogiochi
Militari immaginari


text:
Hlînsk (în ) este localitatea de reședință a comunei Hlînsk din raionul Kalînivka, regiunea Vinnița, Ucraina.

Demografie

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Hlînsk era vorbitoare de ucraineană (%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi.

Note

Hlînsk, Hlînsk, Kalînivka, Vinița
Hlînsk, Hlînsk, Kalînivka, Vinița
Hlînsk, Hlînsk, Kalînivka, Vinița