text:
Automatic writing, also called psychography, is a claimed psychic ability allowing a person to produce written words without consciously writing. Practitioners engage in automatic writing by holding a writing instrument and allowing alleged spirits to manipulate the practitioner's hand. The instrument may be a standard writing instrument, or it may be one specially designed for automatic writing, such as a planchette or a ouija board.

Religious and spiritual traditions have incorporated automatic writing, including Fuji in Chinese folk religion and the Enochian language associated with Enochian magic. In the modern era, it is associated with spiritualism and the occult, with notable practitioners including W. B. Yeats, Arthur Conan Doyle, and David Icke. There is no evidence supporting the existence of automatic writing, and claims associated with it are unfalsifiable. Documented examples are considered to be the result of the ideomotor phenomenon.

History

Early history

Spirit writing, later called Fuji (planchette writing) (扶乩/扶箕), has a long tradition in China, where messages from various deities and spirits were received by mediums since the Song dynasty. In the 19th century, messages received through spirit writing led to the foundation of several Chinese salvationist religions. The spread of Chinese cultural techniques, such as printing and painting, introduced the influence of "spirit writing", practiced by Japanese Zen Ōbaku monks, who were said to communicate with an ancient Taoist sage credited with creating the kung fu system.

In the West, an early example of the practice is the 16th-century Enochian language, allegedly dictated to John Dee and Edward Kelley by Enochian angels and integral to the practice of Enochian magic. The language is said to be extremely detailed and complex with its own grammar and rules. Dee also claimed that the Enochian instruction included information regarding the elixir of life in the ruins of Glastonbury Abbey.

Approach
Parapsychologist William Fletcher Barrett wrote that "automatic messages may take place either by the writer passively holding a pencil on a sheet of paper, or by the planchette, or by a 'ouija board'." In spiritualism, spirits are claimed to take control of the hand of a medium to write messages, letters, and even entire books. Automatic writing can happen in a trance or waking state. Some psychical researchers such as Thomson Jay Hudson have claimed no spirits are involved in automatic writing and the subconscious mind is the explanation.

Hoaxes

Paranormal investigator Harry Price exposed the supposed automatic writing in the Borley Rectory as the wall-scrawling of a housewife attempting to hide an extramarital affair.

A prominent alleged example of automatic writing is the Brattleboro hoax. When Charles Dickens died in 1870, he left The Mystery of Edwin Drood unfinished. According to the itinerant printer T. P. James, this angered Dickens' spirit so much that he channeled the rest of the novel through James's hand. This is supposed to have begun on Christmas Eve 1872 and continued in tri-weekly sessions until completion.

Practitioners

Automatic writing as a spiritual practice was reported by Hyppolyte Taine in the preface to the third edition of his De l'intelligence, published in 1878. Besides "ethereal visions" or "magnetic auras", Fernando Pessoa claimed to have experienced automatic writing. He said he felt "owned by something else", sometimes feeling a sensation in the right arm he claimed was lifted into the air without his will. Georgie Hyde-Lees, the wife of William Butler Yeats, also claimed she could write automatically. Sri Aurobindo and his follower, The Mother (Mirra Alfassa), regularly practiced Automatic writing.

Shortly after his 1917 marriage to Georgie Hyde-Lees, the poet W. B. Yeats came to be heavily influenced by her delving into what they referred to as "the automatic script".

In his 1918 book The New Revelation, Arthur Conan Doyle wrote that automatic writing occurs either by the writer's subconscious or by external spirits operating through the writer. Doyle and his wife led an automatic writing séance with Harry Houdini wherein Lady Doyle wrote 15 pages of purported messages from Houdini's mother, although this information was immediately discounted as fraudulent by Houdini.

The essay The Automatic Message (1933), first published in the magazine Minotaure, No. 3-4, (Paris), was one of André Breton's significant theoretical works about automatism.  In 1919, Breton and Philippe Soupault had used what later became the Surrealist automatism method to compose Les Champs Magnétiques (The Magnetic Fields). In 1997, "The Magnetic Fields" was also the title of a compilation of surrealist writing of André Breton, Paul Éluard, Philippe Soupault, and others. It included the authorized translation of Breton's The Automatic Message in English by the poet David Gascoyne, whose Man's Life is This Meat (1936) (a collection of his own surrealist writings and translations of the French surrealists) and Hölderlin's Madness (1938) established Gascoyne's reputation as one of a small group of English surrealists. Gascoyne's 1935 A Short Survey of Surrealism for the 1936 London International Surrealist Exhibition also expanded the movement to the English-speaking world. The Surrealist poet Robert Desnos claimed he was among the most gifted in automatic writing. Surrealist automatists, most notably André Masson, adapted these methods to art-making in which the artist suppresses conscious control over the making process, allowing the unconscious mind to have great sway. Prior to the Surrealists, Dadaists, such as Hans Arp, made some use of this method through chance operations.

The medium Pierre L. O. A. Keeler had an alleged spirit writing communication from Abraham Lincoln currently exhibited at the Lily Dale Museum. Despite Lincoln being well-known for his skepticism and Keeler having been known to employ magician's tricks, this is used as one of the many examples of skeptics purportedly endorsing spiritualism posthumously. Skeptical investigator Joe Nickell who conducted a detailed examination of the "spirit" writing, concluded it had no resemblance to Lincoln's handwriting and described the message as "bogus".

There was an apocalyptic cult led by a lapsed Scientologist named Dorothy Martin. She and her followers were waiting for an alien ship to take them to the nonexistent planet Clarion and save them from a worldwide flood that was to commence at midnight on December 20, 1954. When that did not occur, Martin allegedly got an automatic writing message from God calling the whole thing off.

Since 1975

In 1975, Wendy Hart of Maidenhead claimed she wrote automatically about Nicholas Moore, a sea captain who died in 1642. Also in 1975 the CIA attempted to employ remote viewing through the Stargate Project. In the spring of 1989, Angela Dellafiora, a member of Stargate Project's remote viewing unit, claimed to be guided by spirits moving her hand in writing responses about the location of a fugitive DEA agent named Charlie Jordan. In reviewing the matter, Joe Nickell states, "[T]he Charlie Jordan case, touted as one of the most successful examples... in the U.S. government's psychic-spying project is not convincing evidence of anything — save perhaps folly. ...[I]t also illustrates the limitations of anecdotal evidence: conflicting versions, selective reporting, and lack of documentation, together with additional manifestations of faulty memory, bias, and other human foibles."

Conspiracy theorist David Icke said he first became aware of being "Son of the Godhead" via automatic writing. Vassula Ryden claims to receive and transcribe messages from her guardian angel Daniel, Jesus, Yahweh. She has provoked both skepticism and credulity from Catholic laity and clergy, as well as the skeptical community at large. Alleged cases of automatic writing have included Joseph Smith, Patience Worth, Aleister Crowley, Jane Roberts, Helen Schucman and author Neale Donald Walsch. Crowley, for instance, compiled the Collected Works over time, which included The Book of the Law as well as transcripts of his visions of the first two Enochian Aethyrs (planes).

Scientific analysis and skepticism

Scientists and skeptics consider automatic writing to be the result of the ideomotor effect.

According to skeptical investigator Joe Nickell, "automatic writing is produced while one is in a dissociated state. It is a form of motor automatism, or unconscious muscular activity." Neurologist Terence Hines has written "automatic writing is an example of a milder form of dissociative state". In 1900, Swiss psychologist Theodore Flournoy studied the case of the French medium Helene Smith, particularly her handwriting during seances. He concluded that the automatic writing phenomenon was an effect of autosuggestion produced by autohypnotization, leading to the emergence of a secondary self.

Paranormal researcher Ben Radford writes in his 2017 book Investigating Ghosts that there is no real way to know if the writing is coming from "outside their bodies," you "must take their word for it. Because the source of the information is at issue and the medium cannot be validated, we must turn to the content of the material." Various psychic mediums have claimed to channel famous dead people, such as Susan Lander, who claimed that Betsy Ross contacted her to say, "I am gay and I fly the flag of pride and liberty for all of us." According to Radford, historians say that there is "no credible historical evidence that Ross ... either made or had a hand in designing the American flag." Without some kind of validation, "anyone can claim to communicate with the spirit of anyone." Radford argues that "Automatic writing should logically hinder, not help spirit communication," given  spelling and grammar are more difficult than direct speech.

Scientific studies

In an 1890 paper on hypnotism Morton Prince claims, "automatic writing is not a purely unconscious reflex act, but, the product of conscious individuality," and further claims that the hand that is writing is under the control of a separate hypnotic personality during trances. Physician Charles Arthur Mercier in the British Medical Journal (1894) criticized the spiritualist interpretation of automatic writing, concluding, "there is no need nor room for the agency of spirits, and the invocation of such agency is the sign of a mind not merely unscientific, but uninformed."

Psychology professor Théodore Flournoy investigated the claim by nineteenth-century medium Hélène Smith (Catherine Müller) she did automatic writing to convey messages from Mars in Martian language. Flournoy concluded her "Martian" language had a strong resemblance to Ms. Smith's native language of French and her automatic writing was "romances of the subliminal imagination, derived largely from forgotten sources (for example, books read as a child)." He invented the term cryptomnesia to describe this phenomenon.

In 1927, psychiatrist Harold Dearden wrote that automatic writing is a psychological method of "tapping" the unconscious mind and there is nothing mysterious about it.

In 1986, A. B. Joseph investigated two female patients who were found to exhibit ictal hypergraphia.

Automatic writing behavior was discovered by Dilek Evyapan and Emre Kumral in three patients with right hemispheric damage.

A 2012 study of ten psychographers using single photon emission computed tomography showed differences in brain activity and writing complexity during alleged trance states vs. normal state writing.

Pop culture and media

Automatic writing is touted by medium Bonnie Page in a Sentinel and Enterprise article as a method of accessing claircognizance abilities.

Automatic writing is featured prominently in the 1961 episode of Perry Mason, The Case of the Meddling Medium.

Portions of Van Morrison's album Astral Weeks supposedly are inspired by dreams, reveries, and automatic writing.

Czech director Jan Svankmajer claims he concocted the screenplay for his hybrid film Insect (Hmyz) in a fit of automatic writing.

William S. Burroughs has described his book Naked Lunch as "automatic writing gone horribly wrong" and believed he found his subconscious taken over by a hostile entity.

In an interview in GQ, David Byrne indicated an interest in automatic writing due to the influence of Brian Eno.

Gallery

See also

 Alien hand syndrome
 Automatic drawing
 Artistic inspiration
 Asemic writing
 Automatic speech
 Memoirs of a Suicide
 Chico Xavier
 Joseph Sieber Benner
 Bicameral mentality
 Divided consciousness
 Dowsing
 Dual consciousness
 Fuji (planchette writing)
 Hypergraphia
 Left brain interpreter
 List of topics characterized as pseudoscience
 Matthew Manning
 Mediumship
 Oahspe: A New Bible, claimed to be written via automatic writing
 Spiritism
 Spiritism
 Spiritualism
 Spiritualist art
 Surrealist automatism
 Table-turning

References

Further reading
  (The document is in English but the linked website is in German.)

External links

Mediumship
Language and mysticism
Parapsychology
Spiritism
Spiritualism
Paranormal terminology
Unconscious

de:Medium (Person)#Schreibmedien


text:
Eden Giselle Silva (born 14 March 1996) is a British tennis player and model of Russian and Sri Lankan descent.

She has career-high WTA rankings of 300 in singles, achieved on 30 January 2023, and 126 in doubles, reached on 3 February 2020.

Silva made her WTA Tour main-draw debut at the 2018 Dubai Tennis Championships, in the doubles draw, partnering Lisa Ponomar.

Personal
Silva is from Gants Hill in East London. She has also done modelling work, after being scouted by an agency through Instagram.

Grand Slam performance timelines

Singles

Doubles

ITF Circuit finals

Singles: 6 (2 titles, 4 runner-ups)

Doubles: 24 (10 titles, 14 runner-ups)

Notes

References

External links

1996 births
Living people
English female tennis players
Sportspeople from Essex
British people of Sri Lankan descent
British people of Russian descent
Tennis people from Greater London

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
L66  may refer to:

 GM L66 engine, an OEM V6 engine
 HMS Quorn (L66), a Hunt-class destroyer
 L66 (airport), an American public airport
 L66A1, British Army designation of the Walther PP


text:
De Morning Glorywolk is een zeldzaam weerfenomeen dat zich overal ter wereld kan voordoen, maar vaak voorkomt in de Golf van Carpentaria. Het verschijnsel bestaat uit een aantal atmosferische eenlinggolven of solitonen en de bijbehorende wolken. Deze rolvormige wolken kunnen tot 1000 km lang en 2 km hoog worden. Er kunnen tot 8 dergelijke wolken naast elkaar gevormd worden.

Wolk


text:
Río Cuarto is een departement in de Argentijnse provincie Córdoba. Het departement (Spaans: departamento) heeft een oppervlakte van 18.394 km² en telt 229.728 inwoners.

Plaatsen in departement Río Cuarto
 Achiras
 Adelia María
 Alcira Gigena
 Alpa Corral
 Berrotarán
 Bulnes
 Chaján
 Chucul
 Coronel Baigorria
 Coronel Moldes
 Elena
 La Carolina
 La Cautiva
 Las Acequias
 Las Albahacas
 Las Higueras
 Las Peñas Sud
 Las Vertientes
 Malena
 Monte de Los Gauchos
 Río Cuarto
 Sampacho
 San Basilio
 Santa Catalina
 Suco
 Tosquita
 Vicuña Mackenna
 Villa El Chacay
 Washington

Departement in Córdoba


text:
A eleição para o Senado dos Estados Unidos pelo estado americano de Illinois em 2004 ocorreu em 2 de novembro de 2004, no estado americano de Illinois. Nessa disputa, o candidato democrata venceu o republicano Alan Keyes por 70% a 27%. A larga vantagem que Obama estabelecera sobre o adversário nas pesquisas de intenção de voto fez com que ele fosse convidado a discursar na Convenção Democrata de 2004, ocorrida no dia 27 de julho daquele ano, e a avassaladora vitória nas urnas acabou por projetar seu nome nacionalmente - e também dentro do próprio Democrata, gerando as condições para que Obama viesse, quatro anos mais tarde, a concorrer às eleições presidenciais.

No dia 15 de abril de 2003, o ocupante da vaga no Senado Federal pelo estado de Illinois, o republicano Peter Fitzgerald, anunciou que não tentaria a reeleição, ao mesmo tempo em que sua predecessora, a democrata Carol Moseley Braun, afirmou que não disputaria as eleições do ano seguinte. No dia 16 de março de 2004, ocorreram as primárias nos dois partidos, com um total de quinze candidatos (sete entre os democratas e oito entre os republicanos), que estabeleceram, juntos, gastos da ordem de sessenta milhões de dólares na corrida pela vaga.

Entre os democratas, os gastos eram da ordem de quarenta e seis milhões de dólares. Na disputa, Obama começou perdendo para Blair Hull. Quando faltava um mês para as primárias, uma reportagem de jornal envolveu Hull em um escândalo conjugal. Segundo a reportagem, em uma briga com a ex-mulher, Hull teria tentado matá-la. O fato destruiu a campanha de Hull, levando Obama a assumir a ponta nas pesquisas. Obama venceu as primárias com uma margem de 29% sobre o segundo colocado.

Entre os republicanos, o vencedor foi Jack Ryan, com uma margem de 12% sobre o segundo colocado. Curiosamente, Jack Ryan também teve sua campanha destruída por um escândalo conjugal: em junho, o Chicago Tribune revelou detalhes sobre a custódia dos filhos de Ryan com sua ex-mulher, até então mantidos em sigilo por uma corte da Califórnia, apresentando alegações embaraçosas feitas pela ex-senhora Ryan. Quatro dias após a reportagem, no dia 25 de junho, Ryan abdicou da candidatura.

Seis semanas depois, no dia 4 de agosto, o Comitê Republicano chamou Alan Keyes, de Maryland, para ocupar a vaga deixada por Ryan. Keyes demorou quatro dias para aceitar e mais quatro para se mudar para um apartamento em Illinois, quando faltavam, a esta altura, menos de três meses para as eleições.

Nessa eleição, dois fatos se tornaram históricos: o primeiro foi o de que, pela primeira vez na história de Illinois, os dois candidatos ao Senado Federal eram afro-americanos; e o segundo fato foi o de que nunca um candidato vencera uma disputa ao Senado por uma margem tão grande de votos.

Illinois
Senado 2004
Barack Obama


text:
Marie de Champagne (cca. 1174 – 9 august 1204) a fost soția lui Balduin de Flandra, devenit în 1204 împărat al Constantinopolului.

Familia
Marie de Champagne a fost fiica lui Henric I, conte de Champagne ;i a Mariei. Bunicii săi pe linie maternă au fost regele Ludovic al VII-lea al Franței și Eleanor de Aquitania.
Frații săi au fost Henric al II-lea și Thiebaut al III-lea, conți de Champagne.
Împreună cu sora sa, Scholastique de Champagne, soția lui Guillaume al V-lea de Mâcon, este menționată în cronica lui Albericus Trium Fontanum.

Căsătoria
Încă din 1179, Marie de Champagne a fost promisă spre căsătorie lui Balduin, fiul Balduin al V-lea, conte de Hainaut și al Margareta I, contesă de Flandra.
Căsătoria a avut loc pe data de 6 ianuarie 1186. Din această căsătorie au rezultat doi copii:
Ioana de Flandra (1199/1200 – 5 decembrie 1244).
Margareta a II-a de Flandra (2 iunie 1202 – 10 februarie 1280).

Imperiul de Constantinopol
La 14 aprilie 1202, Balduin a Flandra a părăsit Flandra pentru a participa la Cruciada a patra. Expediția cruciată a ajuns la Constantinopol, capitala Imperiului bizantin, care a fost cucerit și jefuit. Noul stat creat, Imperiul Latin de Constantinopol, a avut ca prim împărat pe Balduin (ales la 9 mai 1204 și încoronat pe 16 mai), astfel încât Marie de Champagne devine împărăteasă.
Potrivit mărturiei cronicarului Geoffroi de Villehardouin, Marie nu ar fi fost alături de soțul său în cruciadă din primul moment datorită faptului că era însărcinată în momentul plecării acestuia în Orient. Odată născută Margareta, a doua fiică a lor, și considerându-se aptă pentru o călătorie atât de lungă, Marie a plecat pentru a se alătura soțului său .
Marie s-a îmbarcat la Marsilia și a navigat până la Acra, în Țara Sfântă. Abia ajunsă acolo, a aflat vestea cuceririi Constantinopolului și a proclamării soțului ei ca împărat. Intenționând să navigheze până la Constantinopol, Marie s-a îmbolnăvit și a încetat din viață în Țara Sfântă.
Vestea morții sale a ajuns la Constantinopol, afectându-l profund pe împăratul Balduin I. Potrivit lui Villehardouin, Marie "a fost o doamnă plină de grație și de virtuți și extrem de onorată".

Surse
Albericus Trium Fontanum, Chronica Alberici Monachi Trium Fontium.
Gislebert of Mons, Chronicon Hanoniense.
Geoffroi de Villehardouin, De la Conquête de Constantinople.
Steven Runciman, A History of the Crusades, Vol. 3: The Kingdom of Acre and the Later Crusades, Cambridge University Press, 1954.

Note

Legături externe
Her profile in "Medieval Lands" by Charles Cawley
A pedigree of her

Nașteri în 1174
Decese în 1204
Imperiul Latin de Constantinopol
Comitatul de Flandra
Cruciada a patra


text:
Les Deux Assassins est le deuxième volume du manga Kenshin le vagabond.

Résumé par chapitre

Le symbole du Mal

Kenshin, utilisant une technique ultra-rapide, frappe à plusieurs reprises Sanosuké, et celui-ci s'effondre.

Mais ses souvenirs réveillent sa colère, pour la mémoire du Sekihôtai, groupe exterminé par le gouvernement alors qu'il le soutenait, et il se relève.

Kenshin, alors, accepte de poursuivre le combat, et retourne son sabre.

Un nouveau venu

Kenshin, par sa grande vitesse, coupe le zanza de Sanosuké, et le blesse grièvement. Mais il reste debout, affirmant qu'il doit vaincre, au péril de sa vie.

Kenshin alors le gifle, demandant ce que voulait le Sekihôtai, combattre les patriotes, ou achever la Restauration Meiji.

Kaoru et Yahiko renchérissent, disant que Kenshin n'est pas comme les autres patriotes, qu'il continue à sa battre. Celui-ci ajoute que la restauration n'est pas finie, et qu'il continuera à se battre pour les opprimés, pour obtenir le pardon de ceux qu'il a tué en tant que Battôsaï l'assassin.

Sanosuké, vaincu physiquement et moralement, s'effondre.

Quelques jours plus tard, remis de ses blessures, il revient voir Kenshin, disant qu'il renonce à être combattant sur contrat, et que doutant de la sincérité de Kenshin il va l'observer.

Le Chapeau noir

À la demande du commissaire, Kenshin et Sanosuké acceptent de combattre un assassin. Celui-ci a toujours réussi à tuer ses victimes, annonçant à l'avance qui il tuerait et quand. Et ce malgré les protections dont la victime, toujours un personnage haut placé, s'entoure.

La prochaine victime est M. Tani, que Kenshin connaît et protégeait dans le temps. Celui-ci, devenu orgueilleux, refuse la protection de la police, entouré de nombreux gardes du corps. Mais Kenshin insiste, et il cède.

À l'heure dite, l'assassin, Jinné dit Chapeau noir, arrive.

Le cœur à sens unique

Au terme d'un terrible combat, Kenshin, aidé de Sanosuké, empêchent Jinné de commettre un meurtre. Ce dernier décide alors que sa prochaine victime sera Kenshin, le légendaire Battosai l'assassin.

Rubans et caprices

Sur le chemin du retour, Kenshin explique à Sanosuké qui est Chapeau noir, assassin qui n'agit que par plaisir, et lui demande un service.

Revenu au dōjō, Sanosuké trouvé Kaoru endormie, épuisée après avoir passé la nuit à attendre Kenshin. Apprenant que Kenshin est parti attendre Jinné sous un pont du fleuve, Kaoru s'y précipité. Sanosuké tente de la retenir car elle ne pourra rien faire, mais, les larmes aux yeux, elle explique que, pas certaine que Kenshin ne reprendra pas la route après avoir combattu, elle préfère mettre sa vie en péril pour le ramener que rester à nouveau seule.

Kaoru retrouve Kenshin, et lui prête un de ses rubans bleus. C'est son préféré, dit-elle, aussi elle tient absolument que Kenshin lui rende, et elle ne lui pardonnera jamais s'il reprend la route sans la prévenir. Kenshin comprend soudain ses sentiments, et lui dit qu'il viendra sans faute lui rapporter au dôjô.

Mais soudain Jinné enlève Kaoru et s'enfuit en barque, et lance un défi à Kenshin.

Les deux assassins

Jinné explique à Kaoru, ligotée, qu'il l'a prise en otage pour fâcher Battosai, dont la colère régénère l'esprit de tueur. Il ajoute que ce combat sera le plus excitant de sa vie.

À l'heure dite, Kenshin arrive, les yeux emplis de haine, contre Jinné qui a impliqué Kaoru et lui-même qui n'a pu l'en empêcher.

Le combat s'engage, mais Kenshin est blessé. Jinné, qui n'accepte pas ce combat contre un Battosai plus faible qu'autrefois, hypnotise alors Kaoru, et annonce à Kenshin qu'elle a deux minutes à vivre avant de mourir par suffocation.

Kenshin, alors, d'un mouvement ultra-rapide, brise le nez de son adversaire, et annonce qu'il n'a pas de temps à perdre et va l'achever.

L'origine des patriotes

Kenshin demande à Jinné de libérer Kaoru. Mais celui-ci réplique que cette hypnose ne partira que dans deux cas : soit elle se libère elle-même, ce qui est impossible, soit Jinné meurt. Kenshin annonce alors qu'il va le tuer. Pour y répondre, Jinné utilise son hypnose afin d'augmenter sa force pour combattre.

Kenshin, alors, prend la position de la technique de battô, qui consiste à dégainer son sabre à très grande vitesse. Jinné repère le point faible de cette technique : Kenshin utilise un sabre à lame inversé, ce qui ralentit sa vitesse.

Il se précipite alors sur Kenshin, qui dégaine... mais Jinné esquive, et, exultant, s'apprête à frapper quand le fourreau du sabre de Kenshin le frappe. Kenshin explique à son adversaire, grièvement blessé, que son nom, battosai, provient de sa maîtrise totale de la technique battô.

Kenshin lève son sabre pour achever Jinné et s'apprète à retourner dans le noir monde des assassins...

Épilogue lunaire

Jinné, voyant Kenshin hésiter, lui dit qu'il n'a pas le choix s'il souhaite sauver Kaoru. Lui-même veut en ultime souvenir un coup de l'assassin légendaire.

Kenshin dit qu'il ne veut pas lui laisser de souvenir, mais que pour sauver Kaoru il est prêt à redevenir l'assassin qu'il était. Il abat alors son sabre.

Kaoru, qui suffoque, se souvient alors des paroles que Kenshin a prononcées à propos de l'idéal utopique du kendô, et brise l'hypnose de Jinné, criant à Kenshin de s'arrêter, puis s'effondre, essoufflée. Kenshin, dont le sabre s'est arrêté à quelques centimètres de son adversaire, se précipite alors pour la soutenir.

Jinné, grièvement blessé, se relève, et dit qu'il lui reste une dernière tâche à accomplir. Prenant son sabre, il se transperce le cœur. À Kenshin stupéfait, il explique que s'il était pris les hautes personnalités qui ont commandité les assassinats seraient mises en cause. Il ajoute, voyant l'expression de Kenshin, que celui-ci est naïf de croire que les assassinats n'existent plus sous l'ère Meiji.

Ses dernières paroles sont que la nature de Kenshin est d'être assassin, il ne peut en être autrement. Lui Jinné l'observera de l'enfer pour le vérifier.

Revenant au dôjo, Kaoru remercie Kenshin de l'avoir sauvée. Mais celui-ci dit que c'est à lui de la remercier. En son for intérieur, il dit que si Kaoru ne l'avait pas arrêté il serait redevenu assassin. Il ajoute en pensée qu'il se contrôlera jusqu'au bout.

En fuite

Kenshin et Sanosuké jouent aux dés dans une salle. Sanosuké apprend avec colère qu'un de ses amis est mort à cause de l'opium, dont il a abusé.

Soudain une femme entre, et voyant le sabre de Kenshin lui demande de la sauvée, poursuivie par des malfaiteurs.

Ceux-ci entrent à leur tour, et se présentent comme des gardes du corps de Kanryû Takeda, un homme d'affaires louche très influent dans la ville.

Sanosuké et Kenshin se débarrassent des hommes de main. Mais la femme, Megumi, a de l'opium dans ses manches...

Kenshin, dit Battosaï Himura | La raison d'agir

Volume de Kenshin le vagabond


text:
O Rio Cungrea é um rio da Romênia, afluente do Rio Olt, localizado no distrito de Argeş,
Olt.

Rios da Roménia


text:
Ліланд () — селище () в США, в окрузі Ла-Салл штату Іллінойс. Населення — 977 осіб (2010).

Географія
Ліланд розташований за координатами  (41.615960, -88.798305).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 1,38 км², уся площа — суходіл.

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкало 977 осіб у 361 домогосподарстві у складі 275 родин. Густота населення становила 706 осіб/км².  Було 399 помешкань (288/км²).

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 0,7 %. Частка іспаномовних становила 5,4 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,5 % — особи молодші 18 років, 63,9 % — особи у віці 18—64 років, 10,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,4 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 91,2 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 92,1 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  долари США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). Медіана доходів становила  доларів для чоловіків та  доларів для жінок. За межею бідності перебувало 7,1 % осіб, у тому числі 10,6 % дітей у віці до 18 років та 6,1 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 480 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 20,4 %, роздрібна торгівля — 17,7 %, виробництво — 16,3 %.

Примітки

Джерела

Селища Іллінойсу
Населені пункти округу Ла-Салл (Іллінойс)


text:
Nederländernas damlandslag i vattenpolo () representerar Nederländerna i vattenpolo på damsidan. Laget blev olympiska mästarinnor 2008 samt världsmästarinnor 1991.

Laget blev även Europamästarinnor 1985 1987 1989 och 1993.

Medaljer

OS

VM

EM

Referenser

Noter

Vattenpolodamerna
Damlandslaget
Vattenpololandslag


text:
Alber Elbaz (Casablanca, 12 de junio de 1961 - París, 24 de abril de 2021) fue un diseñador de moda de nacionalidad israelí. Conocido como estilista de la casa Lanvin de París, Francia.

Biografía
Alber Elbaz, nació en Marruecos y pasó toda su adolescencia y vida adulta en la ciudad israelí de Tel Aviv. Se formó en el Instituto de Ingeniería y Diseño Shenkar, en Ramat Gan.

En 1987, Albert Elbaz parte para Nueva York, donde comienza a diseñar vestidos de novia. Allí conoció al estilista Geoffrey Beene, con el que trabajó durante siete años.

En 1997, Ralph Toledano, en aquella época presidente de la casa Guy Laroche, elige a Alber Elbaz para renovar la imagen de la marca, fundada en 1957. El mismo año, recibe la medalla de caballero de la Legión de Honor.

En 1999, junto a Maurice Ascalon, otro diseñador israelí, se adhirió al movimiento Amba kontol, de gran importancia para el diseño en el país. Ambos luchaban por la descentralización del diseño israelí desde la capital, Tel Aviv.

Un año más tarde fue llamado por Pierre Bergé como responsable de la línea femenina de prêt-a-porter de la casa Yves Saint Laurent durante tres años, hasta su adquisición por el grupo Kering.

En 24 de abril de 2021, a los 59 años, murió en el transcurso de complicaciones relacionadas con la COVID-19, tras permanecer tres semanas ingresado en un hospital de París.

Referencias

Nacidos en Casablanca
Diseñadores de moda LGBT
Judíos de Israel
Judíos de Marruecos
Judíos gais
Artistas de Marruecos
Emigrantes israelíes hacia Francia
Fallecidos en París
Fallecidos por pandemia de COVID-19 en Francia
Empresarios LGBT
Personas de Tel Aviv
Personas LGBT de Marruecos
Personas LGBT de Israel


text:
Odocoileus är ett släkte av däggdjur som beskrevs av Rafinesque 1832 och som ingår i familjen hjortdjur.

Det vetenskapliga släktnamnet är bildat av de grekiska orden odous (tänder) och koilos (hål, klaff). Det syftar på avsaknaden av de övre hörntänderna. Hjortdjur av släktet Cervus uppvisar dessa tänder.

Utseende
Arterna når vanligen en kroppslängd (huvud och bål) av 85 till 210 cm, en svanslängd av 10 till 35 cm, en mankhöjd av 55 till 110 cm och en vikt av 18 till 210 kg. Hannar är större och tyngre än honor. Dessutom förekommer betydande storleksvariationer beroende på populationens utbredning. Det gäller främst för svartsvanshjorten. Vanligen är exemplar i norra delen av utbredningsområdet störst. Den något grova pälsen på ovansidan är under vintern gråbrun och under sommaren rödbrun. På undersidan förekommer ljusare päls. I motsats till några sydamerikanska hjortdjur som sumphjort eller pampashjort har arterna körtlar vid mellanfoten. Den tydligaste skillnaden mellan släktets arter är svansens utseende. Den är hos vitsvanshjort brun på ovansidan samt vit vid sidorna och på undersidan. Hos svartsvanshjort kan ovansidan vara vit eller svart men spetsen är alltid svart.

Taxonomi och utbredning
Arter enligt Catalogue of Life, Dyntaxa och Wilson & Reeder (2005). Utbredning enligt IUCN.

 Svartsvanshjort (Odocoileus hemionus) lever i västra delen av Nordamerika från Alaska till centrala Mexiko.
 Vitsvanshjort (Odocoileus virginianus) förekommer från Nordamerika, söder om tundran, till norra och västra Sydamerika.

Ekologi
Dessa hjortdjur lever i områden med tillräcklig växtlighet som erbjuder gömställen men de undviker täta skogar. Arterna är främst aktiva under gryningen och skymningen. I kyligare regioner kan de utföra längre vandringar före vintern. Svartsvanshjorten föredrar gräs under sommaren och blad under andra årstider. Vitsvanshjorten äter blad och andra växtdelar. För flockarnas sammansättning finns två varianter. Den första varianten är en vuxen hona med dottern från det gångna året och med ungarna från det aktuella året. Den andra varianten är en liten grupp av ungkarlar. Dessutom förekommer ensam levande hannar. Fortplantningstiden är beroende på utbredning.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Hjortdjur
Odocoileus


text:
Der Enid Lake ist ein Stausee des Yocona River im Norden des US-Bundesstaates Mississippi.

Er liegt zum größten Teil im Yalobusha County (kleinere Teile des Nordufers liegen in den Counties Panola und Lafayette) und ist einer von vier Stauseen, die vom US Army Corps of Engineers errichtet wurden, um den Wasserstand im Becken des Yazoo River zu regulieren. Der Staudamm liegt ca. 2,5 km nordöstlich des Ortes Enid im benachbarten Tallahatchie County.

Die Fertigstellung erfolgte im Jahre 1952. Der Stausee ist Teil des Mississippi River Basin Flood Control Project, welches aufgrund der Erfahrungen aus dem Hochwasser von 1927 entstanden ist.

Am Ufer des Enid Lake befindet sich der George Payne Cossar State Park.

Weblinks

 U.S. Lakes

Stausee in Mississippi
Stausee in Nordamerika
SEnid Lake
Bauwerk im Yalobusha County
Bauwerk im Panola County (Mississippi)


text:
Urda – gmina w Hiszpanii, w prowincji Toledo, w Kastylii-La Mancha, o powierzchni 217,82 km². W 2011 roku gmina liczyła 3056 mieszkańców.

Przypisy

Gminy w Kastylii-La Mancha
Toledo (prowincja)


text:
Boiko Zwetanow, auch Boiko Zvetanov, bulgarisch Бойко Цветанов (* 14. Juni 1955 in Sofia) ist ein bulgarischer Opernsänger (Tenor).

Leben

Ausbildung
Nach seinem Studium am Staatlichen Konservatorium mit Professor Hadjiev in seiner Heimatstadt konnte Zwetanow Preise bei internationalen Wettbewerben in Bilbao und Sofia gewinnen. Dadurch konnte er schon in jungen Jahren Aufmerksamkeit gewinnen und wurde im gleichen Jahr (1988) als erster Tenor an das Opernhaus von Sofia verpflichtet. Er spielte die zentralen Tenorrollen in Werken wie Rigoletto, Aida und Attila und konnte sehr bald (1989) an der Wiener Staatsoper debütieren. Parallel hierzu nahm er jedoch weiterhin Privatunterricht bei Boris Christoff und Carlo Bergonzi.

Künstlerisches Wirken
Seit der Spielzeit 1991/92 ist Zwetanow am Opernhaus Zürich engagiert. Hier sang er alle großen Partien seines Faches, wie zum Beispiel in La Bohème, Luisa Miller, La forza del destino oder Pagliacci. Zwetanow gastiert an allen großen Häusern der Welt, vor allem jedoch im europäischen Sprachraum.

Literatur

Weblinks

Opernsänger
Tenor
Darstellender Künstler (Zürich)
Bulgare
Geboren 1955
Mann


text:
Collegio elettorale di Campobasso – collegio elettorale della Camera dei deputati dal 1861 al 1921
Collegio elettorale di Campobasso – collegio elettorale della Camera dei deputati dal 1993 al 2005
Collegio elettorale di Campobasso – collegio elettorale del Senato della Repubblica dal 1993 al 2005
Collegio elettorale di Campobasso-Isernia – collegio elettorale del Senato della Repubblica dal 1948 al 1993


text:
Nathaliagrion perlongum – gatunek ważki z rodziny łątkowatych (Coenagrionidae). Występuje we wschodniej i południowo-wschodniej Brazylii – od stanu Minas Gerais po stan Santa Catarina.

Przypisy

Łątkowate
Ważki Ameryki Południowej
Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1909 roku


text:
«Спящие псы» () — будущий художественный фильм режиссёра Адама Купера. Главные роли в фильме исполнили Рассел Кроу и Карен Гиллан. Сюжет основан на романе Э. О. Чировичи «Книга зеркал», который был адаптирован Адамом Купером и Биллом Коллажем. Фильм стал режиссёрским дебютом Адама Купера.

Сюжет
Бывший детектив убойного отдела Рой Фриман борется с болезнью Альцгеймера, но вынужден вновь открыть старое дело, связанное с убийством профессора колледжа, когда появляются новые улики от таинственной женщины.

В ролях

 Карен Гиллан
 Рассел Кроу — Рой Фримен
 Мартон Чокаш
 Гарри Гринвуд
 Томас М. Райт

Производство
В основе сценария, написанного Адамом Купером и Биллом Коллажем, роман Э. О. Чировичи «Книга зеркал», получивший признание критиков. Купер также выступает в качестве режиссёра. Мэтью Голдберг, Клифф Робертс и Арианна Фрейзер выступают исполнительными продюсерами фильма. В августе 2022 года Кроу получил главную роль.

В ноябре 2022 года было объявлено, что компания Highland Film Group продала права на прокат фильма компаниям Signature Entertainment и Rialto Distribution.

В феврале 2023 года к актёрскому составу присоединились Карен Гиллан, Мартон Чокаш, Гарри Гринвуд и Томас М Райт.

Съёмки фильма начались в феврале 2023 года в австралийском штате Виктория.

Примечания

Фильмы 2020-х годов


text:
Australian Open-mesterskabet i damedouble er en tennisturnering, der afholdes én gang årligt som en del af Australian Open. Turneringen afvikles i Melbourne Park i Melbourne, Australien, hvor kampene spilles på hardcourt-baner af typen GreenSet. Australian Open spilles over to uger fra midten af januar og har siden 1987 været den første af de fire grand slam-turneringer i kalenderåret.

Mesterskabet blev spillet første gang i 1905 under navnet Australasian Championships (Australasiatiske mesterskaber), men først fra 1922 kom damedoublemesterskabet på programmet. I 1927 ændredes turneringens navn til Australian Championships (Australske mesterskaber). Ved begyndelsen af den åbne æra, hvor professionelle spillere også fik lov at deltage, ændredes navnet til Australian Open. Mesterskabet blev ikke spillet i perioden 1916-18 på grund af første verdenskrig og i 1940-45 på grund af anden verdenskrig.

Turneringens termin er blevet ændret flere gange. I 1977 blev den flyttet fra januar til december, hvilket medførte to turneringer i 1977: en i januar og en i december. Og udgaven, der var planlagt afholdt i december 1986, blev flyttet til januar 1987, og derfor blev der ikke spillet Australian Open i kalenderåret 1986.

Historie

Damedoubleturneringen ved Australian Open er blevet spillet i flere forskellige byer: Brisbane, Adelaide, Sydney og Melbourne, alle i Australien. Begivenheden blev afholdt i en ny by hvert år, indtil Melbourne blev valgt som fast værtsby fra og med 1972, hvorefter turneringen hvert år blev spillet i Kooyong Lawn Tennis Club, indtil den flyttede til Melbourne Park i 1988.

Indtil 1988 var turneringen udelukkende blevet spillet på græsbaner, men i forbindelse med flytningen fra Kooyong til Melbourne Park blev turneringens underlag skiftet til hardcourt-typen Rebound Ace. I 2008 skiftede man imidlertid til en ny hardcourt-type: Plexicushion.

Turneringsreglerne for damedoublemesterskabet er flere gange blevet ændret. Turneringen er dog altid blevet spillet som en cupturnering, og alle kampe er blevet spillet bedst af tre sæt. Fra begyndelsen i 1922 blev alle sæt afgjort med mindst to partiers forskel. Siden 1971 er der imidlertid blevet spillet med tiebreak-afgørelse i de to første sæt, bortset fra i 1980-82, hvor der blev spillet med tiebreak i alle tre sæt. I 2019 indførte arrangørerne et nyt format for afgørelsen på tredje sæt ved stillingen 6-6, idet man indførte en tiebreak til 10 point som afgørelse på sættet.

Vindere og finalister

Statistik

Spillere med flest titler

Rekorder

Eksterne henvisninger

 Australian Open

Noter

Etableret i 1922


text:
Fidan Aliti (født 3. oktober 1993 i Schweiz) er en schweizisk fodboldspiller med albanske rødder, som spiller for Skënderbeu.

Personlige liv
Aliti blev født i Schweiz og er også opvokset der. Hans forældre stammer oprindeligt fra Albanien. Af den grund kunne Aliti selv vælge, om han ville spiller for ' landshold, eller s landshold. Han valgte Albanien.

Klubkarriere

BSC Old Boys
Aliti skiftede til BSC Old Boys som ynglingespiller, hvor han kom til fra FC Basel. Han blev rykket op på førsteholdstruppen i 2011. Han spillede 56 kampe for Old Boys, hvoraf 55 af dem var ligakampe. Han blev derudover noteret for to scoringer.

FC Luzern
Aliti skiftede til FC Luzern fra BSC Old Boys i 2013. Han spillede en halv sæson for klubbens anden hold, hvor efter han blev rykket op på førsteholdet i januar 2014.

International karriere
Aliti fik sin debut for landshold i 2014 for Albaniens landshold.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Albanien
Fodboldspillere fra Schweiz
Fodboldspillere fra BSC Old Boys
Fodboldspillere fra FC Luzern


text:
est un single de Janet Jackson et de Daddy Yankee, sorti en août  2018.

Contexte et publication
Made for Now a été officiellement annoncé le  par Janet Jackson sur les réseaux sociaux. Le , le magazine de musique en ligne EST. 1997 a publié sur Twitter que le prochain single de la chanteuse serait intitulé Made for Now et a déclaré que "le soulèvement inspirant se vante d'un groove inspiré par les îles pour vos escapades estivales". La collaboration avec Daddy Yankee a été signalée le ,  après que diverses images sur le tournage du clip vidéo aient été diffusées sur Internet et qu'un styliste de la garde-robe aurait travaillé sur le clip. Made for Now est le premier single et clip vidéo de Jackson depuis Dammn Baby, sorti en . Le , Janet Jackson, accompagnée de son frère et du partenaire commercial Rhythm Nation, Randy Jackson a annoncé qu'ils étaient en couple avec Cinq Music. Ce dernier est connu pour son travail sur le marché de la musique latine et travaillerait avec Jackson pour distribuer Made for Now ainsi que les futures versions.

Composition
 est décrit comme un mélange de pop, d'afrobeat, de dancehall, de hip-hop, du latin, du tropicale et de reggaeton. Sydney Maddison de NPR commente : . Steven J. Horowitz de Billboard se réfère à la chanson comme .

Clip musical
Le clip est réalisé par le réalisateur américain Dave Meyers. Le tournage a eu lieu en  à New York (Brooklyn).

Performances en direct
Janet Jackson et Daddy Yankee interprètent la chanson pour la première fois en direct sur The Tonight Show Starring Jimmy Fallon le . Par la suite, Janet prend la décision d'interpréter la chanson lors de sa tournée State of the World Tour .

Notes et références

Chanson de 2018
Single musical sorti en 2018
Chanson interprétée par Janet Jackson


text:
Otto Peuschel (* 15. Dezember 1867 in Crottendorf; † 29. Mai 1932 ebenda) war ein Fotograf, Mundartdichter und Sänger des westlichen Erzgebirges, der besonders durch seine Liedpostkarten-Veröffentlichungen aus den Jahren 1906 und 1907 in Erinnerung geblieben ist.

Leben

Peuschel besuchte die Volksschule in Crottendorf und wurde danach zunächst Tischler und später Musterzeichner für Posamenten. In seinen letzten Lebensjahren arbeitete er in einer Knopffabrik.

In seiner Freizeit schuf er Texte und Weisen mehrerer Lieder in erzgebirgischer Mundart. Einen Teil vertrieb er im Selbstverlag auf Liedpostkarten. Er war Leiter des Männerchors der evangelisch-methodistischen Kirchgemeinde in Crottendorf und gab Unterricht im Gitarre- und Zitherspiel.

Die Kreisleitung der NSDAP ehrte Otto Peuschel durch eine Festveranstaltung am 23. Dezember 1934 an seiner Grabstätte.

Peuschels Liedpostkarten-Serie
Über die Grenzen seines Heimatortes Crottendorf machte sich Peuschel durch seine Liedpostkarten bekannt. Diese entstanden ab etwa 1905 und waren mit aufwändigen Lithographien versehen. Auf den meisten Karten hat sich Peuschel selbst im Bild verewigt. Die Serie ist durchnummeriert und umfasst so vermutlich sechzehn Karten. Die Zeichnungen auf den Karten stammen teilweise von Hans Unger (1872–1936), einem Leipziger Künstler und Grafiker, und teilweise von Otto Peuschel selbst.

Auflistung der bekannten Liedpostkarten
Insgesamt sind 16 durchnummerierte Karten bekannt. Sie erschienen mit Verlagsvermerk Eigentum und Verlag von Otto Peuschel, Crottendorf i. Erzgebirge; vor 1910 mit Kleeblatt G, L & C, was für Hofkunstanstalt Löffler & Co., Greiz steht. Weiterer Vermerk auf der Vorderseite: Arzgebirgischå Liedlå Nr. ...

Außerdem auf Postkarten
 Wenn's in Winter schneie tut. Nummer unbekannt

Weitere Lieder
 Schneeberger Weihnachtslied
 Ich ho a klaans Haisel

Ehrungen
In den 1950er Jahren wurde durch den Kulturbund der DDR für Otto Peuschel eine Gedenkstätte in Crottendorf angelegt. Außerdem wurde eine Straße nach ihm benannt.

Weblinks

Person (Crottendorf)
Heimatdichtung
Volkssänger
Liedtexter
Liedpostkarten
Deutscher
Geboren 1867
Gestorben 1932
Mann


text:
Białoruskie Towarzystwo Naukowe (biał. Беларускае навуковае таварыства) – białoruska instytucja naukowa działająca w okresie międzywojennym, reaktywowana podczas niemieckiej okupacji.

Białoruskie Towarzystwo Naukowe powstało w 1918 r. w Wilnie z inicjatywy grupy inteligencji białoruskiej skupionej wokół Wacława Iwanowskiego i Iwana Łuckiewicza, który stanął na jego czele. Do jego członków należeli m.in. Radasłau Astrouski, Anton Łuckiewicz, Jan Stankiewicz, Anton Trepka, Mikałaj Jelaszewicz, Mikałaj Szkialonak. Towarzystwo prowadziło działalność naukową w 4 dziedzinach: literatury i sztuki, językoznawstwa, historii i muzealnictwa. W tym ostatnim przypadku ściśle współdziałało z Muzeum Białoruskim, mieszczącym się zresztą w tym samym budynku. Towarzystwo kierowało pracami nad opracowaniem gramatyki białoruskiej, zorganizowało obchody 400-lecia druku w języku białoruskim, otworzyło w Wilnie bibliotekę białoruską, zaś od 1933 r. rozpoczęło wydawanie swojego rocznika. Organizowało też odczyty naukowe dla osób o różnym poziomie wiedzy i wykształcenia. Od 1936 r. prowadziło tzw. "środy literackie", podczas których swoje utwory czytali białoruscy pisarze. W 1937 r. nawiązało współpracę z Towarzystwem Przyjaciół Białorusoznawstwa przy Uniwersytecie Wileńskim. Wspólnie zorganizowano szereg odczytów propagujących literaturę w języku białoruskim. Ponadto członkowie Towarzystwa uczestniczyli w zjazdach i kongresach naukowych na terenie całej Polski i za granicą. W końcu lat 30. sytuacja materialna Towarzystwa znacznie się pogorszyła, w związku z czym jego kierownictwo zwróciło się do władz polskich z prośbą o dotacje, ale bez skutku. Pomimo tego działalność Towarzystwa trwała do wojny polsko-niemieckiej we wrześniu 1939 r.

W czerwcu 1942 r. jego działalność została wznowiona w okupowanym Mińsku. Było to związane z polityką ustępstw wobec ludności białoruskiej prowadzoną przez gauleitera Okręgu Generalnego "Białoruś" Wilhelma Kubego. Został on honorowym prezesem Towarzystwa. Faktycznie kierował nim Iwan Jermaczenka, zaś w skład prezydium wchodzili m.in. prof. Wacław Iwanowski, Anton Adamowicz, Paweł Świryd, F. Jurda, H. Kasiak. W czerwcu 1943 r. na czele Towarzystwa stanął prof. Wacław Iwanowski. Nie zdołało ono jednak rozwinąć szerszej działalności, a po śmierci profesora 6 grudnia tego roku jego działalność zamarła.

Zobacz też
 Muzeum Białoruskie w Wilnie
 Gimnazjum Białoruskie w Wilnie

Bibliografia
 Garlicki A., Landau Z., Roszkowski W., Stawecki P., Tomaszewski J. (red. red.), Encyklopedia historii II Rzeczypospolitej, Warszawa 1999,

Linki zewnętrzne
 Białoruskie instytucje społeczno-kulturalne w II Rzeczypospolitej

Białorusini na Litwie
Białoruskie organizacje w Polsce
Kultura w Mińsku
Nauka na Białorusi
Oświata na Białorusi
Oświata w Wilnie
Organizacje na Białorusi


text:
Maria Mies (geboren am 6. Februar 1931 in Steffeln) ist eine deutsche Soziologin. Sie hat feministische, ökologische und entwicklungspolitische Bücher publiziert, die international beachtet wurden. Sie ist emeritierte Professorin der Fachhochschule Köln. Bekannt und tätig ist Mies weiterhin als strikte Gegnerin der Globalisierung und gehört zu feministAttac, einem Frauennetz von Attac.

Wirken
Maria Mies ist das siebte von zwölf Geschwistern und wuchs in der Vulkaneifel auf. In den 1960er-Jahren arbeitete Maria Mies fünf Jahre lang am Goethe-Institut in Indien. Seit den späten 1960er-Jahren ist sie in der Frauenbewegung und der Frauenforschung aktiv. 1979 begründete sie am Institute of Social Studies in Den Haag (Niederlande) den Schwerpunkt Women and Development. Ihre Forschungsschwerpunkte: Methoden der Frauenforschung, Landfrauen in der Ersten und Dritten Welt, Kapitalismus und Subsistenz, Kritik der Gentechnik, Alternativen zur globalisierten Wirtschaft. Die Philosophin Annegret Stopczyk schreibt in ihrem Buch Sophias Leib über sie: "Maria Mies, eine Professorin, die in den siebziger Jahren radikale Wissenschaftskritik übte und den 'Subjektiven Faktor' der Forschenden einforderte (1984), ist von wissenschaftsimmanenten Karrierefrauen heftig attackiert und isoliert worden."

Gemeinsam mit Studierenden der Fachhochschule Köln initiierte und gründete Maria Mies 1976 in Köln das erste autonome Frauenhaus der Bundesrepublik.

Die streitlustige und streitbare Intellektuelle ließ sich 1993 emeritieren, ist aber unvermindert aktiv in der feministischen und globalisierungskritischen Bewegung, zum Beispiel bei Attac Köln, – wobei sie im Unterschied zu vielen Mitstreitern etwa bei Attac Wert darauf legt, nicht Globalisierungskritikerin, sondern Globalisierungsgegnerin genannt zu werden, denn sie vertritt den Ansatz Lokalisieren statt Globalisieren.

Maria Mies hat in Deutschland das Komitee Widerstand gegen das MAI mitbegründet, das die bundesdeutsche Öffentlichkeit erstmals über das OECD-Abkommen Multilateral Agreement on Investment (MAI) informiert hat. Dieses kam schließlich zu Fall, nachdem Frankreich auf Distanz dazu gegangen war. Ähnliche Ziele werden aber weiterhin durch das WTO-Abkommen über die Privatisierung von Dienstleistungen und öffentlichen Gütern (GATS) verfolgt. Mies' Kritik richtet sich gegen die unzureichende demokratische Kontrolle internationaler Finanz- und Handelsinstitutionen wie WTO, IWF und Weltbank, aber auch der EU, die zu weltweiter Verarmung führe. Generell hat sie frühzeitig zur internationalen Vernetzung der globalisierungskritischen Bewegung beigetragen. Seit Ende der 1990er-Jahre beschäftigt sie sich besonders mit dem Zusammenhang zwischen neoliberaler, konzerngesteuerter Globalisierung und den neuen permanenten Kriegen.

Sie ist Mitinitiatorin des "Kölner Aufrufs gegen Computergewalt", in dem zum Verbot von "Killerspielen" aufgerufen wurde.

Maria Mies ist verheiratet mit Saral Sarkar.

Veröffentlichungen

 Lace Makers of Narsapur. Indian Housewives Produce for the World Market. Zed Books, London 1982, ISBN 0-86232-032-1.
 Patriarchy and Accumulation on a World Scale. Women in the International Division of Labour Neuauflage. Zed Books, London 1999, ISBN 1-85649-735-6. (Erstauflage: Zed Books, London 1986, ISBN 0-86232-341-X)
 Tschernobyl hat unser Leben verändert. Vom Ausstieg der Frauen. Marina Gambaroff, Maria Mies, Annegret Stopczyk. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1986, ISBN 3-499-15922-8. (rororo aktuell)
 Frauen, die letzte Kolonie. Zur Hausfrauisierung der Arbeit.  Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1988, ISBN 3-499-12239-1 (Mit V. Bennholdt-Thomsen und C. von Werlhof.)
 Patriarchat und Kapital. bge-verlag, München 2015, ISBN 978-3-945432-01-3 (Neuauflage mit aktuellem Vorwort.)
 Wider die Industrialisierung des Lebens. Eine feministische Kritik der Gen- und Reproduktionstechnik. Centaurus, Pfaffenweiler 1992, ISBN 3-89085-475-3.
 Eine Kuh für Hillary. Die Subsistenzperspektive. Verlag Frauenoffensive, München 1997, ISBN 3-88104-294-6, (mit V. Bennholdt-Thomsen)
 Lizenz zum Plündern. Das Multilaterale Abkommen über Investitionen MAI. Globalisierung der Konzernherrschaft – und was wir dagegen tun können. (Hrsg. mit Claudia von Werlhof; mit weiteren Beiträgen von Carla Boulboullé, Tony Clarke, Martin Khor u. a.) zuerst 1999, EVA 2003, ISBN 3-434-46194-9.
 Globalisierung von unten. Der neue Kampf gegen die wirtschaftliche Ungleichheit. Neuauflage. Rotbuch, Hamburg 2002, ISBN 3-434-53084-3, (Erstauflage: 2001)
 Krieg ohne Grenzen. Die neue Kolonisierung der Welt. 1. Auflage. PapyRossa, Köln 2004, ISBN 3-89438-286-4 (Aufsatzsammlung; mit einem Beitrag von Claudia von Werlhof; Besprechung)
Die Subsistenzperspektive. Vortrag, Köln 2005.
 Das Dorf und die Welt. Lebensgeschichten – Zeitgeschichten. PapyRossa, Köln 2008 ISBN 978-3-89438-387-9.
 Samenkörner sozialer Bewegungen. Frauenbewegungen und andere Bewegungen in Bangladesh und weltweit von Farida Akhter, Herausgegeben und mit einem Vorwort von Maria Mies, Centaurus Verlag, Freiburg 2011, ISBN 978-3-86226-032-4.
 Maria Mies; Vandana Shiva: Ökofeminismus. Die Befreiung der Frauen, der Natur und unterdrückter Völker. Komplett überarbeitete und aktualisierte Neuauflage. AG-SPAK-Bücher, Neu-Ulm 2016 (Erstaufl. Ökofeminismus. Rotpunkt, Zürich 1995, ISBN 3-85869-122-4).

Rezeption und Kritik
Als Forscherin hat Maria Mies "methodische Postulate der Frauenforschung" formuliert. Diese wurden u. a. von Ursula Müller und Christina Thürmer-Rohr zurückgewiesen, weil sie von einem traditionellen Frauenbild ausgehen. "Die Vorstellung, es gäbe eine spezielle Methode der Frauenforschung, suggeriert etwas, was es meines Erachtens nicht gibt. Sie unterstellt, dass Frauen eine ganz besondere Spezies von Forschungsgegenstand seien, die nur mit ganz bestimmten Methoden erforscht werden könne".  "Die Anwendung des Postulats der Betroffenheit und Parteilichkeit kann zu einer Überidentifizierung der Forscherinnen mit ihrem Gegenüber führen. Die befragten Frauen oder das untersuchte Feld werden idealisiert; Erkenntnisse, die dieser Idealisierung zuwiderlaufen, müssen verdrängt werden... Unterschiedliche Herkünfte und Lebenslagen erschweren unumwundene Solidarität... Was hat die Diskriminierungserfahrung der Fabrikarbeiterin mit der Erfahrung der Forscherin im Wissenschaftskonext gemeinsam?"

Maria Mies und Claudia von Werlhof, die gemeinsam den Begriff der Hausfrauisierung entwickelt haben, kritisieren wiederholt Marx, weil dieser die Hausarbeit als unproduktiv eingestuft habe. Dagegen führt Frigga Haug eine Stelle bei Marx an (MEW 23, 532), die das widerlegt, und sie schreibt: "Eigentümlicherweise distanzieren sie sich zumeist gerade dort von ihm besonders scharf, wo sie durchaus mit ihm einig sein könnten."

Ihr Buch Patriarchat und Kapital bietet nicht, wie der Titel suggeriert, eine ökonomische Analyse, sondern zieht aus der Gebärfähigkeit der Frau den Schluss, dass der weibliche Beitrag zur menschlichen Kultur wertvoller sei als der Beitrag der Männer, und zwar von Anfang an, denn "unter noch existierenden Jägern und Sammlern schaffen die Frauen bis zu 80 Prozent der täglichen Nahrung herbei". Diese pauschale Behauptung wird durch nur ein Zitat begründet. Abgesehen davon, dass die Aussage unverständlich ist (wie wird Nahrung gemessen?), wird sie durch die ethnologische Fachliteratur nicht bestätigt. In 54 von 93 untersuchten Ethnien leisten Männer und Frauen etwa gleich viel Arbeit für die Subsistenz.

Siehe auch
 Hausfrauisierung
 Subsistenz

Literatur
 Ilse Lenz: Die Neue Frauenbewegung in Deutschland. Abschied vom kleinen Unterschied. VS Verlag für Sozialwissenschaften, Wiesbaden 2008, ISBN 978-3-531-14729-1.
 Theresa Lechner: Auf der Suche nach dem guten Leben – Maria Mies. In: Birgit Buchinger, Renate Böhm, Ela Großmann (Hrsg.): Kämpferinnen. Mandelbaum, Wien 2021, ISBN 978-3-85476-984-2, S. 37–55.

Weblinks

Einzelnachweise

Geschlechtersoziologe
Soziologe (20. Jahrhundert)
Soziologe (21. Jahrhundert)
Globalisierungskritiker
Frauenrechtler (Köln)
Ökologe
Attac-Mitglied
Hochschullehrer (Technische Hochschule Köln)
Deutscher
Geboren 1931
Frau


text:
Федерация кёрлинга России (сокр. ФКР) — управляющая российским кёрлингом структура. Образована в 1991 году. Член Всемирной федерации кёрлинга (WCF) и Европейской федерации кёрлинга (ECF) с 1992 года.

История развития кёрлинга в России

Кёрлинг появился в России во 2-й половине XIX века. В 1873 году в Москве, а тремя годами позже и в Санкт-Петербурге были созданы отделения шотландского «Королевского кёрлинг-клуба» для спортивного развлечения иностранцев. Эти отделения просуществовали до первой мировой войны.

В СССР в 1920-х годах был опубликован ряд статей о кёрлинге, но дальнейшего развития этот вид спорта в Советском Союзе не получил.

В апреле 1991 года в Ленинграде состоялось первое организационное совещание энтузиастов кёрлинга, определившее перспективы и направления его развития в СССР.

В декабре 1991 года была создана Федерация кёрлинга России (ФКР). Первым президентом новой спортивной организации был избран К. Ю. Задворнов.

Первая секция кёрлинга в России образована в сентябре 1991 года в Ленинграде в институте физической культуры имени Лесгафта. В 1992 начала деятельность и первая секция в Москве при спортклубе Московского авиационного института. В настоящее время кроме Москвы и Санкт-Петербурга развитием кёрлинга в России занимаются спортивные организации в Московской, Ленинградской, Калининградской, Челябинской, Вологодской, Свердловской, Новосибирской, Воронежской, Тверской областях, Красноярском и Краснодарском краях, Ханты-Мансийском автономном округе.

В октябре 1991 года в Гамбурге (Германия) был проведён первый официальный матч советских команд. В Кубке гамбургского кёрлинг-клуба между собой встретились команда института физической культуры имени Лесгафта и сборная Ленинграда.

В начале 1992 года в Санкт-Петербурге прошёл первый российский турнир по кёрлингу. Тогда же в Санкт-Петербурге был проведён и первый в России международный матч, в котором приняли участие сборная города и команда из Гамбурга.

Через год (весной 1993) состоялись первые чемпионаты России среди мужских и женских команд. У мужчин победила команда «Форс-Мажор» (Санкт-Петербург), у женщин — ВГПИ (Вологда).

В апреле 1992 года Федерация кёрлинга России была принята в Международную (ныне Всемирная) и Европейскую федерации кёрлинга.

В 1992 были сформированы мужская и женская сборные России. Мужская национальная команда в том же году дебютировала на чемпионате Европы, а через два года состоялся дебют и женской сборной на европейском первенстве.

Наибольших успехов на мировой арене добилась женская национальная команда России. В 2001 она впервые приняла участие в чемпионате мира, а в 2002 — и в зимних Олимпийских играх. В 2006 российские кёрлингистки стали чемпионками Европы, а в 2012 повторили свой успех. Мужская сборная России в зимних Олимпиадах участия пока не принимала, а в чемпионатах мира дебютировала только в 2013 году.

В 2011 Россия впервые приняла чемпионат Европы по кёрлингу среди мужчин и женщин, который прошёл в Москве во дворце спорта «Мегаспорт».

Президенты ФКР
 1991—2006 — Константин Юрьевич Задворнов
 2006—2010 — Ольга Александровна Андрианова
 с 2010 — Дмитрий Александрович Свищёв

Руководство ФКР
 Дмитрий Александрович Свищёв — президент ФКР.
 Михаил Сергеевич Степанянц — первый вице-президент ФКР.
 Андрей Вячеславович Созин — первый вице-президент ФКР.
 Ольга Николаевна Жаркова — генеральный секретарь ФКР.
 Юрий Александрович Андрианов — вице-президент.
 Алексей Михайлович Морозов — вице-президент.
 Людмила Анатольевна Мурова — вице-президент.
 Ольга Юрьевна Шашлова — генеральный директор ФКР.

Официальные соревнования
В рамках своей деятельности Федерация кёрлинга России отвечает за проведение следующих ежегодных турниров:

 Чемпионаты России среди мужчин, женщин, смешанных команд и смешанных пар.
 Розыгрыши Кубка России среди мужчин, женщин, смешанных команд и смешанных пар.
 Первенство России среди юношей и девушек.
 Чемпионат России по кёрлингу на колясках.
 Розыгрыш Кубка России по кёрлингу на колясках.

Текущий рейтинг сборных России

См. также
 Список спортивных федераций России
 Мужская сборная России по кёрлингу
 Женская сборная России по кёрлингу
 Смешанная сборная России по кёрлингу
 Смешанная парная сборная России по кёрлингу
 Сборная России по кёрлингу на колясках

Ссылки
 Официальный сайт Федерации кёрлинга России
 Канал «Russian Curling TV» на YouTube
 Сайт «Кёрлинг в России» (веб-архив, по состоянию на февраль 2020 г.)

Кёрлинг
Кёрлинг в России
Общественные организации России


text:
Роже́ Брюне́ (;  30 березня 1931) — французький географ, професор, один з провідних вчених CNRS в галузі географії.

Біографія
Народився 30 березня 1931 року в Тулузі. Вищу освіту отримав в Університеті Тулузи.

В 1965 році він отримав ступінь Доктора (що відповідає українському ступеню кандидата географічних наук), написавши дві дисертації: в першій досліджувались сільські околиці Тулузи, у другій розглядався феномен переривчатості у географії.

У 1957—1966 роках працює професором Університету Тулузи (), в 1966 році Роже Брюне переїжджає в Реймс, що у Шампані, де стає професором Університету Реймса (). З 1966 по 1976 рік він успішно займається науковою діяльністю та очолює Реймський Інститут географії () та Реймський Інститут містобудівництва при Університеті Реймса ().

З 1976 по 1981 рік Роже Брюне працює у Парижі, де очолює дослідження CNRS, Центр документації гуманітарних наук ()та лабораторію Інтерґео ()

Між 1981 та 1984 Роже Брюне займає різні посади: він стає технічним радником міністра досліджень і технологій , що відповідає за гуманітарні, та соціальні науки, очолює департамент гуманітарних та соціальних наук у міністерстві досліджень.

У 1984 році він засновує ініціативну групу RECLUS (), яку очолював до 1991 року.
Група була названа на честь Елізе Реклю (), одного з перших авторів регіональної географії світу. Між 1990 та 1996 роками ця група дослідників, опрацювавши колосальний обсяг інформації, випустила «Географію світу» в десяти томах.

Заснував і очолював довгий час географічні журнали «l'Espace géographique» (1972—2003) і «Mappemonde» (1986—2004). Роже Брюне є почесним доктором університетів Льєжа та Лозанни.

Наукові дослідження
На початку 1970-х років Роже Брюне очолив рух, що вимагав надання академічній географії більшої ролі в розв'язанні практичних проблем, наприклад, у містобудуванні й містоплануванні, у формуванні навчальних планів для середньої школи. Для популяризації цієї думки у 1972 році був заснований журнал L'Espace géographique.

Роже Брюне зробив чималий вклад в розвиток теорії хорем, картографічного підходу, що використовує спрощені набори примітивних елементів для представлення комплексної географічної інформації (включаючи економічну та соціальну географію). Метою втілення хорем була знакова адаптація в процесі отримання географічної освіти, але вони також призвели до появи критики щодо надмірного спрощення та звернення уваги лише на феномен географічного простора. З початку 1980-х цей картографічний підхід до географії був головним конкурентом геополітичного підходу Іва Лакоста. У 1986 році Брюне заснував журнал картографічної географії Mappemonde, що став конкурентом Hérodote Лакоста.

В пресі популярність Брюне принесла концепція «Блакитного банана». Висунута в 1989 році як частина вчення, що досліджувалося Брюне, який старався розглядати територію Франції в контексті сучасної Європи; згідно з концепцією вважається, що хребет Європи сформований півмісяцем високоурбанізованих регіонів, що оточують Францію.

Головні публікації
 Сільські околиці Тулузи (), Університет Тулузи, 1965.
 Феномен переривчатості в географії (), CNRS, 1967. читати
 Відкрити Францію (), Париж, Larousse, 1972-74, 7 томів (ред.).
 Шампань, Нижня Бургундія, Лотарингія (), Париж, Flammarion, 1980.
 Атлас світу вільних економічних зон і офшорних зон (), Fayard-Reclus, 1986. (ISBN 2-213-01798-0)
 Індустріальна перебудова (), Reclus-Ministère de l'Industrie, 1986. (ISBN 2-86912-008-7)
 Франція, динаміка території (), Datar-Reclus, 1986 (ред., разом з Ж. Салюа). (ISBN 2-86912-009-5)
 Мапа, інструкція про застосування (), Париж-Монпельє, Fayard-Reclus, 1987. (ISBN 2-213-01848-0)
 Правда про роботу у Франції (), Larousse, 1987 (ред.). (ISBN 2-03-503006-4)
 Монпельє Європоль (), Монпельє, Reclus, 1988 (ред.). (ISBN 2-86912-020-5)
 Франція на європейському просторі (), Reclus-GEM Régions, 1988. (ISBN 978-2-86912-023-5)
 «Європейські» міста (), Монпельє-Париж, Datar-Reclus, La Documentation française, 1989. (ISBN 2-11-002200-0)
 Розшифровка світу (), у Géographie Universelle t. 1 Mondes nouveaux, 1990. (ISBN 2-01-014826-6)
 Територія, що змінюється (), Монпельє, Reclus, 1990. (ISBN 2-86912-034-X)
 До транс'європейських досліджень (), Reclus-GEM Réseaux et territoires, 1991. (ISBN 2-86912-038-2)
 Лексика географії, критичний словник (), Reclus-La Documentation française, 1992, 3e éd. 1993 (ред., з Р. Ферра та А. Тери), 518 p. (ISBN 2-11-003036-4)
 Франція, територія, яку потрібно берегти (), Париж, Édition°1, 1994. (ISBN 2-86391-611-4)
 Нова Росія (), Париж, La Documentation française (La Doc. Photographique), 1994.
  Атлас Росії і близьких країн () (з Д. Екером та В. Колосовим), Reclus-La Documentation française, 1995. (ISBN 2-11-003428-9)
 Росія і близькі країни (), у Géographie Universelle t. 10 : Europes orientales, Russie, Asie centrale, Belin-Reclus, 1996. (ISBN 2-7011-1673-2)
 План і зворотний план. Доводи географа (), Париж, 1997, Belin. (ISBN 2-7011-2104-3)
 Території Франції і Європи. Доводи географа (), Paris, 1997, Belin. (ISBN 2-7011-2105-1)
 Економія території (), Париж, La Documentation française (La Doc. Photographique), 1997.
 Розшифровка світу. Теорія і практика географії (), Париж, Belin, 2001, coll. Mappemonde, 400 p. (ISBN 2-7011-2956-7)
 Росія. Географічний словник (), Париж, La Documentation française, 2001, coll. Dynamiques du territoire, 480 p. (ISBN 2-11-004882-4)
 Діамант: революція світу (), Париж, Belin, 2003, 416 p. (ISBN 2-7011-3195-2)
 Розвиток території: форми, закони, збереження (), Париж, Éditions de l'Aube, 2005, (ISBN 2-7526-0071-2)

Див. також
 Блакитний банан

Примітки

Посилання

 Персональні сторінки''
 Переказ теорії хорем Роже Брюне
 На сайті Всесвітньої географії
 На «Всесвітній географії» в 10 томах
 Сайт IATEUR

Французькі географи
Французькі економіко-географи
Уродженці Тулузи
Лауреати премії Вотрена Люда


text:
A Áustria tem enviado filmes ao Oscar de melhor filme internacional desde 1961. A premiação é entregue anualmente pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas dos Estados Unidos a um longa-metragem produzido fora dos Estados Unidos que contenha diálogo majoritariamente em qualquer idioma, menos em inglês.

Quatro filmes austríacos foram indicados ao Oscar de Melhor Filme Internacional, tendo dois vencido o prêmio: Die Fälscher, de Stefan Ruzowitzky, e Amour, de Michael Haneke.

Filmes
A Academia de Artes e Ciências Cinematográficas convida as indústrias cinematográficas de vários países a enviar seus melhores filmes para o Oscar de Melhor Filme Internacional desde 1956. O Comitê de Filmes Internacionais dirige o processo e revê todos os filmes enviados. Depois disso, eles votam via voto secreto para determinar os cinco indicados para o prêmio. Antes da premiação ser criada, o Conselho de Governadores da Academia votava em um filme todo ano que era considerado o melhor filme de língua estrangeira lançado nos Estados Unidos e não havia enviados.

A maioria das inscrições austríacas foram principalmente em alemão. As inscrições de 2001 e 2005 foram filmadas em francês e dubladas em alemão quando foram indicadas para análise da Academia, além de outras exceções.

Ver também
 Lista dos indicados ao Oscar de melhor filme internacional
 Lista de países por número de Óscares de Melhor Filme Internacional
 Cinema da Áustria

Notas

Referências

Áustria
Listas da Áustria
Cinema da Áustria
Óscar de melhor filme internacional


text:
Lambi, tidigare Vita Lamm, är ett varumärke som idag ägs av mjukpapperstillverkaren Metsä Tissue. Varumärket togs i bruk 1962 och döptes om från Vita Lamm till Lambi 1977. Det finns sedan 1977 utbrett i Danmark, Norge, sedan 1995 i Finland, sedan 2003 i Estland, Lettland, Litauen, Polen, och sedan 2006 i Ryssland.

Källor

Externa länkar

Varumärken för dagligvaror
Metsä Group


text:
Robert "Bobby" Kirk (ur. 12 sierpnia 1927, zm. 1 lutego 2010) – szkocki piłkarz grający na pozycji obrońcy.

W swojej karierze grał w trzech szkockich klubach: Dunfermline Athletic, Raith Rovers oraz Heart of Midlothian. Z tym ostatnim klubem dwukrotnie zdobył mistrzostwo Szkocji – w sezonach 1957/58 i 1959/60, a także Puchar Szkocji w sezonie 1955/56 oraz Puchar Ligi Szkockiej (dwukrotnie – w sezonach 1958/59 i 1959/60).

Przypisy

Szkoccy piłkarze
Piłkarze Dunfermline Athletic F.C.
Piłkarze Raith Rovers F.C.
Piłkarze Heart of Midlothian F.C.
Urodzeni w 1927
Zmarli w 2010


text:
Dit artikel gaat over de feestdagen in Wit-Rusland.

Officiële vrije feestdagen

Andere officiële feestdagen
Op deze feestdagen krijgt men geen dag vrijaf.

Traditionele festivals en feestdagen

Wit-Russische feestdag


text:
Sapropel o sapropelite è un termine usato in geologia marina per descrivere sedimenti di colore scuro che sono ricchi di materia organica. Le concentrazioni di carbonio organico nei sapropel superano generalmente il 2% in peso.

Formazione
Si pensa che il sapropel si sviluppi durante gli episodi di ridotta disponibilità di ossigeno nelle acque di fondo, come un evento anossico oceanico (OAE). La maggior parte degli studi sui meccanismi di formazione dei sapropel inferisce un certo grado di circolazione dell'acqua profonda. L'ossigeno può raggiungere il mare profondo solo con la nuova formazione di acque profonde e la conseguente "ventilazione" dei bacini profondi. Ci sono due cause principali di OAE: una riduzione della circolazione in acque profonde o una richiesta di ossigeno di livello superiore.

Una riduzione della circolazione in acque profonde porterà infine a una grave diminuzione delle concentrazioni di ossigeno in acque profonde a causa della domanda biochimica di ossigeno associata al decadimento della materia organica che affonda nel mare profondo a seguito della produzione di esportazione dalle acque superficiali. L'esaurimento di ossigeno nelle acque di fondo favorisce quindi la maggiore conservazione della sostanza organica che affonda durante la sepoltura nei sedimenti. I sedimenti ricchi di sostanze organiche possono anche formarsi in ambienti ben ventilati che hanno acque superficiali altamente produttive; qui l'elevata richiesta superficiale estrae semplicemente l'ossigeno prima che possa entrare nelle correnti di circolazione profonda, privando così le acque di fondo dell'ossigeno.

I depositi sapropelici da eventi anossici oceanici globali formano importanti rocce di origine petrolifera. Studi di processo dettagliati sulla formazione del sapropel si sono concentrati sui relativamente recenti sapropel del Mediterraneo orientale, l'ultimo dei quali è stato depositato tra 9,5 e 5,5 mila anni fa.

I sapropel mediterranei del Pleistocene riflettono una maggiore stratificazione della densità nel bacino del Mediterraneo isolato. Registrano una concentrazione di carbonio organico superiore rispetto ai tempi non-sapropel; un aumento del δ15N e la corrispondente diminuzione del δ13C indicano l'aumento della produttività come risultato della fissazione dell'azoto. Questo effetto è più pronunciato più a est nel bacino, suggerendo che l'aumento delle precipitazioni è stato più pronunciato in quella parte del mare.

Usi
Secondo il magnate rumeno Dinu Patriciu, il sapropel ha un enorme potenziale di essere sviluppato in una vasta gamma di prodotti, tra cui una nuova forma di energia alternativa. Attualmente Dinu Patriciu ha un progetto di esplorazione marina nel Mar Nero, che esamina i sedimenti di sapropel in quella regione, con nuclei di sedimenti raccolti e studiati da diverse università e istituti di ricerca in tutto il mondo.

Note

Collegamenti esterni

Geologia


text:
Корнелио Капрара (; 16 августа 1703, Болонья, Папская область — 5 апреля 1765, Рим, Папская область) — итальянский куриальный кардинал. Губернатор Рима и вице-камерленго Святой Римской Церкви с 10 сентября 1756 по 23 ноября 1761. Кардинал-дьякон с 23 ноября 1761, с титулярной диаконией Санти-Козма-э-Дамиано с 25 января 1762.

Ссылки
 Информация

Кардиналы Италии
Кардиналы Климента XIII


text:
Hynek Klimek (* 28. Juli 1945 in Prag, Tschechoslowakei) ist ein tschechischer Journalist, Buchautor (Kinderliteratur und Heimatliteratur) und Drehbuchautor.

Leben
Sein Großvater Hynek Klimek war ein Drechsler und katholischer Christdemokrat, der in Nemile bei Mährisch Schönberg (damals Österreich-Ungarn) lebte.  Hynek Klimek ist ein jüngerer Bruder des Prager Neuzeithistorikes Antonín Klimek (1937–2005) – die beiden sind Neffen des Adolf und Julius Klimek.

Nach der Ausbildung zum Heizungstechniker studierte er fünf Semester Rechtswissenschaften an der Karls-Universität Prag.  Er lebte und arbeitete bis 1977 in Prag, dann nach der Eheschließung seit dem Jahr 1978 wohnte er in Budweis und seit 2006 lebt er im Böhmerwald. Zuerst war er als Bautechniker in Prag angestellt, dann seit 1990  rund 15 Jahre als Journalist und anschließend als freischaffender Schriftsteller und Publizist tätig. Er debütierte im Jahr 1989 mit dem Roman Der Schlangengraben (Hadí příkop), dann folgten Kinderbücher, Märchen, Heimatliteratur, Publikationen und Drehbücher.

Hynek Klimek ist Mitglied beim Südböhmischen Schriftstellerverein (Jihočeský klub Obce spisovatelů), Mitglied des Tschechischen Journalistenverbands (Syndikát novinářů Česke republiky) und nimmt an der literarischen Begegnungen Zeyers Vodňany (zu Ehren des Poeten Julius Zeyer) in Vodňany (Zeyerovy Vodňany) teil. Sein Sohn Tomáš Klimek (* 1979) ist Historiker und Journalist.

Schriften

Kinder- und Jugendliteratur
 Milenci, andělé a ti druzí (podle vyprávění malíře Kristiana Kodeta). Hart, Praha 2001
 Strašidla od Šumavy po Prahu. Lucie, Vimperk 2002.
 Mýty a báje staré Šumavy. Formát, Praha 2003.
 Mýty, báje a povídačky jižních Čech. PRAAM, Písek 2004.
 Smrt krásné stopařky. Jindřich Kraus Pragoline, Praha 2006.
 Jak se z divoženky stala krásná víla. Město Tábor v Nakladatelství Studio Gabreta, České Budějovice 2007.
 O víle Vodánce. Růže, České Budějovice 2007.
 Příběhy víly Vodánky. Město Tábor v Nakladatelství Studio Gabreta, České Budějovice 2007.
 Jak Klárka pomohla víle a víla Klárce. Nadace Javorník v Nakladatelství Studio Gabreta, České Budějovice 2008.
 Vládcové našich hor. Alpress,  Frýdek-Místek 2009.
 O víle Vodánce a bludičce Markétce. Plejáda, Plzeň 2009.
 Přece nechcípnu jen tak (podle vyprávění paralympioničky Jany Fesslové). Plejáda, Plzeň 2010, ISBN 978-80-87374-51-1.
 Strašidlář  – Mezi námi hradními strašidly. 2012 Grada, Praha 2012.
 Strašidlář – Mezi námi vodníky. Grada, Praha 2012.
 Strašidlář – Mezi námi čarodějnicemi.  Grada, Praha 2012.

Heimatliteratur
 Povodně jižní Čechy 2002 - fotografická spoluúčast. Syndikát jihočeských novinářů, PENI, České Budějovice 2002, – 2. vydání, PENI, České Budějovice 2003.
 Hříšníci ze šumavských vrchů (včetně vlastních doprovodných fotografií). Jindřich Kraus Pragoline, Praha 2005.
 Kam na víkendy ? – Jižní Čechy I. (včetně vlastních fotografií). Computer Press, Brno 2007.
 Kam na víkendy ? – Jižní Čechy II. Písecko, Strankonicko, Šumava. Computer Press, Brno 2008.
 Příběhy hospůdek okolo Vltavy (povídky jihočeských spisovatelů). Růže, České Budějovice 2007,  2. rozšířené vydání, Růže, České Budějovice 2008.
 Neznámé Čechy – Šumava - Trojmezí. Regia, Praha 2008.
 Neznámé Čechy – Šumava - Sušicko. Regia, Praha 2009.
 Neznámé Čechy – Šumava - Klatovsko. Regia, Praha 2009.
 Sezimovo Ústí – město, které se zrodilo dvakrát – (nadpoloviční podíl včetně fotografií se třemi spoluautory textu a fotografem). Růže, České Budějovice 2009.
 Neznámé Čechy – Šumava - Podhůří. Regia, Praha 2010, ISBN 978-80-86367-81-1.
 Neznámé Čechy – Šumava - Prachaticko. Regia, Praha 2010.
 Neznámé Čechy – Šumava  - Českokrumlovsko. Regia, Praga 2011, ISBN 978-80-87531-00-6.
 Neznámé Čechy – České řeky - Otava. Regia, Praha 2012.

Anthologien und sonstige Publikationen
 Hadí příkop  (román). Jihočeské vydavatelství, České Budějovice 1989, ISBN 978-80-7016-000-8.
 Jak zlikvidovat šéfa (fiktion povídky čtyř jihočeských  autorů). Jih, České Budějovice 1992.
 Měsíc ve dne (povídky jihočeských autorů). Carpio, Třeboň 2002.
 Střídavě jasno (povídky jihočeských a rakouských autorů). Růže, České Budějovice 2003.
 Jihočeský kalendář 2005. Inpress, České Budějovice 2004.
 Barevné kameny Adalberta Stiftera (povídky jihočeských a rakouských autorů). Růže, České Budějovice 2005.
 Jihočeský lidový kalendář 2006 (zároveň vedoucím redaktorem publikace). Gabreta, České Budějovice 2005.
 Sůl a cukor (povídky jihočeských a východoslovenských spisovatelů). Růže, České Budějovice 2005.
 Příběhy jihočeských hostinců – 1. díl (povídky jihočeských spisovatelů). Růže, České Budějovice 2005.
 Příběhy jihočeských hostinců – 2. díl (povídky jihočeských spisovatelů). Růže, České Budějovice 2006.
 Smrt krásné stopařky. Pragoline, Praha 2006, ISBN 80-86546-47-0.
 Jihočeský lidový kalendář 2007 (zároveň vedoucím redaktorem publikace). Orego, Praha 2006.
 Jihočeský lidový kalendář 2008. Jih, České Budějovice 2007.
 Vítr sedmi vůní (povídky jihočeských a rakouských spisovatelů). Balt East, Praha 2008.

Drehbücher
 1995: Telč dnes - ČTV
 2003: Jiho česke štrašeni - TV Gimi
 2006: Novohradsko a Throsvinensko - J. Hanzal

Weblinks

 .
 Autor: Klimek, Hynek bei Epika (tschechisch).
 Bücher Hynek Klimeks bei Databazeknih.cz (tschechisch).
 Leben und Wirken - Hynek Klimek bei Javornik (tschechisch).

Einzelnachweise

Journalist (Tschechien)
Autor
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Tschechisch)
Kinder- und Jugendliteratur
Heimatliteratur
Drehbuchautor
Tscheche
Tschechoslowake
Geboren 1945
Mann


text:
Il kimchi jjigae () è un jjigae (stufato) della cucina coreana preparato con il kimchi.

Preparazione
Esistono diversi tipi di kimchi con differenti gradi di fermentazione: per il kimchi jjigae si usa il kimchi fresco di cavolo, che viene sciacquato leggermente, tagliato in strisce da 4-5 centimetri e messo in una pentola di pietra con bocconi di carne (di manzo o maiale), tofu, cipolotti e aglio affettati, gomasio, pepe in polvere e semi di sesamo. Dopo averli fatti rosolare in un po' d'olio, si aggiungono acqua e salsa di soia e viene lasciato bollire a lungo finché non diventa morbido.

Può essere reso più saporito aggiungendo dongchimi (kimchi acquoso poco fermentato), kkakdugi (kimchi a cubetti), doenjang e gochujang, oppure usando le acciughe al posto della carne.

Consumo
Il kimchi jjigae è lo stufato rappresentativo della cucina coreana: viene consumato giornalmente ed è servito ancora caldo nella pentola dov'è stato cotto.

Storia
Ipotesi sull'origine del kimchi jjigae suggeriscono che sia nato per non mangiare crudo il kimchi, oppure per consumare quello avanzato o inacidito. Si presume che sia stato preparato per la prima volta durante il medio periodo Joseon in corrispondenza con l'introduzione in Corea del peperoncino. Viene descritto per la prima volta con il nome di kimchi jochi () nel Siuijeonseo, un ricettario del tardo XIX secolo.

Note

Altri progetti

Kimchi
Stufati


text:
Pkhovi (), also known as Pkhoet'i (ფხოეთი), is a medieval term for the mountainous district in northeast Georgia comprising the latter-day provinces of Pshavi and Khevsureti along the upper reaches of the Aragvi, and in three alpine valleys just north of the main crest of the Greater Caucasus. Today it is territory of  Dusheti Municipality, Mtskheta-Mtianeti region.

History
Inhabitants of Pkhovi – the Pkhovians (ფხო[ვ]ელნი, Pkho[v]elni) – were a tribe of Georgian highlanders known for their warlike character and frequent disobedience to the royal authority.

The toponym Pkhovi, which may derive from a Georgian root meaning "brave, valiant", is first attested in a passage from the seventh-century chronicle The Conversion of Kartli which refers to the defiance of local highlanders to Christianizing efforts of the king Mirian III, and St. Nino, a 4th-century apostle of eastern Georgia (Kartli/Iberia). These pressures are reported to have forced several Pkhovian families to move southeast to Tusheti.

Although the population of this region was nominally under the direct rule of the Georgian crown, they had never been completely integrated into the feudal system of medieval Georgia, and remained relatively little affected by implantation of aristocratic landowners as well as foreign intrusions. However, as Professor Kevin Tuite of Université de Montréal has recently suggested,

The position of the Georgian Orthodox Church was also weak, and the Pkhovians professed a curious mixture of pagan and Christian beliefs. This has reflected in the religious architecture of Pkhovi: whereas each village of other highland provinces of Georgia, such as Svaneti, Khevi, Mtiuleti, and Racha, has at least one church dating from the 5th to the 18th century, Pkhovi appears to be devoid of Georgian Orthodox churches. Instead, the region abounds in sacred sites, of which the most venerated are referred to as khati or jvari, meaning "an icon" and "a cross" in standard Georgian usage, but denoting, beyond these sacred images, the sanctuaries in which they are housed, and the deity believed to preside over the sanctuary in Pkhovi.

The refractory independence of Pkhovi's mountainous clans led to the sporadic incursions of royal troops bent on forcing them into submission. One of the most devastating expeditions against the Pkhovians was organized, c. 1212, at the behest of the queen Tamar of Georgia who presided over the Golden Age of the Kingdom of Georgia. The contemporary chronicle recounts a bloody three-month campaign of pacification by Tamar's general Ivane the atabek, that left several Pkhovian villages and shrines destroyed.

The term Pkhovi disappeared in the 15th century and was replaced with the toponyms: Pshavi and Khevsureti. It has survived, however, in the name of the village Shuapkho (shua- meaning "middle" in Georgian), and the Vainakh designation for the Khevsurs – Pkhia (Пхий).

See also
Khevsureti

References

Former provinces of Georgia (country)
Historical regions of Georgia (country)


text:
Новолисино — топоним в России:

 Новолисино — деревня в Тосненском районе Ленинградской области, Тосненское городское поселение.
 Новолисино — деревня в Тосненском районе Ленинградской области, Форносовское городское поселение.
 Новолисино — железнодорожная станция Октябрьской железной дороги на линиях Санкт-Петербург — Великий Новгород и Тосно — Гатчина.


text:
Bevil Gordon D'Urban Rudd (5 October 1894 – 2 February 1948) was a South African athlete, the 1920 Olympic Champion in the 400 metres.

Biography
Rudd was born in Kimberley. He was the son of Henry Percy Rudd and Mable Mina Blyth; paternal grandson of Charles Rudd, who co-founded the De Beers diamond mining company, and Frances Chiappini and maternal grandson of Captain Matthew Smith Blyth CMG, chief magistrate of the Transkei, and Elizabeth Cornelia Philpott.

During his schooling at St. Andrew's College, Grahamstown (Upper House) he excelled both as a student and as an athlete, and he was granted a scholarship for the University of Oxford. Rudd served in the First World War, and was awarded a Military Cross for bravery.

Rudd completed his studies in England, and returned to South Africa, working as a sports journalist.

He married Ursula Mary Knight, daughter of Clifford Hume Knight the Italian Consul to Cape Town, in 1926; they had at least two sons: Bevil John Blyth Rudd and Clifford Robin David Rudd, the South African Cricketer.

In 1930, he became an editor for  The Daily Telegraph, a position he held until after the Second World War. Shortly after his return to South Africa, he died there at age 53.

References

1894 births
1948 deaths
Alumni of St. Andrew's College, Grahamstown
Athletes (track and field) at the 1920 Summer Olympics
British military personnel of World War I
Medalists at the 1920 Summer Olympics
Olympic athletes of South Africa
Olympic bronze medalists for South Africa
Olympic bronze medalists in athletics (track and field)
Olympic gold medalists for South Africa
Olympic gold medalists in athletics (track and field)
Olympic silver medalists for South Africa
Olympic silver medalists in athletics (track and field)
Recipients of the Military Cross
South African male middle-distance runners
South African male sprinters
South African people of English descent
South African sports journalists
Sportspeople from Kimberley, Northern Cape


text:
Collematospora is a fungal genus in the family Trichosphaeriaceae. This is a monotypic genus, containing the single species Collematospora venezuelensis, first described by R.S. Jeng and R.F. Cain in 1976.

References

Trichosphaeriales
Monotypic Sordariomycetes genera


text:
Delaware Water Gap is a borough in Monroe County, Pennsylvania, United States.  It is located adjacent to the Delaware Water Gap, the pass through which the Lackawanna Corridor and Interstate 80 run across the Pennsylvania-New Jersey border along the Delaware River.

The population of Delaware Water Gap was 675 at the 2020 census.

History
The Delaware Water Gap station (Delaware, Lackawanna and Western Railroad) was added to the National Register of Historic Places in 2002.

Geography
Delaware Water Gap is located at  (40.982028, -75.142624).

According to the United States Census Bureau, the borough has a total area of , all land.

Demographics

As of the 2010 United States Census, there were 746 people living in the borough. The racial makeup of the borough was 81.4% White, 6.3% Black, 0.1% Native American, 3.9% Asian, 0.1% Pacific Islander and 0.9% from two or more races. 7.2% were Hispanic or Latino of any race.

As of the census of 2000, there were 744 people, 345 households, and 192 families living in the borough. The population density was . There were 362 housing units at an average density of . The racial makeup of the borough was 92.61% White, 4.03% African American, 0.13% Native American, 1.21% Asian, 1.08% from other races, and 0.94% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 4.97% of the population.

There were 345 households, out of which 24.3% had children under the age of 18 living with them, 42.9% were married couples living together, 8.1% had a female householder with no husband present, and 44.1% were non-families. 31.9% of all households were made up of individuals, and 7.2% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.16 and the average family size was 2.73.

In the borough the population was spread out, with 19.0% under the age of 18, 10.1% from 18 to 24, 36.2% from 25 to 44, 24.2% from 45 to 64, and 10.6% who were 65 years of age or older. The median age was 36 years. For every 100 females, there were 97.3 males. For every 100 females age 18 and over, there were 93.3 males.

The median income for a household in the borough was $37,708, and the median income for a family was $45,795. Males had a median income of $31,786 versus $26,083 for females. The per capita income for the borough was $21,641. About 8.1% of families and 8.8% of the population were below the poverty line, including 10.9% of those under age 18 and 3.4% of those age 65 or over.

Public education
The Borough is served by the Stroudsburg Area School District.

Transportation

As of 2018, there were  of public roads in Delaware Water Gap, of which  were maintained by the Pennsylvania Department of Transportation (PennDOT) and  were maintained by the borough.

Interstate 80 is the main highway serving Delaware Water Gap. It follows the Keystone Shortway along a northwest-southeast alignment through the borough, crossing the Delaware River into New Jersey via the Delaware Water Gap Toll Bridge. Pennsylvania Route 611 also traverses the borough, following a northwest-southeast alignment via Foxtown Hill Road and Main Street.

Happenings
 Each year in September, the Delaware Water Gap Celebration of the Arts Festival takes place. The festival showcases world-renowned jazz artists, sculptors, and painters who live in or around the town.

Climate

According to the Trewartha climate classification system, Delaware Water Gap has a Temperate Continental climate with hot summers, cold winters and year-around precipitation (Dcao). Dcao climates are characterized by at least one month having an average mean temperature ≤ , four to seven months with an average mean temperature ≥ , at least one month with an average mean temperature ≥  and no significant precipitation difference between seasons. Although most summer days are slightly humid in Delaware Water Gap, episodes of heat and high humidity can occur with heat index values > . Since 1981, the highest air temperature was  on 07/22/2011, and the highest daily average mean dew point was  on 08/28/2018. July is the peak month for thunderstorm activity which correlates with the average warmest month of the year. The average wettest month is September which correlates with tropical storm remnants during the peak month of the Atlantic hurricane season. Since 1981, the wettest calendar day was 6.39 inches (162 mm) on 10/08/2005. During the winter months, the plant hardiness zone is 6b with an average annual extreme minimum air temperature of . Since 1981, the coldest air temperature was  on 01/21/1994. Episodes of extreme cold and wind can occur with wind chill values < . The average snowiest month is January which correlates with the average coldest month of the year. Ice storms and large snowstorms depositing ≥ 12 inches (30 cm) of snow occur once every couple of years, particularly during nor'easters from December through February.

Ecology
According to the A. W. Kuchler U.S. potential natural vegetation types, Delaware Water Gap would have a dominant vegetation type of Appalachian Oak (104) with a dominant vegetation form of Eastern Hardwood Forest (25). The peak spring bloom typically occurs in late-April and peak fall color usually occurs in mid-October. The plant hardiness zone is 6b with an average annual extreme minimum air temperature of .

See also
Delaware Water Gap National Recreation Area
Water gap

References

External links

Populated places established in 1793
Delaware Water Gap
Boroughs in Monroe County, Pennsylvania
1793 establishments in Pennsylvania
Pennsylvania populated places on the Delaware River


text:
La  () est une entreprise nationale fondée par l'Empire du Japon en 1908 pour mener sa politique d'exploitation coloniale de l'Empire coréen et d'autres pays de Asie de l'Est. L'entreprise a son siège social d'abord à Séoul, puis à Tokyo. Elle est dissoute en 1945 après la capitulation du Japon à la fin de la Seconde Guerre mondiale.

Fondation
En 1905, l'Empire du Japon signe le traité d'Eulsa avec l'Empire coréen, le privant de souveraineté et le transformant en protectorat.

Le traité autorise également l'Empire du Japon à construire le  et à nommer un résident-général de Corée.

Le traité de 1905 pose les fondations du . En mars 1908, la Diète du Japon vote le projet de loi établissant la compagnie de développement oriental que le gouvernement de la Corée est obligé d'approuver. Elle est tout d'abord gérée à la fois par l'Empire coréen et l'Empire du Japon, mais lorsque le siège est déplacé à Tokyo en 1917, elle devient la propriété exclusive de l'Empire du Japon.

En 1927, Na Seok-ju, un militant indépendantiste coréen, pose une bombe dans le bâtiment de Séoul, entraînant la mort de certains des gestionnaires. Malgré cet incident, la compagnie commence à créer d'autres succursales dans des pays et régions dominés par le Japon tels que Taïwan, la Mandchourie, Sakhaline, et le mandat des îles du Pacifique. En 1938, il y a neuf succursales et plus de 800 employés.

Histoire

Immigration

En raison d'un manque de terres arables au Japon, le Japon impérial décide de mener des politiques migratoires pour aider les gens à migrer dans la péninsule coréenne pour cultiver la terre. Il est estimé que la filiale coréenne de l'entreprise aurait permis à 85 000 Japonais en 1904 et environ 500 000 d'émigrer en Corée en 1908.

Jusqu'au printemps 1924, les colons japonais reçoivent des terres de la part de la compagnie, qui représentent plus de 8 000 terrains et les immigrants normaux au nombre de 246 767 possèdent ainsi le septième de la totalité des terres arables acquises par les migrants japonais.

Avec d'autres soutiens gouvernementaux à la migration, la pratique de « sous-location » est adoptée. Les Japonais ayant déménagé en Corée sont autorisés à sous-louer leurs terres aux anciens propriétaires coréens. 75% des agriculteurs coréens deviennent ainsi locataires de leurs terres.

Investissements terriens
Après l'établissement d'un cadastre à la fin des années 1920, la compagnie achète un tiers des terres arables de la péninsule coréenne. Elle force les locataires à donner plus de 50% de leur production pour payer le loyer, tandis que le nombre de possessions de migrants japonais augmente de 300% à 400% par an en Corée.

La vie quotidienne dans la province du Hwanghae (actuelle Corée du Nord) est ainsi décrite :

Autres investissements

Après l'incident de Mukden de 1931, le Japon impérial commence à transformer la péninsule coréenne en base d'approvisionnement. Très vite, l'entreprise investit dans l'électricité et les chemins de fer pour exploiter les mines.

Postérité
Après la libération de la Corée par les Alliés, le gouvernement militaire de l'armée des États-Unis en Corée confisque toutes les possessions de l'entreprise. Elle est renommée Shinhan Gongsa et opère vite dans six grandes villes de Corée du Sud.

Après l'établissement de la première République de Corée du Sud, les terres qui appartenaient à la compagnie de développement oriental sont distribuées aux agriculteurs lors de la réforme foncière de 1949.

Le siège de la compagnie de développement oriental de Busan existe toujours, ainsi que celui de Mokpo. Ces deux bâtiments ont été convertis en musées. Le siège de Séoul est maintenant occupé par la .

Annexes

Articles connexes
 Traité d'Eulsa

 Histoire de la Corée durant la colonisation japonaise
 Liste des territoires occupés par le Japon impérial

Références

Bibliographie

Entreprise ayant son siège à Séoul
Commerce international
Entreprise disparue en 1945
Corée japonaise


text:
Ло Лицю́нь (, род. в январе 1966) — американский нейробиолог китайского происхождения, исследователь организации нейронных цепей.
Доктор философии (1992), профессор Стэнфордского университета, исследователь Медицинского института Говарда Хьюза (с 2005), член Национальной АН США (2012).

Вырос в Шанхае. Окончил Научно-технический университет Китая (бакалавр молекулярной биологии, 1986). В 1992 году в Брандейском университете получил степень доктора философии по биологии. Являлся постдоком в Калифорнийском университете в Сан-Франциско. После этого в декабре 1996 года запустил собственную лабораторию на кафедре биологии Стэнфорда, в котором ныне именной профессор (Ann and Bill Swindells Professor; с 2016).
Также состоит членом его Bio-X, Stanford Cancer Institute, Wu Tsai Neurosciences Institute.
Фелло Американской академии искусств и наук (2012) и Американской ассоциации содействия развитию науки (2011).

Автор учебника Principles of Neurobiology.

Награды
 Technology Innovation Award in Neuroscience,  (2002)
 Young Investigator Award, Американское общество нейронаук (2002)
 Jacob Javits Award,  (2005)
 H.W.Mossman Award,  (2007)
 Lawrence C. Katz Prize for Innovative Research in Neuroscience, Университет Дьюка (2013)
  НАН США (2019)

Примечания

Ссылки
 https://profiles.stanford.edu/liqun-luo

нейробиологи
Члены Национальной академии наук США
Члены Американской академии искусств и наук
Профессора Стэнфордского университета
доктора философии по биологии
Учёные Медицинского института Говарда Хьюза
Авторы учебников
Члены Американской ассоциации содействия развитию науки
Выпускники Брандейского университета


text:
Frédéric Albert Constantin Weber (17 May 1830 in Wolfisheim – 27 July 1903 in Paris) was a French botanist, who specialized in Cactaceae.

In 1852 he received his medical doctorate from the University of Strasbourg with the thesis De l'hémorrhagie des méninges cérébrales. In 1864–67 he served as a military physician on a French military expedition in Mexico.

He is the taxonomic author or co-author of many species of cacti.  He also described a few species of agave, including Agave tequilana, the tequila agave (1902). The genus Weberocereus commemorates his name.

References

1830 births
1903 deaths
19th-century French botanists
People from Bas-Rhin
University of Strasbourg alumni


text:
Лю Шилань (;  24 лютого 1962) – китайська шахістка, гросмейстер серед жінок від 1982 року.

Шахова кар'єра
У 1979-1986 роках сім разів ставала чемпіонкою Китаю. 1982 року досягнула найбільшого успіху в кар'єрі, посівши на міжзональному турнірі в Тбілісі 3-тє місце і отримавши путівку в матчі претенденток за звання чемпіонки світу. Також завдяки цьому досягненню стала першим в історії китайським гросмейстером серед жінок. Наступного року в 1-му раунді матчів перетнденток зустрілася з Ноною Іоселіані й програла 3 - 6. У міжзональних турнірах брала участь ще двічі, не досягнувши успіху (Желєзноводськ 1985 – 14-те місце, Тузла 1987 – 10-те місце).

У 1980-х роках була основною представницею Китаю на командних змаганнях, п'ять разів (між 1980 і 1988 роками) виступивши на шахових олімпіадах (кожного разу на 1-й шахівниці). Найбільш успішною для неї була олімпіада 1986 року в Дубаї, де вона завоювала дві медалі: срібну за рейтинговий перформенс і бронзову – в особистому заліку (11 очок у 14 партіях).

Найвищий рейтинг Ело в кар'єрі мала станом на 1 липня 1987 року, досягнувши 2335 очок ділила тоді 24-27-ме місце в світовому рейтинг-листі ФІДЕ, одночасно займаючи 1-ше місце серед китайських шахісток. Починаючи з 1990 року взяла участь лише в кількох турнірах під егідою ФІДЕ.

Зміни рейтингу

Примітки

Джерела
 ChessBase Megabase 2008

Посилання

Жіночі гросмейстери
Китайські шахістки


text:
Jeanne Bessert (1817 oder 1818 – 3. September 1856) war eine Bürgerin von Genf, die in Le Locle lebte. Sie war Mutter von sechs Kindern.

Bessert wurde am 3. September 1856 von Gustav Jeanneret erschossen, der zusammen mit anderen royalistischen Soldaten im Zuge des Neuenburgerhandels versuchte, La Chaux-de-Fonds zu besetzen.

Die Affäre der Ermordung von Jeanne Bessert hatte erhebliche Auswirkungen auch in diplomatischen Kreisen.

Jeanneret wurde zu zehn Jahren Zuchthaus verurteilt, da das Neuenburger Gericht seine Tat als ein gemeines Verbrechen ansah, das nicht unter die Amnestie für die Royalisten, die mit dem Vertrag von Paris vom 26. Mai 1857 zur Anwendung kam, fallen könne.

Quellen

Kriminalfall in der Schweiz
Schweizer
Geboren im 19. Jahrhundert
Gestorben 1856
Frau