text:
The Great Gorge Route or Niagara Belt Line was an interurban trolley belt line encompassing the Niagara Gorge, operated by the International Railway and Niagara Gorge Railroad. Many dignitaries rode this line and they used to use a flat car with search light to illuminate the Niagara Whirlpool at night (during the tourist season).

Beginning
In 1895, the International Railway Company (IRC) established the Great Gorge Route scenic attraction. This electric trolley line ran from Niagara Falls (Prospect Park) to Lewiston, NY along the banks of the Niagara River. The trolley line ceased in 1935, as did other interurban lines, victims to the Depression and the change in tourist transportation preferences (bus and automobile).

The route
The Canadian route ran from Niagara Falls, Ontario to Queenston, Ontario with a bridge crossing at Queenston.  This side was on the top of the Gorge.

The American side ran in the gorge from Youngstown, New York to Niagara Falls, New York, where it gradually ascended to cross the Upper Steel Arch Bridge.  On the way it passed under the Whirlpool Rapids Bridge and the Michigan Central Railway Bridge.

Rolling stock

References

External links
 Images from the Niagara Falls Public Library (Ont.)

Defunct New York (state) railroads
Defunct Ontario railways
Interurban railways in New York (state)
Interurban railways in Ontario
Electric railways in Canada
Closed railway lines in the United States


text:
Télé Monte Carlo (TMC) – główny nadawca telewizyjny z Monako, członek Europejskiej Unii Nadawców oraz podmiot odpowiedzialny za wystawianie reprezentacji Monako do Konkursu Piosenki Eurowizji. Choć TMC powstało w 1954 pod patronatem ówczesnego księcia Monako Rainiera III, od początku swego istnienia działa jako stacja prywatna. 100% udziałów należy obecnie do TF1 Group. TMC nadaje jeden kanał telewizyjny, noszący taką samą nazwę jak firma. Jest on dostępny w Monako i całej Francji w naziemnym przekazie cyfrowym, a w księstwie i na południu Francji również w przekazie analogowym. Ponadto kanał wchodzi w skład czterech francuskich platform cyfrowych. W 2016 roku TMC sprywatyzowano całkowicie, rząd Monako sprzedał swoje 20% TF1 Group, który stał się jedynym udziałowcem nadawcy.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Strona oficjalna

Europejska Unia Nadawców
Telewizja w Monako
Europejskie stacje telewizyjne
Francuskojęzyczne stacje telewizyjne

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Глизе 876 e — экзопланета, обращающаяся вокруг звезды Глизе 876 в созвездии Водолея. Она находится в орбитальном резонансе 1:2:4 с планетами Глизе 876 c и Глизе 876 b: на каждый оборот планеты e приходится два полных оборота планеты b и четыре оборота планеты c. Такое сочетание — второй известный случай после соответствующего орбитального резонанса лун Юпитера: Ио, Европы и Ганимеда.

Глизе 876 e имеет массу, близкую к массе Урана . Период обращения вокруг звезды равен 124 дням. Хотя период обращения у планеты и больше, чем у Меркурия, меньшая масса звезды означает, что большая полуось её орбиты лишь немного уступает меркурианской. В отличие от Меркурия, Глизе 876 e обращается по практически круговой орбите с эксцентриситетом равным 0,055 ± 0,012.

Примечания

Планеты-гиганты
Экзопланеты, открытые в 2010 году


text:
Jörg Bode, né le  à Celle (Allemagne), est un homme politique allemand membre du Parti libéral-démocrate (FDP).

Biographie
Il obtient son Abitur en 1990 à Celle, puis effectue pendant un an son service militaire dans la Bundeswehr. En 1991, il entreprend une formation bancaire au sein de la Commerzbank, qui s'achève deux ans plus tard.

Il a ensuite travaillé comme responsable des relations avec la clientèle à la Commerzbank, puis à la Bank für Gemeinwesen à partir de 1998, et enfin à la Deutsche Bank d'Hanovre de 2000 à 2003.

Il est marié à Kay Bode et père d'un enfant.

Vie politique
Jörg Bode a adhéré au Parti libéral-démocrate (FDP) en 1989.

Élu à l'assemblée de l'arrondissement de Celle entre 1991 et 2006, il y a présidé la commission des Finances à partir de 2001. Le , il fait son entrée au Landtag de Basse-Saxe. Il devient alors le porte-parole du groupe FDP pour l'Intérieur.

Il est désigné coordinateur parlementaire du groupe en . En , il en prend la présidence en remplacement de Philipp Rösler.

Le , Jörg Bode succède à Rösler comme Vice-Ministre-président et ministre de l'Économie, du Travail et des Transports de la Basse-Saxe. Il quitte ses fonctions le , à la suite de la formation d'une coalition rouge-verte.

Voir aussi

Articles connexes
 Politique de l'Allemagne
 Basse-Saxe
 Cabinet Wulff II
 Cabinet McAllister
 Élections législatives régionales de 2008 en Basse-Saxe

Lien externe
  Ministère de l'Économie, du Travail et des Transports de Basse-Saxe

Ministre de l'Économie de la Basse-Saxe
Ministre des Transports de la Basse-Saxe
Membre du Landtag de Basse-Saxe
Personnalité du Parti libéral-démocrate (Allemagne)
Naissance en novembre 1970
Naissance à Celle (Allemagne)
Employé de banque


text:
Una poètica és neologisme força usat pels autors dels anys 80 per a nomenar un llibre o estudi destinat a teoritzar sobre les diverses doctrines de la poesia, la literatura i l'art.

Més tard, amb el propòsit de diferenciació i d'evitar ambigüitats, es va reservar el mot "poètica" per a cada particular concepció poètica o estil a l'art, mentre que la teoria, anàlisi i tècniques de textos de poemes i poesies escrites, com a gènere literari, s'ha anat anomenant poetologia.

Etimologia
Rep el seu nom per l'obra homònima d'Aristòtil, el primer tractat complet sobre la literatura. Pot tenir un caràcter descriptiu o prescriptiu, dictant les normes sobre el bon gust i la composició estètica, com la de Nicolas Boileau-Despreaux.

Gèneres literaris
Poesia


text:
Richard Daniel von Münchow (* 1703; † 18. Juni 1757 bei Kolin) war ein königlich-preußischer Obrist, Kommandeur des Infanterie-Regiments Nr. 21 (Hülsen) und zuvor des Garnisons-Grenadierbataillons Magdeburg.

Leben

1724 trat er in preußische Dienste und ging die Offizierslaufbahn. Im Januar 1744 wurde er Major im Regiment Bredow. Im Januar 1754 wurde er Oberstleutnant und 1756 Oberst. 1745 kommandierte er in der Schlacht bei Kesselsdorf ein Grenadierbataillon, das aus den Infanterie-Regimentern Nr. 21  und  Nr. 44  bestand.

Er wurde in den Schlachten von Lobositz und  Kolin verwundet. An der Verletzungen, die er in letzterer Schlacht erhalten hatte, starb er am 18. Juni 1757. Er war Träger des Pour le Mérite für seine Tapferkeit in der Schlacht bei Lobositz.

Familie
Er war mit einer von Rössing verheiratet. Sie starb im Januar 1773 in Halberstadt.

Literatur

 Rudolph Aefner, Friedrich der Grosse, Band 2, S. 108 Digitalisat Verlustliste Kolin
 Johann Friedrich Seyfart: Lebens- und Regierungs-Geschichte Friedrichs des andern Königs in Preussen, S. 59 Digitalisat Verlustliste Lobositz
 Eduard Lange: Die soldaten Friedrich's des Grossen, S. 293, Digitalisat

Einzelnachweise

Militärperson der Frühen Neuzeit (Brandenburg-Preußen)
Träger des Pour le Mérite (Militärorden)
Person in den Schlesischen Kriegen (Preußen)
Person im Siebenjährigen Krieg (Preußen)
Richard Daniel
Deutscher
Geboren 1703
Gestorben 1757
Mann


text:
Юлія Дмитрівна Чичеріна ( 7 серпня 1978, Свердловськ) — російська рок-співачка, музикант, українофобка, рашистка, авторка й виконавиця своїх пісень. Її творчість належить до хвилі російської музичної культури «Уральський рок», разом із групами «Сансара» та «Смислові галюцинації».

Підтримує путінський режим та війну Росії проти України. За незаконний перетин державного кордону України оголошена в розшук СБУ, занесена до бази «Миротворець», як співучасниця злочинів Росії проти України та її громадян. За неперевіреними даними, привозила бойовикам ЛНР військове спорядження (тепловізори). Занесена до Переліку осіб, що створюють загрозу нацбезпеці Україні. В Україні заборонена творчість за участю Юлії Чичеріни.

Після широкомасштабного вторгнення Росії в Україну 2022 після початку окупації з пропагандистською метою відвідувала Мелітополь, Токмак.

Біографія
Народилася 7 серпня 1978 року в Свердловську.

У дитинстві захоплювалася малюванням і співами, грала на гітарі та барабанах у різних шкільних групах. Закінчила музичне училище по класу естрадного вокалу. У Юлії є старша сестра Діна.

У 1997 році заснувала в Єкатеринбурзі свій музичний колектив під назвою «Чичеріна», до якого окрім неї увійшли музиканти: Азат Мухаметов, Олександр Бурий і Олександр Александров. З цим складом Чичеріна отримала всеросійську популярність із хітом «Ту-лу-ла». Днем народження групи вважається 1 червня 1997 року, коли вона вперше виступила в єкатеринбурзькому клубі «J-22». Потім колектив брав участь у декількох музичних фестивалях у Західному Сибіру. Після того як касету із записами Чичеріної відправили музичному продюсеру «Нашого радіо» Михайла Козирєва, групу запросили на фестиваль мультиформатної вітчизняної музики «Навала».

У 1999 році уклала контракт із російською компанією звукозапису «Real Records» і переїхала до Москви. Тоді ж її продюсером гурту став Вадим Самойлов, лідер групи «Агата Крісті».

У 2000 році вийшов перший альбом групи «Сни». На композиції «Ту-лу-ла» і «Спека» відомий тоді кліпмейкер і кінорежисер-початківець Тимуром Бекмамбетовим зняв відеокліпи, які транслювалися на телеканалі «Муз-ТВ». У 2001 році був випущений другий альбом групи «Течение». Цього ж року Юлія Чичеріна знялася в ролі рабині-гладіаторки Дейдри в історичному бойовику Тимура Бекмамбетова «Гладіатрикс».

У 2001 році взяла гостьову участь у створенні однієї з композицій альбому групи «Бі-2» «Мяу кісс мі», записавши в дуеті з групою пісню «Мій рок-н-рол». 15 листопада 2002 року пісня стала лауреатом премії «Золотий грамофон», а 5 червня 2003 року — лауреатом I щорічної національної телевізійної премії у сфері популярної музики «Муз-ТВ» в номінації «Краща пісня».

У 2004 році у гурті відбулися великі зміни, і від початкового складу залишилася тільки сама Чичеріна. Вона набрала новий склад музикантів і записала третій студійний альбом під назвою «Off/On».

Після цього в житті гурту на декілька років настало деяке затишшя, за час якого Юлія Чичеріна встигла освоїти режисуру і відеозйомку. Свій четвертий альбом «Музичний фільм» 2006 року випуску вона повністю візуалізувала, знявши кліпи на кожну пісню. Оглядач журналу Rolling Stone Борис Барабанов поставив альбому три зірки із 5 і зазначив, що нові пісні «успадкували від попередніх робіт кращі риси», а сам альбом у цілому — «далеко не найганебніше, що проспівано у нас дівчатами під гітари».

На цьому експерименти не закінчилися: вже наступного року побачив світ вийшов диск «Людина-птах». Цю роботу критики назвали одним із найбільш концептуальних музичних творів за останні роки.

У 2010 році пісня «Ту-лу-ла» увійшла в саундтрек фільму Хуліо Медема «Кімната в Римі». До цього моменту складу гурту оновився, колектив випустив декілька синглів, взяв участь у проєкті «Нашого радіо» «Сіль», записав триб'ют для Алли Пугачової і презентував відеокліп на пісню «Над Уралом». Цей трек був написаний у співавторстві з групою «Смислові галюцинації» за мотивами автомобільної аварії, у яку Чичеріна потрапила 9 березня 2010 року дорогою на гастролі в місто Шадринськ. Наприкінці цього ж року Юлія Чичеріна виступила на сцені з групою «Бі-2», узявши участь у декількох концертах цієї групи зі симфонічним оркестром МВС Росії.

У 2010 році виступила в Московському державному театрі естради і відвідала Аргентину, де взяла участь у зйомках екстремальної телепрограми Першого каналу «Жорстокі ігри». У 2011 році вона повернулася до співпраці з групою «Смислові галюцинації», записавши з нею свій новий сингл «Небезпечно». Продюсером диску став Сергій Бобунець, а барабанщик Максим Мітенков (який колись вже писав пісні для групи «Чичеріна», будучи в її складі) виступив співавтором однієї композиції. На два треки з цього синглу — «Осколки» і «Небезпечно» — Чичеріна самостійно зняла кліпи. До цього ж диску музиканти включили пісню «Головна тема», яка прозвучала у фільмі «Викрутаси». У 2012 році Юлія Чичеріна та Сергій Бобунець записали спільний трек «Ні, так».

За мотивами своєї автомобільної подорожі до Тибету, яка відбулася восени 2011 року, співачка зі своїм гуртом створила концептуальну відео-музичну роботу «Казка про мандри та пошуки щастя».

Порушення територіальної цілісності України

2 січня 2015 року дала безкоштовний новорічний концерт у Палаці культури імені Леніна в окупованому Луганську, де виконала як свої старі пісні, так і зовсім нові з її останнього альбому «Казка про мандрівку, пошуку щастя і спасіння світу». За словами співачки, цей альбом буде презентовано в інтернеті тільки навесні 2015 року. Концерт пройшов у межах благодійної акції, організованої російським міжнародним мотоклубом «Нічні вовки».

Після виступу була оголошена в розшук Службою безпеки України. На своєму інтернет-ресурсі 4 січня 2015 співачка опублікувала свою «відповідь СБУ»:

.

8 березня 2015 року знову відвідала Луганськ, де дала святковий благодійний концерт і подарувала ветеринарні медикаменти для Луганського зоопарку. Ще один концерт в «ЛНР» вона дала у вересні з нагоди 220-річчя Луганська. У листопаді Чичеріна і «Нічні вовки» відкрили в Луганську пам'ятник «копійці» ДАІ. Того ж року отримала медаль ЛНР «За заслуги перед Республікою» другого ступеня «за активну життєву позицію, співпереживання долі ЛНР, високий моральний дух і патріотизм, неоціненний внесок у становлення молодої держави». Також була нагороджена медаллю МВС ЛНР «За сприяння органам внутрішніх справ».

Напередодні 2016 року дала концерт для російських військовослужбовців на військовій базі «Хмеймим» в Сирії. У вересні 2016 року у Чичеріної вийшов новий сингл та кліп «На передовій».

У 2017 році отримала громадянство ЛНР і прописку в Луганську.

На початку 2018 року стала довіреною особою Володимира Путіна і закликала підтримати його на президентських виборах.

ФІФА заборонила виступати на фестивалі уболівальників на чемпіонаті з футболу в Росії. Одна з імовірних причин заборони — репертуар пісень на військову тематику. У відповідь Чичеріна ФІФА назвала «футболобандеровцями».

Особисте життя
У неї є дочка Майя (1999), батько якої — Олександр Бурий, бас-гітарист і саунд-продюсер першого складу гурту «Чичеріна», колишній бас-гітарист російської рок-групи «Смислові галюцинації».

Одружена з архітектором Сухрабом Раджабовим. Пара живе в підмосковному селі Княгиніне, у триповерховому будинку-кубі з численними трикутними вікнами, побудованому за проєктом Сухраба.

Любить подорожувати. Разом зі своїм чоловіком вона побувала в Монголії, США, ряді країн Європи, Африки та Південно-Східної Азії. А в межах благодійного автопробігу «СНІД-СТОП» співачка об'їздила всю Росію. Восени 2011 року здійснила автомобільну подорож до Тибету.

Антиукраїнська діяльність

Під час окупаційного вторгення до України в 2022 з'явилася в Енергодарі та зняла прапор із будівлі мерії.

28 травня 2022 року встановила табличку в місті Мелітополь «Мелитополь — Россия навсегда».

Санкції
З 6 жовтня 2022 року за підтримку вторгнення Росії в Україну перебуває під санкціями всіх країн Європейського союзу за дії, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України, а також стабільності та безпеці України. Євросоюз зазначає, що Чичеріна, використовуючи свою популярність, публічно загрожує територіальній цілісності та суверенітету України, очорнюючи символи української державності та публічно демонструючи свою підтримку російській анексії України на окупованій Росією території.

12 жовтня 2022 року Швейцарія ввела санкції щодо Чичеріної.

З 19 жовтня 2022 року у списку санкцій України.

Творчість

Дискографія

Студійні альбоми

 2000 — «Сни»
 2001 — «Течение»
 2004 — «Off / On»
 2006 — «Музичний фільм»
 2007 — «Людина-птах»
 2015 — «Казка про мандри та пошуку щастя»

Сингли

 2000 — «Ту-лу-ла»
 2001 — «Дорога»
 2009 — «Шила сукню»
 2009 — «Christmas»
 2011 — «Небезпечно»
 2016 — «На передовій»
 2017 — «Моя Спарта»

Концертні альбоми

 2002 — «Точки» (Live)

Фільмографія

Ролі в кіно

  — Гладіатрикс — Дейдра, рабиня-гладіаторка
  — Льодовиковий період — Анюта, співачка
  — Слова і музика —

Вокал в кіно

  — Брат 2 — «Ту-лу-ла»
  — Підозра — «Сни»
  — Азазель — «У місячному сяйві»
  — Льодовиковий період — «Поки»
  — Забійна сила (4 сезон, фільм «Останній причал») — «На грані»
  — Спартак і Калашников — «Ту-лу-ла», «Море», «Блюдця»
  — Займемося любов'ю — «Радіохвиля», «Зламала себе»
  — Норовиста мішень — «Сама»
  — Втікачки — «Співаю»
  — Кімната в Римі — «Ту-лу-ла»
  — Про що говорять чоловіки — «Падає сніг» в дуеті з групою «Бі-2»
  — Викрутаси — «Головна тема»
  — Короткий курс щасливого життя — «Лікарі»
  — Деффчонки — «Подружки»
  — Травневі стрічки — «Поїзда»
  — Однокласниці — «Ту-лу-ла»

Участь у телепередачах

 ,  — Сто до одного
  — Форт Боярд
  — О. С. П.-студія

Відеоігри

 2003 — Project Gotham Racing 2, «Ту-лу-ла», «Спека»

Нагороди

 2000 — лауреат премії «Золотий грамофон» — за пісню «Спека»
 2002 — лауреат премії «Золотий грамофон» в дуеті з групою «Бі-2» — за пісню «Мій рок-н-рол»
 2003 — лауреат премії «Муз-ТВ» в дуеті з групою «Бі-2» в номінації «Краща пісня» — за пісню «Мій рок-н-рол»
 2015 — медаль ЛНР «За заслуги перед Республікою» ІІ ступеня «за активну життєву позицію, співпереживання долі ЛНР, високий моральний дух і патріотизм, неоціненний внесок у становлення молодої держави»

Примітки

Література

 Алексеев А. С. Кто есть кто в российской рок-музыке. — М. : АСТ: Астрель: Харвест, 2009. — С. 536—538. — ISBN 978-5-17-048654-0 (АСТ). — ISBN 978-5-271-24160-4 (Астрель). — ISBN 978-985-16-7343-4 (Харвест).

Посилання

 Олена Полякова. ЧИЧЕРИНА: 'Феминизм - это прошлый век' // music.com.ua (19 червня 2010 року)
 Чичерина Юлия Радіостанція «Російська служба новин» // rusnovosti.ru
 Катя Єрмолаєва. Интервью с Юлей Чичериной: «Счастье - в самых высоких горах»  // insidernews.ru (9 квітня 2012 року)
 Секс необязателен. Юлия Чичерина // f5.ru
 Анна Муратова (юний кореспондент). Летать, как птица!.. Інформаційне агентство  "В Нашем Дворе", Тюмень// vnashemdvore.ru (7 липня 2010 року)

Акторки XXI століття
Російські акторки
Акторки за алфавітом
Жіночий вокал у рок-музиці
Композитори XXI століття
Композитори XX століття
Російські піснярі
Співаки XXI століття
Співачки XX століття
Російські співачки
Російські поетеси
Поети за алфавітом
Російські рок-співаки
Фігуранти бази «Миротворець»
Відмічені в українофобії
Путіністи
Конспірологи
Відзначені нагородами ЛНР
Особи, до яких застосовано санкції через російсько-українську війну


text:
Mount Carbon es un borough ubicado en el condado de Schuylkill en el estado estadounidense de Pensilvania. En el año 2000 tenía una población de 87 habitantes y una densidad poblacional de 546 personas por km².

Geografía
Mount Carbon se encuentra ubicado en las coordenadas .

Demografía
Según la Oficina del Censo en 2000 los ingresos medios por hogar en la localidad eran de $34,688 y los ingresos medios por familia eran $46,875. Los hombres tenían unos ingresos medios de $24,000 frente a los $23,125 para las mujeres. La renta per cápita para la localidad era de $18,355. Alrededor del 7.1% de la población estaba por debajo del umbral de pobreza.

Referencias

Enlaces externos

Boroughs de Pensilvania
Localidades del condado de Schuylkill


text:
Ca' Rezzonico es un edificio palaciego italiano del siglo XVII situado en el sestiere de Dorsoduro en Venecia.

Historia
El palacio fue construido por Baldassare Longhena en el siglo XVII a partir de una edificaciòn preexistente y tiempo después fue adquirido por la familia Rezzonico. En el año 1888 lo adquirió el poeta inglés Robert Browning, que murió en el palacio un año más tarde.

En este palacio se pueden contemplar llamativos frescos pintados en el techo por Gianbattista Tiépolo, entre los que destaca el fresco de la Alegoría nupcial encargado en la boda de Lodovico Rezzonico con Faustina Savorgnan, en 1758. Hacia 1906 se trasladaron a este palacio diversos frescos de un hijo de Tiepolo, procedentes de la villa familiar de Zianigo. También destacan las obras de Pietro Longhi.

Referencias

Enlaces externos

 El palacio barroco Ca' Rezzonico en Venecia.es, la guía turística de la ciudad (en español)

Ca' Rezzonico
Ca' Rezzonico
Ca' Rezzonico
Ca' Rezzonico
Ca' Rezzonico
Ca' Rezzonico


text:
is a Japanese animation director of hentai films such as La Blue Girl and Twin Angels, as well as direct-to-video adaptations of erotic games such as Teacher's Pet, Words Worth and First Kiss Story. His real name is Kiyomu Fukuda.

Filmography
 La Blue Girl (1992 OVA), Director
 Lady Blue (1994 OVA), Director
 New Angel (1994 OVA), Drawing Continuity (ep 2)
 Twin Angels (1995 OVA), Director
 Mystery of Nonomura Hospital (1996 OVA), Supervision
 Advancer Tina (1997 OVA), Director
 Pia Carrot 2 (1998 OVA), Director
 Teacher's Pet (1999 OVA), Director
 Kakyuusei (1999 TV series), Storyboard (ep 1), Episode Director (ep 7)
 Words Worth (1999 OVA), Director, Storyboard (eps 1, 2, 4, 5)
 First Kiss Story (2000 OVA), Director
 Inma Seiden (2001 OVA), Director
 La Blue Girl Returns (2001 OVA), Supervision
 Class Reunion Again (2002 OVA), Director
 Taboo Charming Mother (2003 OVA), Director

External links

 Kan Fukumoto anime at Media Arts Database

Anime directors
Living people
Year of birth missing (living people)


text:
The Uzbekistan women's national artistic gymnastics team represents Uzbekistan in FIG international competitions.

History
After the fall of the Soviet Union, a handful of former Soviet gymnasts started competing for Uzbekistan. Uzbekistan has never fielded a team at the Olympic Games; however they have sent at least one gymnast to each Olympic Games since 1996.  Their 2012 Olympian, Luiza Galiulina, was disqualified after testing positive for the banned diuretic drug furosemide.

Uzbek gymnast Oksana Chusovitina holds many Olympic records for the sport of gymnasts: at the 2020 Olympic Games, Chusovitina was 46 years old, making her the oldest female Olympic gymnast ever.  Additionally she has competed at eight Olympic games (five of which she competed for Uzbekistan), the most of any Olympic gymnast.

Senior roster

Most decorated gymnasts
This list includes all Uzbek female artistic gymnasts who have won a medal at the Olympic Games or the World Artistic Gymnastics Championships.  Medals that Oksana Chusovitina won while competing for the Soviet Union, the Unified Team, and Germany are not included; only medals won for Uzbekistan.

See also
 List of Olympic female artistic gymnasts for Uzbekistan
 Soviet Union women's national artistic gymnastics team

References

Gymnastics in Uzbekistan
National women's artistic gymnastics teams
Gym


text:
Sir John Desmond Todd  (12 February 1927 – 29 July 2015) was a New Zealand businessman and philanthropist who was head of the Todd Corporation.

His was educated at Wellesley College of which he was dux in 1943 (at that time Wellesley College had a secondary department). He later completed a degree in accountancy and commerce at Victoria University of Wellington.

Todd was a Founding trustee of the Arts Foundation of New Zealand, and served as a trustee for the Royal New Zealand Ballet and the Queen Elizabeth II Arts Council.

In 2011, Todd was inducted into the New Zealand Business Hall of Fame. He was made a Knight Companion of New Zealand Order of Merit in the 2012 New Year Honours, for services to business, having previously been appointed a Companion of New Zealand Order of Merit in the 2009 Queen's Birthday Honours.

References

1927 births
2015 deaths
People from Wellington City
Knights Companion of the New Zealand Order of Merit
New Zealand businesspeople
John
Victoria University of Wellington alumni
Businesspeople awarded knighthoods
Todd Corporation


text:
Theobald Wilhelm Broxtermann (* Juni 1771 in Osnabrück; † 14. September 1800 in München) war ein deutscher Jurist und Schriftsteller.

Leben

Ausbildung und Osnabrücker Zeit
Broxtermann ist ein Sohn Friedrich Wilhelm Broxtermanns, des fürstlich Osnabrückischen Rats und Sekretärs des dortigen Offizialatgerichts. Er erhielt seine Schulbildung auf dem Carolinum in seiner Heimatstadt. Bereits im Alter von 15 Jahren trat er als Schriftsteller in Erscheinung, in dem er erste Gedichte veröffentlichte. Im Alter von 16 Jahren gelang es ihm, dass Christoph Martin Wieland seine Erzählung Benno, Bischof von Münster. Ein Traum aus unsrer Väterzeit positiv bewertete und 1788 im Teutschen Merkur abdruckte. Broxtermanns Vater ließ keine schriftstellerische Laufbahn zu, weshalb er sich zum Studium der Rechtswissenschaft an der Universität Göttingen einschrieb. Dort verblieb er von Ostern 1790 bis Frühsommer 1792. Er schloss das Studium allerdings nicht, wie zum Teil angegeben, mit der vom Vater gewünschten Promotion ab, sondern kehrte bereits nach etwa zweieinhalb Jahren aus Göttingen zurück.

Broxtermann wurde 1793 Advokat in Osnabrück, widmete sich aber weiter seiner schriftstellerischen Neigung. Er verbrachte von Osnabrück aus regelmäßig Zeit in Münster, insbesondere bei den Professoren Anton Matthias Sprickmann und Johann Christoph Schlüter. Mit Schlüter verband ihn eine tiefe und anhaltende Freundschaft. Broxtermann gründete in Osnabrück den ersten Gelehrtenklub und wollte zugleich ein Professur erlangen, zunächst an der Universität Münster, dann an der Universität Jena. Sein Vater war allerdings gegen seinen Plan die Advokatur niederzulegen. Daher entschied sich 1795 zur Flucht aus Osnabrück, in die neugegründete Batavische Republik.

Niederlande und Wetzlar
Broxtermann verbrachte ein Jahr in Arnheim und veröffentlichte in dieser Zeit auch politische Schriften. 1796 gewann er einen von den gelderschen Provinzialrepräsentanten ausgeschriebenen Preis mit der Schrift La nature n'attend qu'une bonne loi, pour produire des tresors. Allerdings konnte er wieder keine Professur erlangen und ging deshalb im Oktober 1796 auf eigene Faust nach Utrecht. Dort hielt er privat Vorlesungen zum Naturrecht, der Praktischen Philosophie Kants sowie zur Geschichte der Niederlande. Selbst widmete er sich dem Studium der Mathematik bei Johann Friedrich Hennert.

Broxtermann konnte, nach zunächst vergeblichen Versuchen, durch seinen Studienfreund Johann Friedrich von Meyer noch 1797 zur Rückkehr bewegt werden. Meyer hatte ihm eine Stellung als Archivar und Kanzleisekretär beim Herzog in Bayern Wilhelm von Pfalz-Birkenfeld vermitteln können. Broxtermann ging nach Osnabrück und söhnte sich dort mit seiner Familie aus. Anschließend war er in Münster bei Schlüter, bevor er schließlich zu Meyer nach Wetzlar kam, der dort am Reichskammergericht tätig war. Nachdem sich Broxtermann durch Meyer schnell einen großen Freundeskreis aneignen konnte, wandte er sich bei Meyer dem Studium der Diplomatik, um auf seine neue Stellung vorbereitet zu sein. Er verblieb über mehrere Monate in Wetzlar.

Landshut und München
Broxtermann trat nach der Vorbereitung in Wetzlar seine Stellung beim bayerischen Herzog Wilhelm von Pfalz-Birkenfeld in Landshut an. Der dort zurückgezogen lebende Broxtermann zeichnete sich schnell durch seine Arbeit aus, sodass ihm 1799 durch den Herzog der Hofratstitel verliehen wurde. Als sein Dienstherr gegen Ende des Jahres 1799 Großmeister des Ordens vom Heiligen Michael wurde, übersiedelten sie nach München. Dort wurde Broxtermann außerdem zum Sekretär des Ordens ernannt. Außerdem wurde er noch 1799 mit dem Ordenskreuz des Michaelsordens ausgezeichnet. In München traf er wieder auf Freunde seiner Wetzlarer Zeit, so beispielsweise auf Johann Christoph von Aretin und fand ein anregendes Umfeld für seine literarische Tätigkeit.

Broxtermann wurde eine Versetzung nach Mannheim angeboten, die er zwar wünschte, jedoch nicht mehr erlebte. Er starb im September 1800 an einem Nervenfieber im Kreis seiner Freunde und wurde in München beigesetzt. Sein Vater verweigerte das Erbe seines Sohnes anzunehmen, da er es nicht für ausreichend wertvoll erachtete.

Werke (Auswahl)
 Benno, Bischof von Münster. Ein Traum aus unsrer Väterzeit. Theissing, Münster 1789.
 Todtenfeyer bey Mösers Grabe. Eine Kantate. Kißling, Osnabrück, 1794.
 Gedichte. Plattvoet, Münster 1794.
 Ehrgefühl und Liebe oder: Der Cid. Nach Corneille. Trauerspiel in 4 Aufzügen, Leich, Brandenburg 1799.
  Demophilus an Eukrates über die Gränzen der Staatsgewalt und ein gewisses in der Konstitution vom Jahre 3 nicht enthaltenes Mittel, die Freyheit der Beherrschten gegen die Anmaßung der Beherrscher zu sichern. Germanien 1799.
 Theobald Wilhelm Broxtermanns Sämtliche Werke. Rackhorst, Osnabrück 1841 (herausgegeben von Eduard Wedekind).

Literatur
 Broxtermann, Theobald Wilhelm. In: Johann Georg Meusel: Lexikon der vom Jahr 1750 bis 1800 verstorbenen teutschen Schriftsteller. Band 1, Fleischer, Leipzig 1802, S. 604.
 Broxtermann, Theobald Wilhelm. In: Clemens Alois Baader: Das gelehrte Baiern oder Lexikon aller Schriftsteller welche Baiern im 18. Jahrhunderte erzeugte oder ernährte, Seidel, Nürnberg und Sulzbach 1804, Sp. 155–157.
 Theobald Wilhelm Broxtermann. In: Karl Heinrich Jördens: Lexikon deutscher Dichter und Prosaisten, Band 5, Weidmann, Leipzig 1810, S. 783–785.
 Broxtermann, Thobald Wilhelm. in: Friedrich Raßmann: Literarisches Handwörterbuch der verstorbenen deutschen Dichter und zur schönen Literatur gehörenden Schriftsteller in acht Zeitabschnitten von 1137 bis 1824. Lauffer, Leipzig 1826, S. 372.
 Theobald Wilhelm Broxtermann. In: Oskar Ludwig Bernhard Wolff: Encyclopädie der deutschen Nationalliteratur. Band 1, Wigand, Leipzig 1835, S. 414.
 Eduard Wedekind: Ueber Broxtermann's Leben und Schriften. In: derselbe: Theobald Wilhelm Broxtermann's Sämtliche Werke. Rackhorst, Osnabrück 1841, S. 10–49.
 Joseph Riehemann: Die Dichtungen des Osnabrücker Dichters Broxtermann. In: Mitteilungen des Vereins für Geschichte und Landeskunde von Osnabrück. Band 17, 1892, S. 71–164.

 Hans-Michael Körner (Hrsg.): Große Bayerische Biographische Enzyklopädie. De Gruyter Saur, Berlin/New York 2005, S. 241.

Weblinks

Einzelnachweise

Jurist
Autor
Literatur (18. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Archivar (Bayern)
Rechtsanwalt (Deutschland)
Hofrat
Ritter III. Klasse des Verdienstordens vom Heiligen Michael
Deutscher
Geboren 1771
Gestorben 1800
Mann


text:
Le phare de Senokozulua est un phare situé sur le Cap de Senokozulua dans l'entrée du Port de Pasaia, donnant sur la Mer Cantabrique, dans la province du Guipuscoa (Pays basque) en Espagne. C'est un feu directionnel qui guide les bateaux dans le passage étroit vers le port avec la balise de la jetée de Senokozulua.

Il est géré par l'autorité portuaire du Port de Pasaia .

Histoire
 Phare de Senokozulua a été construit en 1909 au-dessus du passage ouest du chenal menant au port, à environ  de Pasaia, sur Punta de Senokozulua ou Punte des Cruces. C'est une petite tour en  de haut, avec galerie et lanterne, au front d'une maison de gardien d'un étage avec toit en tuile. L'édifice est blanc et domine la mer à  face à une balise sur une petite jetée de Senokozuela. Il émet une lumière blanche, verte ou rouge, de 1.5 seconde selon direction, toutes les 7.5 secondes.

Identifiant : ARLHS : SPA127 ; ES-00140 - Amirauté : D1458 - NGA : 1736 .

 Balise de la jetée de Senokozulua est une tourelle cylindrique métallique montée sur un petit local technique en béton. La Tourelle de  de haut est peinte en blanc avec quatre bandes vertes horizontales. Elle émet, à une hauteur focale de , deux éclats verts toutes les 7 secondes. Elle est située au bout d'une petite jetée au pied de la falaise.

Identifiant : ARLHS : SPA359 ; ES-00160 - Amirauté : D1460 - NGA : 1748 .

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Liste des phares d'Espagne

Liens externes
  Lighthouses of Spain: Basque Country (Euskadi)
  Libro de Faros y Señales de Niebla (Espagne-côte nord)
  - Site de l'autorité portuaire en Espagne
  Faro de Senokozulua - Wiki.Lamarencalma
 Faro de Punta Cruces (dique de Senokozulua

Phare dans la communauté autonome du Pays basque
Phare du XXe siècle
Guipuscoa
Pasaia
Phare de l'océan Atlantique


text:
Arctodiaptomus burduricus е вид челюстнокрако от семейство Diaptomidae. Видът е уязвим и сериозно застрашен от изчезване.

Разпространение
Разпространен е в Турция.

Източници

Външни препратки

Arctodiaptomus


text:
Sebastien Rosseler (Verviers, 15 de julio de 1981)  es un ciclista belga. Profesional entre 2003 y 2015, fue un buen rodador y su rol dentro de sus equipos fue el de acompañar a hombres como Tom Boonen en pruebas de pavés y para lanzar los esprints.

Biografía
Después de un primer año en el equipo filial del Quick Step en 2003, donde ganó tres etapas del Tour de Olympia, Sébastien Rosseler pasó la temporada 2004 en las filas del equipo Relax-GAM. Confirmó un buen nivel quedando noveno de la Gante-Wevelgem y octavo en los Cuatro días de Dunkerque.

De vuelta al Quick Step a partir de 2005, sufrió varias lesiones. Sin embargo, terminó en cuarto lugar en los Tres días de La Panne, segundo en la Vuelta a Bélgica y tercero en la Halle-Ingooigem en 2006. Consiguió su primera victoria profesional en 2007 en la etapa contrarreloj del Tour del Benelux, donde terminó octavo. En el mismo año terminó cuarto en el Campeonato de Bélgica de ciclismo contrarreloj y cuarto también en la Vuelta a Bélgica. También terminó el 21º de la París-Roubaix.

En 2008, se lesionó a principios de la temporada, pero se hizo notar de nuevo en el Tour del Benelux, siendo tercero en la contrarreloj final obteniendo así el segundo lugar en la general, por detrás de José Iván Gutiérrez. A finales de temporada, acabó quinto en la París-Bruselas y segundo en el Circuito Franco-Belga donde ganó una etapa.

En 2010, se impuso en la cuarta etapa de la Vuelta al Algarve en solitario, así como la Flecha Brabançona.

En junio de 2015, su equipo, el Veranclassic-Ekoi, anunció su retirada.

Palmarés
2003
 3 etapas del Tour de Olympia

2007
 1 etapa del Tour del Benelux

2008
 1 etapa del Circuito Franco-Belga

2009
 1 etapa de los Cuatro días de Dunkerque
 1 etapa de la Vuelta a Bélgica
 2.º en el Campeonato de Bélgica Contrarreloj

2010
 1 etapa de la Vuelta al Algarve
 Flecha Brabançona
 2.º en el Campeonato de Bélgica Contrarreloj

2011
 Tres Días de La Panne, más 1 etapa

Resultados en Grandes Vueltas y Campeonatos del Mundo

—: no participa
Ab.: abandono

Equipos
Quick Step-Davitamon-Latexco (2003)
Relax-Bodysol (2004)
Quick Step (2005-2009)
 Quick Step (2005)
 Quick Step-Innergetic (2006-2007)
 Quick Step (2008-2009)
Team RadioShack (2010-2011)
Garmin-Sharp (2012-2013)
Veranclassic (2014-2015)
 Veranclassic-Doltcini (2014)
 Veranclassic-Ekoi (2015)

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en cqranking.com

Ciclistas de Bélgica
Nacidos en Verviers


text:
Andrew Mitchell (before 1875 – after 1894) was a Scottish footballer who played at full back. He played for Airdrieonians, Newton Heath and Burton Swifts in the late 19th century.

External links
MUFCInfo.com profile
 Andrew Mitchell, united.co

Scottish footballers
Airdrieonians F.C. (1878) players
Manchester United F.C. players
Burton Swifts F.C. players
Year of birth missing
19th-century births
Year of death missing
Place of birth missing
Place of death missing
Football Alliance players
Association football fullbacks


text:
A Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star" egy lengyel teherautó gyártó volt. A márkanév Starachowice városnévből származik, ahol a vállalatot alapították, s ahol az utódja jelenleg is található. Az első járművük az 1948-ban piacra dobott Star 20 volt, míg a legnépszerűbb a Star 266. Ez utóbbit számos országban értékesítették, és nemcsak az egykori keleti blokkban. Hosszú évekig az FSC Star állami cég volt. Az utódvállalata jelenleg a MAN AG tulajdona, aki a Star nevet 2009 januárjában kivezette a piacról. Jelenleg Starachowicében a szintén MAN-leányvállalat Neoplan buszvázait gyártják.

Tehergépjárművek
Az FSC "Star" az alábbi modelleket gyártotta:

 Star N50 (prototípus)
 Star N51 (prototípus)
 Star N52 - (1952–1957)
 Star 20 - (1948–1957)
 Star 21 - (1957–1960)
 Star 25 - (1960–1971)
 Star 27 - (1962–1971)
 Star 28 - (1968–1989)
 Star 29 - (1968–1983)
 Star 66 - (1958–1965)
 Star 200 - (1975–1994)
 Star 244 - (1975–2000)
 Star 266 - (1973–2000)
 Star 266M - (2001–2006)
 Star 660 - (1965–1983)
 Star 742 - (1990–2000)
 Star 744 - (1992–2000)
 Star 944 - (2000–2006)
 Star 1144 (prototípus)
 Star 1266 (prototípus)
 Star 1344 (prototípus)
 Star 1366 (prototípus)
 Star 1142 - (1986–2000)
 Star 1466 - (2001–2006)
 Star 8.125 - (1998–2000)
 Star 12.155 - (1998–2000)
 Star S2000 teherautó család - (2000–2004)

Galéria

Források
 Sawicki J., 60 lat ciężarówek ze Starachowic. Cikk a lengyel Transport-Technika Motoryzacyjna magazinban, 2007/11, p. 12-17.

Külső hivatkozások
 MAN Bus Sp.z o.o.
 Star teherautókról szóló cikkek a Polskie-auta.pl honlapon

Járműgyárak
Lengyel cégek


text:
Ђовани Амброђо де Предис (око 1455 — око 1508) био је италијански ренесансни уметник из Милана, познат по томе што је сарађивао са Да Винчијем и са својим братом Евангелистом на осликавању Леонардове слике Мадона у стенама у капели цркве Сан Франческо Гранде у Милану. Амброђо, рођен Преда, стекао је репутацију портретисте, али и сликара минијатура, на двору Лудовика Сфорце.

Брак уговорен између Максимилијана -{I}- и Бјанке Марије Сфорца, нећаке Лудовика Сфорце, аранжирао је Амброђо, али је, пре него да прихвати аранжирање венчања, затражио да наслика портрет будуће невесте. Портрет је насликао 1493. Године 1494. се вратио у Милано, где је дизајнирао новац за ковницу и дизајнирао и надзирао таписеријске радове. 1502. године Амброђо је насликао његово једино потписано и датирано дело, портрет краља Максимилијана. Већи део Предисовог уметничког израза је споран. Историчари уметности се слажу око тога да су бочне стране слике Мадона у стенама, сада у Националној галерији у Лондону, насликала браћа Предис.

Галерија

Референце

Литература

Спољашње везе

 Биографија

Рођени 1455.
Умрли 1508.
Италијански сликари
Сликари ренесансе


text:
Edwin John Beer (7 February 1879 – 24 September 1986) was a British chemist, geologist, mineralogist, archaeologist, historian and librarian. He is noted primarily as a pioneer of the first man-made fibre which later became known as Viscose Rayon. The first stocking of "artificial silk" was made in his Kew laboratory.

During the First World War he prospected in India for fresh sources of industrial minerals (particularly tungsten) since the Germans had cornered essential supplies almost everywhere else. He located vast deposits of limestone suitable for making cement, which became a profitable export for India. Elected to the Geological Society of London, he later became the senior fellow. H G Wells and several other notables from that period were among his friends.

Personal life and family

Edwin Beer was born on his grandfather's estate at Hounslow, the son of Samuel Beer, Commodore of the Clan Line, with whom the young Beer travelled more than once to India as a boy. His first voyage was at the age of 7. He was registered at St Dunstan's College, Catford on the opening day of that establishment, and later attended St Paul's School, where G K Chesterton was among his seniors. He was expelled for returning late one autumn term from Calcutta.

Beer married his first wife, Margaret Finney in 1922, who accompanied him on all his trips around the world but died of tuberculosis after ten years of marriage. In 1927 he eventually settled in Devon and in 1934, married Phoebe Hill, born in the Prestwich area. The couple had two sons, Michael (born 1935–2020) and Lionel (born 1940).

Edwin Beer died on 24 September 1986 aged 107, and was reputedly the oldest member of the National Trust. Phoebe died aged 99 on 18 September 2008.

Viscose Rayon

After a short time working in a public analyst's office and for an East India merchant in the city, Beer joined C F Cross's Viscose Spinning Syndicate at Kew in 1897. He became the chief works chemist, housed in a mews near Kew Gardens railway station and played a key role in the conversion of viscose from a chemical curiosity to a valuable commercial material. The team had discovered viscose but were unable to discover how it might be spun. Beer solved that puzzle with acid fixing treatment to secure the requisite strength, softness and lustre. The silken substance could then be used to create thread suitable for numerous applications in the clothing trade, though further development was needed to make the process reliable. In addition, pyroxyline was introduced from which collodion could be produced in thin sheets, which when shaped and carbonised would be used in electric lamps, textile fabrics and even insulating thread.

The first artificial silk stocking was produced in his laboratory there. He exhibited the material in the Paris Exhibition of 1900, where the German Empress ordered a gown made from the new material. In addition he made viscose filaments for electric lamps designed by Edison and Swan. Sir Joseph Swan said the substance looked like artificial silk and it was he who suggested we should manufacture it.

Courtaulds eventually bought the patent rights on 22 August 1904 from The Syndicate and Beer found himself redundant without any compensation. At the time, Courtaulds did not appreciate Beer's painstaking efforts in experimenting with Viscose over seven years and almost failed to consolidate their acquisition.

As it was a new industry, no textbooks existed to guide them, but the situation was saved when someone found in a cupboard, all the exact and detailed records of Beer's experiments.

Later, Edwin Beer became disgruntled by what he perceived as all the "incorrect histories" of the man-made fibre industries, and in 1962 he and his wife Phoebe published "The Beginning of Rayon". This book evokes a world where the practice of science was not yet a respectable profession. Beer had to work for long, irregular hours, at even more irregular pay, in a laboratory, formerly a stable, slimy with caustic soda, and reeking of carbon di-sulfide.

His Viscose Rayon samples were donated to the Science Museum, Kensington, in 1997.

Geology

By 1899, aged 20, Edwin Beer was already an established geologist as well as an industrial chemist. In 1908 he took a post in Bombay analysing manganese ores and assaying gold. For a while he was unemployed. "Nothing", he said, "was supposed to be more demeaning in the days of the British Raj than for a white man to be employed in India". The following year, on the way to a new job as prospector in India, he was suspected of being a French spy, and arrested.

During the First World War, and harassed by further arrests, he continued prospecting in India for fresh sources of industrial minerals (particularly tungsten) vital for Britain's war effort since the Germans had cornered essential supplies almost everywhere else.  He also filled in the last blank space of the geological map of India for which he was awarded the Silver Medal of the Mining & Geological Institute of India in 1918.

Beer located 13 vast deposits of limestone suitable for making cement, which became a profitable export for India. In 1924 he visited Tasmania, New Zealand and the Cook Islands.

In 1926, after spending some months with a mineral dealer in California, he returned to Devon for a "look around", and settled there, marrying Phoebe Hill in 1934. He took an interest in the Torquay Natural History Society, taking over the Geological section in 1928. Edwin Beer was elected President of the TNHS for two years in 1949, and in 1965 became Senior Fellow of the Royal Geological Society of London.

A reminder of the extraordinary span of Beer's geological career is the story of the specimen from a Devonshire cave that he sent to London for identification, and which evoked a response more than 70 years later that he had indeed identified it correctly as palygorskite.

Beer's considerable collection of rocks and minerals went to the Geology Department of the University of Leicester.

References

Further reading

1879 births
1986 deaths
20th-century British chemists
British geologists


text:
Le Consensus de Pékin (ou Consensus de Beijing) est un terme décrivant la diplomatie et le modèle de développement proposé par la République populaire de Chine, en particulier auprès des pays en voie de développement, notamment en Afrique. L'Occident et la Chine ont ici des positions très différentes sur les besoins et méthodes pour soutenir le développement de ces pays. La position occidentale est contenue dans le Consensus de Washington, avec pour axes principaux le libre-échange, la lutte contre la corruption, la transparence, les droits civiques et la démocratisation, ainsi que la défense des droits de l'homme. De son côté, l'approche diplomatique chinoise prête une grande estime à la non-ingérence (indépendance pour les affaires internes) de tout pays, ainsi qu'un développement « à la chinoise » : structurel (chemins de fer, ports, barrages, etc) et économique d'abord (industrie, mines, pétrole), puis éventuellement civique.

Concepts clefs
Le consensus de Pékin (ou de Beijing) est une idée émise par Joshua Cooper Ramo en 2004. Par ordre décroissant, le Consensus de Pékin est défini par quelques points :

Non-ingérence et respect mutuel

La Chine fait commerce et octroie des prêts sans conditions politiques attachées. La règle chinoise est simple: « Si vous êtes un pays [...] avec des matières premières que la Chine souhaite, alors la Chine fera des affaires avec vous, sans regarder ce que l'Occident pense de vous ou votre passif relatif aux droits de l'homme. » La Chine a ses propres affaires internes, et ne souhaite pas voir les autres nations les commenter. Il est donc dans l'intérêt direct de la Chine de répandre sur la scène diplomatique internationale un concept où chacun respecte les affaires internes des autres pays comme des affaires purement d'ordre privé.

Amitié et respect mutuel
La Chine note facilement que le respect mutuel est la base de ses relations extérieures, et donc que la Chine respecte les choix internes et privés que font les pays en voie de développement. La longue amitié et le respect mutuel Sud-Sud sont affirmés comme le mobile de cette politique de non-ingérence. De manière plus réaliste, plusieurs autres raisons peuvent expliquer ce respect. D'abord, la Chine se concentre naturellement sur ses propres besoins (l'approvisionnement en matières premières, débouchés) et, tout comme les autres puissances, ne s'inquiète pas d'autre chose. Ceci est d'autant plus vrai que la Chine est une nouvelle venue dans le jeu mondial, et doit donc séduire avec discrétion. Deuxièmement, la culture chinoise encourage au respect du supérieur comme du serviteur, soulignant que le respect facilite les relations et la marche au succès. Enfin, la culture chinoise voit chaque individu comme responsable de sa propre destinée, de son succès ou de ses échecs. Aussi, l'amélioration du quotidien des Africains n'est pas de sa responsabilité, même si, en tant qu'êtres humains, ils peuvent espérer que les aides structurelles que la Chine et les Chinois ont récemment fournies va aider l'Afrique à s'élever, produisant plus et vivant mieux.
Deux pays en particulier illustrent ce thème d'accords commerciaux sans égard aux standards de bonne gouvernance : l'Angola et le Soudan. Cette politique actuelle de non interférence pourrait un jour se retourner contre la Chine, par exemple si l'un de ces pays rompt (par exemple à la suite d'un coup d'État) ses accords avec la Chine, et nationalise des installations chinoises.

Développement structurel
À travers l'Afrique, les compagnies chinoises s'emploient à réparer les infrastructures, hôpitaux, etc. délabrés ou à construire de nouveaux chemins de fer, routes, hôpitaux, barrages, bâtiments gouvernementaux, stades, réseaux de communications. Les contrats chinois se concentrent généralement sur la construction ou la reconstruction d'infrastructures clefs. L'objectif est clair : augmenter la productivité du pays. La force de travail de la Chine récemment constituée permet de fournir de nombreux ingénieurs, techniciens, ouvriers spécialisés très demandés, et ceci à un faible coût, ce que l'Occident ne peut fournir du fait du coût de sa main d'œuvre. Ceci permet à la Chine d'avoir un avantage comparatif décisif sur les Occidentaux. Ces projets structurels sont, il faut le noter, généralement payés par des concessions dans les matières premières nationales.

Modèle de développement chinois
La Chine met également en lumière l'histoire de son propre développement économique, se concentrant d'abord sur les infrastructures, puis sur le développement économique, ensuite seulement prévoyant d'œuvrer à des progrès sociaux, et civiques. La « Démocratie d'abord » n'est pas un modèle universel de développement, les pays en voie de développement peuvent suivre un autre modèle : le modèle chinois. Infrastructures d'abord, puis réformes et croissance économique, les réformes sociales et civiques venant potentiellement ensuite.

Tolérance de la corruption
Tout comme les occidentaux l'ont fait et le font encore, des liens étroits avec les élites locales sont un facteur clef de la réussite des hommes d'affaires chinois. Ces liens leur permettent d'être informés des meilleures opportunités à venir, particulièrement lorsqu'une administration en remplace une autre. Alors, les nouveaux dirigeants « lancent rapidement un maximum de nouveaux projets [avec l'argent de l'État] pour obtenir le maximum de commissions [pots-de-vin] immédiatement, tout se décide en une courte période de temps, et nous sommes prêts [car informés] ». En Angola, pays affaibli par plusieurs décennies de guerre et aujourd'hui connu pour sa corruption institutionnelle, la Chine a proposé un prêt à bas coût (1,5 %), remboursable en pétrole. Pour les élites angolaises, un grand avantage des prêts chinois sur les prêts des institutions internationales et occidentales est que les chinois n'insistent pas sur la transparence ou la bonne gouvernance. Cette situation pose clairement problème à long terme. Comme un journal Sud-Africain l'a souligné :

Simplement plus compétitif
L'analyse de Abdoulaye Wade, président du Sénégal, dessine un tableau clair: « Les contrats qui prennent 5 ans à être signés avec la Banque mondiale prennent 3 mois avec les autorités chinoises ; la Chine s'étant [récemment] battue pour se moderniser a un sens beaucoup plus grand des besoins de développement de l'Afrique, et est plus adaptée au commerce africain que les occidentaux. » La Chine est tout simplement par son passé et son expérience récente plus proche de l'histoire africaine, des besoins de l'Afrique, de ses usages et faibles coûts, et donc plus compétitive que les coûteuses, bureaucratiques, et politiques propositions occidentales.

Références

Sources
 LCA :
 CAM:
 COD :
 CHD :
 FTT :
 APG : BBC news, In pictures: China in Angola (Picture Gallery), pages: 1; 2; 3; 4; 5; 6; 7; 8; 9; 10.

Voir aussi
 Consensus de Washington
 République populaire de Chine

Liens externes
 Alain Frachon, Révolte de la place Tahrir et « consensus de Pékin », Le Monde,

Politique étrangère de la Chine
Politique internationale


text:
A törpepartfutó (Calidris minutilla) a madarak (Aves) osztályának lilealakúak (Charadriiformes) rendjébe, ezen belül a szalonkafélék (Scolopacidae) családjába tartozó faj.

Rendszerezése
A fajt Louis Jean Pierre Vieillot francia természettudós  írta le 1812-ben, a Tringa  nembe Tringa minutilla néven.

Előfordulása
Észak-Amerika tundráin fészkel. Telelni az Amerikai Egyesült Államok déli részére és Közép-Amerikán keresztül, Dél-Amerika északi területeire vonul. Kóborlásai során megfordul Európában is.

Természetes élőhelyei a tűlevelű erdők, tundrák, cserjések és tengerpartok, valamint mocsarak, tavak, folyók és patakok környéke.

Megjelenése
Testhossza 15 centiméter, szárnyfesztávolsága 26-29 centiméter, testtömege 20-33 gramm.  A legkisebb partfutó a Calidris nemben.

Életmódja
Tengeri és szárazföldi gerinctelenekkel táplálkozik.

Természetvédelmi helyzete
Az elterjedési területe rendkívül nagy, egyedszáma ugyan csökken, de még nem éri el a kritikus szintet. A Természetvédelmi Világszövetség Vörös listáján nem fenyegetett fajként szerepel.

Jegyzetek

Források

További információk
Képek az interneten a fajról

Calidris
Madárfajok
Észak-Amerika madarai
Dél-Amerika madarai
Európa madarai


text:
Das Arrondissement Château-Thierry ist eine Verwaltungseinheit des französischen Départements Aisne in der Region Hauts-de-France. Hauptort (Unterpräfektur) ist Château-Thierry.

Kantone
Zum Arrondissement gehören Gemeinden aus vier Kantonen:
 Château-Thierry
 Essômes-sur-Marne
 Fère-en-Tardenois (mit 20 von 78 Gemeinden)
 Villers-Cotterêts (mit 20 von 76 Gemeinden)

Gemeinden
Die Gemeinden des Arrondissements Château-Thierry sind:

Neuordnung der Arrondissements 2017

Durch die Neuordnung der Arrondissements im Jahr 2017 wurde die Fläche der 10 Gemeinden Chouy, Dammard, La Ferté-Milon, Macogny, Marizy-Saint-Mard, Marizy-Sainte-Geneviève, Monnes, Passy-en-Valois, Silly-la-Poterie und Troësnes aus dem Arrondissement Château-Thierry dem Arrondissement Soissons zugewiesen.

Ehemalige Gemeinden seit der landesweiten Neuordnung der Kantone

bis 2015:
Artonges, Baulne-en-Brie, La Celle-sous-Montmirail, La Chapelle-Monthodon, Fontenelle-en-Brie, Marchais-en-Brie, Saint-Agnan

Chateauthierry
Département Aisne


text:
Les Trois Âges () est un film muet américain écrit et réalisé par Buster Keaton et Edward F. Cline, sorti en 1923.

Synopsis
Trois intrigues situées dans trois périodes historiques — préhistoire, Rome antique, et les temps modernes (les Années folles)— s'entrecroisent pour prouver l'intemporalité des rapports amoureux entre l'homme et la femme. Dans chaque séquence, les personnages interprétés par Buster Keaton et Wallace Beery s'affrontent pour obtenir l'attention de la même femme, jouée par Margaret Leahy.

Fiche technique
 Titre : Les Trois Âges
 Titre original :
 Réalisation : Buster Keaton et Edward F. Cline
 Scénario : Buster Keaton, Clyde Bruckman, Jean C. Havez et Joseph A. Mitchell (ces derniers, non crédités)
 Photographie : Elgin Lessley et William C. McGann
 Production : Joseph M. Schenck
 Société de production : Buster Keaton Comedies
 Société de distribution : Metro Pictures Corporation
 Pays de production :
 Langue : film muet avec les intertitres en anglais
 Format : noir et blanc —  — 1,37:1 — muet
 Genre : comédie et historique
 Durée : 63 minutes
 Dates de sortie :
 Royaume-Uni :  (avant-première à Londres)
 États-Unis :
 France :  (DVD)

Distribution
 Buster Keaton : le jeune homme
 Margaret Leahy : la jeune fille
 Wallace Beery : le rival
 Joe Roberts : le père de la jeune fille
 Lillian Lawrence : la mère de la jeune fille
 Kewpie Morgan : l'empereur / un homme des cavernes / un sbire romain (crédité Horace Morgan)
 Blanche Payson : l'amazone (non créditée)
 George Davis : le garde romain assommé (non crédité)
  : la diseuse de bonne aventure (non créditée)

Autour du film
C'est le premier long métrage que Keaton écrit, réalise, produit et interprète. Il le construit en trois courts métrages entremêlés. Cette structure est également une parodie du film Intolérance (1916) de D. W. Griffith. Le film est aussi tourné ainsi pour rassurer le studio. Si le projet avait échoué, le film aurait été coupé en trois courts métrages, chacun couvrant l'un des trois âges.

Margaret Leahy (1902-1967) est une couturière anglaise qui remporte un concours de beauté organisé en Angleterre par Norma et Constance Talmadge afin de dénicher de nouveaux talents pour le cinéma. Elle est conduite à grand renfort de publicité à Hollywood afin de devenir « la nouvelle star de cinéma ». Elle commence à travailler avec le réalisateur Frank Lloyd, mais il se révèle que la jeune fille est incapable de jouer la comédie. C'est finalement le producteur Joseph M. Schenck qui impose à Buster Keaton la « jeune star en herbe ». Cela sera la première et dernière expérience de cinéma pour Margaret Leahy, qui resta cependant en Californie.

En 2004, MK2 publie une version restaurée et mise en musique par Jeff Mills.

Le film a été restauré en 4K par  en 2022 et projeté la même année en ciné-concert au Festival Lumière.

Notes et références

Liens externes

 Fiche sur silentera.com
 Film (domaine public) sur Internet Archive

Film américain sorti en 1923
Comédie américaine
Film historique américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain
Film en anglais
Film réalisé par Buster Keaton
Film réalisé par Edward F. Cline
Film produit par Joseph M. Schenck
Film distribué par Metro Pictures Corporation
Film sur la Préhistoire
Film se déroulant dans la Rome antique
Film se déroulant dans les années 1920
Film sur la prohibition


text:
Germain Pontille, né le  à Bourg-de-Thizy, commune où il est mort le , est un homme politique français.

Biographie

Détail des fonctions et des mandats

 Mandat parlementaire

  -  : Sénateur du Rhône

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Liste des sénateurs du Rhône
 Thizy

Lien externe

 Sa fiche sur le site du Sénat

Sénateur du Rhône
Naissance en septembre 1903
Naissance à Bourg-de-Thizy
Décès en juillet 1986
Décès à 82 ans
Décès à Bourg-de-Thizy


text:
Charneca de Belas ao Pôr-do-Sol é um óleo sobre tela da autoria do pintor português Silva Porto. Pintado em 1879 e mede 85 cm de altura e 150 cm de largura.

A pintura pertence ao Museu do Chiado de Lisboa.

Ver também
 António da Silva Porto

Pinturas de Silva Porto
Pinturas no Museu do Chiado
Pinturas de 1879


text:
The Lens est un moteur de recherche académique produit par Cambia, une organisation internationale indépendante à but non lucratif dédiée à la démocratisation de l'innovation.

Historique

Lancé en 2000, Patent Lens a permis la recherche gratuite de plus de 10 millions de documents de brevet en texte intégral, y compris les brevets et demandes des États-Unis, les brevets et demandes australiens, les brevets européens et les demandes du Traité de coopération en matière de brevets (PCT). Lens.org a été distingué comme étant le seul produit à but non lucratif de ce type, avec une couverture internationale et des liens vers la littérature grise et les tutoriels.

En 2013, Patent Lens a été officiellement remplacé par le nouveau site de Cambia, The Lens. La présentation visuelle et la gestion de l'espace de travail a été améliorée. Le site dispose également d'une interface spécifique avec un certain nombre d'outils avancés.

La Queensland University of Technology a participé au développement initial du produit.

Caractéristiques
Les recherches sur The Lens peuvent être effectuées à l'aide de nombreuses variables, notamment le texte intégral, le titre, le résumé, l'inventeur, le demandeur / cessionnaire, le numéro de publication et le numéro de dépôt. Un utilisateur est également en mesure de rechercher des brevets américains périmés, abandonnés ou expirés via le service INPADOC sur le statut des brevets et les informations familiales. Les familles de brevets peuvent être visualisées en utilisant pdfs en tant qu'arbres graphiques.

The Lens est actuellement lié à des données réglementaires sous la forme du livre orange de la Food and Drug Administration (FDA) des États-Unis : produits médicamenteux approuvés avec évaluations d'équivalence thérapeutique . Les données sur les séquences biologiques sont intégrées via des liens vers la GenBank du National Center for Biotechnology Information (NCBI) et les propres séquences de gènes de Patent Lens. Le Patent Sequence Project  lancé en , fournit le seul dépôt public permettant aux utilisateurs d'explorer plus de 80 millions de séquences d' ADN et de protéines divulguées dans des brevets.

Des didacticiels sur les brevets  sont disponibles sur le site, couvrant les revendications de brevet, la liberté d'exploitation, l' invention de brevets et les demandes de brevet en cours . Les droits d' obtenteur (PBR), également appelés droits d'obtention végétale (PVR), sont également abordés. Cela a pour but de `` forger une ressource d'apprentissage que les participants aux systèmes d'innovation à tous les niveaux ... peuvent utiliser pour se renseigner sur des questions critiques et opportunes liées à l'amélioration du bien public ... en s'engageant dans le système des brevets ''.

Méthodologie
On peut entrer dans The Lens de véritables requêtes booléennes expertes et complexes, d'autant que l'outil prend en compte les parenthèses et propose de nombreux opérateurs de recherche dont la troncature, la recherche sur de nombreux champs, etc.

Sur Lens, on dispose ainsi :
 de nombreux filtres de recherche ;
 d'une indexation sujet, de la possibilité de tirer parti du thésaurus Mesh, etc.
 des liens entre les articles scientifiques et les brevets (articles citant un brevet ou l'inverse) ;
 de liens vers l'article en texte intégral si disponible ;
 de liens vers les références de l'article et les articles le citant ;
 de fonctionnalités d'analyses (auteurs, institutions les plus cités, volume d'articles par année, etc.).

Prise en charge de la langue maternelle
L'interface de recherche est disponible en chinois, anglais et français, le texte intégral des brevets de l'Office européen des brevets (OEB) étant consultable en anglais, français et allemand.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 L'innovation biologique pour une société ouverte
 Richard Anthony Jefferson
 Liste de bases de données et de moteurs de recherche académiques
 Liste de moteurs de recherche

Liens externes
 The Lens
 Entretien avec Australian Broadcasting Corporation (ABC) avec Richard Anthony Jefferson, fondateur et PDG de Cambia

Moteur de recherche de brevets
Moteur de recherche de ressources scientifiques
Base de données bibliographiques sur Internet
Base de données bibliographiques en libre accès


text:
Fleurac ist der Name zweier französischer Gemeinden:

 Fleurac (Charente) im Département Charente
 Fleurac (Dordogne) im Département Dordogne

Fleurac ist der Name

 des französischen Mittel- und Langstreckenläufers Louis Bonniot de Fleurac


text:
Лунгул — имя собственное; распространено в виде фамилий и топонимов.
 Лунгул, Семён Васильевич (1927—2002) — советский и молдавский композитор, педагог, заслуженный деятель искусств МССР.
 Лунгул — вершина Покутско-буковинских Карпат, на границе Вижницкого и Путильского районов Черновицкой области.


text:
Kościół św. Barbary – zabytkowa, rzymskokatolicka świątynia parafialna we wsi Kokoszkowy. Jedyna zachowana świątynia joannicka na Pomorzu.

Historia
Kamienno-ceglany kościół wzniesiono w XIII wieku. Parafię powołali w 1305 roku sprowadzeni do Starogardu Gdańskiego joannici. W 1653 król Jan II Kazimierz przekazał parafię dominikanom z Tczewa, którzy posiadali ją do 1827, kiedy przeszła w ręce diecezji chełmińskiej z siedzibą w Pelplinie.

Architektura
Świątynia jednonawowa, składa się z prostokątnej nawy oraz węższego od niej, dostawionego od wschodu, prezbiterium, do którego od północy dobudowana jest zakrystia. Od zachodu w kościół wbudowana jest drewniana wieża.

Wyposażenie
We wnętrzu świątyni znajduje się m.in.:

 kamienna kropielnica z początku XIV wieku,
 XIV-wieczne freski,
 barokowy ołtarz główny z początku XVIII wieku,
 dwa rokokowe ołtarze boczne z II połowy XVIII stulecia,
 XVIII-wieczny obraz Ukrzyżowanie.

Galeria

Przypisy

Kokoszkowy
Kościoły w diecezji pelplińskiej
Obiekty sakralne w gminie wiejskiej Starogard Gdański
Zabytkowe kościoły w powiecie starogardzkim
Architektura gotyku w województwie pomorskim
Świątynie pod wezwaniem św. Barbary
Architektura I Rzeczypospolitej (województwo pomorskie)


text:
Le royaume du Baguirmi est un ancien État sahélien localisé au sud-est du lac Tchad, sur le territoire du Tchad actuel. Sa capitale était Massenya. Fondé en 1522, il devient un protectorat français en 1897.

S'il n'existe plus aujourd'hui en tant qu'entité politique indépendante, le sultanat demeure une chefferie traditionnelle en relation avec les autorités administratives tchadiennes.

Histoire
Les traditions orales sont la principale source de connaissance sur les origines du Baguirmi. Selon les sources, le royaume du Baguirmi semble avoir été fondé en 1522. Il est dirigé par un chef appelé le mbang (« roi »), titre qui ne fut peut-être porté qu'à partir du sultan Malo (1546-1568). Il est situé à l'est du royaume de Bornou, au sud-est du lac Tchad.

Différentes versions existent quant à l'origine des premiers chefs. Certaines parlent de chasseurs kinga qui s'installent à Massenya. D'autres racontent qu'un certain Abd el Mahmoud Begli fonde le palais de Massenya, mais que c'est Berni Besse qui fonde la dynastie, après que le premier a conduit entre 1493 et 1503 la région à faire sécession de l'empire du Kanem en pleine déliquescence. D'autres encore attribuent la fondation à des Peuls du Fouta Toro, ou encore à une fratrie issue de Njimi (royaume de Kanem). Quoi qu'il en soit, les Kinga ont toujours eu une place particulière à la cour du roi, ce qui accrédite l'idée qu'ils ont joué un rôle important dès les origines.

Vers le début du , le royaume adopte l'islam. Le changement a pu se faire dès le règne de Malo, ou sous le règne du quatrième roi, le sultan Abdullah.

Aux s, le royaume, vassal de Bornou, prospère en pratiquant la traite des esclaves, lesquels sont souvent issus des populations animistes situées plus au sud contre lesquelles des expéditions sont menées.

Durant la première partie du , époque où les Européens découvrent l'existence du royaume (Dixon Denham, 1823), le pays reste très actif dans le commerce et la confection de vêtements tissés, ainsi que dans le trafic d'esclaves non-musulmans. Vers le milieu du siècle, l'explorateur Heinrich Barth estime que le royaume regroupe  d'habitants sur un territoire nord-sud d'environ  de long par .

Toutefois, sa localisation entre les deux empires rivaux de Bornou et du Ouaddaï l'expose à des pillages réguliers et à devoir payer des tributs aux deux voisins, ce qui amorce son déclin. Tout au long du , les sécheresses et persécutions accentuent l'exode de populations du pays. En 1894, Rabah, seigneur de la guerre du Soudan, détruit la capitale Massenya, ce qui marque un tournant dans l'histoire du royaume.

À la suite du précédent épisode, le sultan Abd er Rhamane Gaourang II et Émile Gentil signent un premier accord le , qui met le royaume sous protectorat français. En 1915, le statut du Baguirmi évolue vers celui de l'administration directe, ce qui retire au sultan la plupart de ses pouvoirs.

Au , le sultanat du Baguirmi subsiste comme chefferie traditionnelle en relation avec les autorités administratives tchadiennes modernes.

Souverains du Baguirmi

Le mbang

Le roi du Baguirmi porte le titre de mbang (). Du fait de l'islamisation, on parle également de sultan.

La mère du mbang est la Magira (reine-mère).

En , le sultan du Baguirmi, Mbang Hadji Woli Mahamat est réhabilité dans ses fonctions par le ministre tchadien de l'intérieur et de la sécurité publique.

Généalogie

Bourgomanda est le mbang de Baguirmi au début du . Il a deux fils, Abdel-Kader et Djougoultoum. Quand l'aîné, Abdel-Kader, devint sultan en 1826, Djougoultoum doit s'exiler dans le Ouaddaï, puis part au pays Rounga (Dar Rounga), région frontalière entre les fleuves Azoum et Aouk, où il épouse la fille du sultan. Il créera ensuite une zone frontalière de raid d'esclaves encore plus méridionale, au sud de l'Aouk, appelée Dar el-Kouti.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des souverains du royaume du Baguirmi
 Barma (peuple)
 Barma (langue)

Bibliographie

 Annie M.-D. Lebeuf, Les populations du Tchad (Nord du ), L'Harmattan, Paris, 2006

Politique au Tchad
Histoire du Tchad
Ancien royaume en Afrique
Ancien royaume du Sahel
État fondé en 1522
État disparu en 1900


text:
Чинпхьон (; бл. 565 — 20 січня 632) — корейський правитель, двадцять шостий володар (ван) держави Сілла періоду Трьох держав.

Продовжував політику своїх попередників щодо реформування централізованої системи управління й адміністративного поділу країни. Через нарощування конфліктів з Пекче та Когурьо налагоджував відносини з китайськими династіями Суй і Тан. Підтримував розвиток буддизму в країні.

Біографія
Був онуком вана Чинхина. Зійшов на трон у малолітньому віці після зречення престолу ваном Чинджі. До досягнення повноліття правив під регентством своєї бабусі, панни Садо, яка, однак, і пізніше зберігала в своїх руках усю повноту влади.

Правління
594 року ван відрядив посольство до Суй задля встановлення дипломатичних відносин. За два роки він відрядив туди ж буддійського ченця з наказом вивчити китайський буддизм.

602 року Пекче захопила фортецю Амак. Чинпхьон відрядив кількатисячне військо для відбиття нападу та зведення нових фортець на кордоні. Ван Пекче, Му, в свою чергу кинув у бій багатотисячне військо. В одній із битв ледь не загинув сам Му, що надало сил і натхнення сілланцям, тому війська Пекче були змушені відступити.

603 року до меж Сілли з півночі вторглись сили вана Когурьо Йонянхо. Тоді Чинпхьон особисто очолив 10-тисячне військо й відбив напад. За два роки вже Сілла вдерлась до володінь Пекче, втім була змушена відступити, оскільки Когурьо, скориставшись цим, вторглась з іншого боку. 608 року ван попрохав про допомогу в боротьбі проти Когурьо в китайської династії Суй. Коли ван Йонянхо дізнався про це, він вторгся до Сілли й захопив фортецю Ву, взявши в полон 8 тисяч підданих Чинпхьона.

611 року Чинпхьон знову звернувся до Суй щодо здійснення спільної атаки на Когурьо. В липні того ж року Пекче захопила фортецю Каджам. Наступного року імператор Ян Гуан погодився аткувати Когурьо та відрядив для цього понад мільйон вояків. Попри такі значні сили той напад, а також інші кампанії, що їх намагався провести Ян Гуан протягом наступних трьох років проти Когурьо, зазнали невдачі.

616 року Пекче вдалась до нової атаки на сілланську фортецю Мосан, втім невдало.

618 року династія Суй припинила своє існування. Їй на зміну прийшла династія Тан. Того ж року ван Чинпхьон наказав відбити у Пекче фортецю Пхьон, однак та акція зазнала поразки. Після тієї невдачі ван відрядив посольство до Тан.

Впродовж наступних років Пекче регулярно завдавала ударів по прикордонних фортецях Сілли. 625 року Чинпхьон відрядив посланця до Тан і повідомив, що Когурьо заблокувала шляхи, якими Сілла надсилала данину до китайських володінь. Імператор Лі Шимінь звернувся до правителя Когурьо з вимогою припинення нападів на Сіллу, і той дослухався.

626 року сили Пекче захопили фортецю Чудже та вбили начальника її гарнізону. Натомість Чинпхьон наказав збудувати нову фортецю, готуючись до нових нападів. Наступного року Пекче захопила ще дві прикордонні фортеці. 628 року військам Сілли вдалось відвоювати фортецю Каджам. А вже наступного року сілланці захопили когурьоську фортецю Нанбі.

Через невпинні війни становище Сілли ставало все більш критичним, у країні запанував голод. Багато родин продавали свої землі та навіть дітей.

У травні 631 року дворяни Чильсок і Сокпум спробували підбурити повстання, однак їх було викрито і страчено. Того ж року ван Чинпхьон надіслав у дарунок до Тан двох гарних жінок, проте імператор не прийняв подарунок.

632 року ван помер. Він правив Сіллою впродовж 53 років. Трон після смерті Чинпхьона успадкувала його дочка Сондок, яка стала першою жінкою-правителькою в історії Кореї.

Примітки

Джерела
 Park Eunbong (박은봉), Виправлені факти корейської історії (한국사 상식 바로잡기) стор. 23, Cum Libro Publishing Company, Сеул, 2007.
 Lee Jeok (이적), Цариця Сондок (선덕여왕), AMH Book Linguistics & Literature, Сеул, 2009.
 Park Young-gyu (박영규), Хроніки династії Сілла (신라왕조실록), Woongjin.com, Seoul, 2004. . стор. 265—287
 Lee Jongwook (이종욱), Хваран Секі (화랑세기), Sonamu Publishing, Сеул, 2005.
 Lee Jongwook (이종욱), Хваран (화랑), Humanist, Сеул, 2003.
 Ван Чинпхьон
 Ilyon translated by Tae-Hung Ha and Grafton K. Mintz, Samguk Yusa: Legends and History of the Three Kingdoms of Ancient Korea. Yonsei University Press, 1997.
 삼국사기 신라 진평왕조 у Самгук Сагі


text:
Рудь

Люди

 Рудь Андрій Петрович — службовець Національної гвардії України, учасник російсько-української війни.
 Рудь Анатолій Володимирович (* 1946) — доктор наук, професор. Заслужений працівник освіти України.
 Рудь Герасим Якович (1907–1982) — молдовський партійний та державний діяч, ректор, член-кореспондент Академії наук Молдовської РСР
 Рудь Дмитро Сергійович (1998—2018) — матрос Збройних сил України, учасник російсько-української війни.
 Рудь Марія Валеріївна (нар. 1992) — українська бадмінтоністка
 Рудь Микола Данилович (1912 — ?) — поет і прозаїк
 Рудь Михайло Борисович (1988—2022) — сержант Збройних Сил України, учасник російсько-української війни, що загинув у ході російського вторгнення в Україну в 2022 році.
 Рудь Олександр Дмитрович — доктор фізико-математичних наук.
 Рудь Олексій Васильович (1924—1944) — учасник німецько-радянської війни, гвардії єфрейтор — на момент представлення до нагородження орденом Слави 1-го ступеня.
 Рудь Пилип Сергійович (1910–1942) — український радянський поет, журналіст, партизан
 Рудь Петро Володимирович (1956) — президент компанії «Рудь», дійсний член Української академії кібернетики, Почесний громадянин міста Житомира.
 Рудь Петро Васильович — заслужений будівельник України
 Рудь Сергій Леонідович (1977) — український полковник, начальник Управління державної охорони України.

Інше

 Рудь — село в Сороцькому районі Молдови
 Рудь — житомирська компанія, що спеціалізується на виробництві морозива, вершкового масла, інших молочних продуктів, заморожених овочів, картоплі фрі, грибів, ягід та тіста
 Прибутковий будинок Рудь — пам'ятка архітектури і історії місцевого значення в Одесі

Примітки


text:
Benedictia maxima is a species of freshwater snail with an operculum, an aquatic gastropod mollusc in the family Lithoglyphidae.

Subspecies
 Benedictia maxima maxima (W. Dybowski, 1875)
 Benedictia maxima marisminus (Sitnikova, 1987)

Distribution
Benedictia maxima maxima lives in the southern and central parts of Lake Baikal, Siberia, in depths from 40 to 260 m. The type locality for Benedictia maxima maxima is Kultuk, in southern Baikal.

Benedictia maxima marisminus lives in the northern part of Lake Baikal, in depths from 20 to 220 m. The type locality for Benedictia maxima marisminus is Maloe More, in northern Baikal.

References

External links

Lithoglyphidae
Gastropods described in 1875


text:
Für ein paar Murmeln mehr ist ein niederländischer Kinderfilm von Jelmar Hufen aus dem Jahr 2006. Die Uraufführung fand am 27. September 2006 beim Niederländischen Filmfestival statt.

Handlung
Vier zehnjährige Kinder werden durch zwei Alkoholiker von ihrem Spielplatz gescheucht. Da keiner der Eltern den Kindern mit ihrem Problem helfen will, weil diese zu viel mit ihren eigenen Sachen beschäftigt sind, müssen die Kinder selber die Initiative ergreifen. Jetzt gibt es nur noch eine Möglichkeit. Sie müssen versuchen, die Hilfe von diesem "gefährlichen" Jungen zu bekommen, der einige Straßen weiter wohnt. Nun erleben die vier Kinder ein spannendes Abenteuer, bis sie schließlich ihren Spielplatz zurückerobern.

Kritik
Beim filmfestival.nl wird die Tatsache angesprochen, dass nicht nur der Titel auf Sergio Leones Western Für ein paar Dollar mehr hinweise, sondern dass auch die Musik und die Geschichte sich an diesen Film anlehne. Die Art wie die Kinder ihren Spielplatz zurückerobern, hätte eine cowboyartige bzw. militärische Dramatik.

Auszeichnungen
 'Silver Remi' – 'Bester Kinderkurzfilm' – WorldFest Houston Int'l Film Festival, Vereinigte Staaten
 KuKi 2 'Bester Kinderkurzfilm' – Internationales Kurzfilmfestival Berlin, Deutschland
 Beste Regie – Young Cuts Film Festival, Kanada
 DokuKids Award – Dokufest International documentary and short film festival, Kosovo
 Ritsapoika Award – International Children's Film Festival Leffis, Finnland
 Beste Kamera – Arrivano I Corti Festival del cortometraggio, Italien
 Bester Kurzfilm – International Short Film Festival Open Screen, Niederlande
 Winner 'Preis der Jury' – Regie – Almost Famous Film Festival, Vereinigte Staaten
 Winner 'Preis der Jury' – Drehbuch – Almost Famous Film Festival, Vereinigte Staaten
 'International Filmmaker Award' – New Strand Film Festival, Vereinigte Staaten
 2. Platz 'Bester Kurzfilm – Drama' – End of the Pier International Film Festival, Vereinigte Königreich
 2. Platz 'Besten Europäischen Kurzfilm' – End of the Pier International Film Festival, Vereinigte Königreich
 Lobende Erwähnung – Schlingel Internationales Filmfestival für Kinder und junges Publikum, Deutschland

Weblinks
 Offizielle Website (niederländisch)

 Bilder zum Film

Filmtitel 2006
Kinderfilm
Niederländischer Film
Kurzfilm


text:
John Waddon may refer to:

 John Waddon (Parliamentarian) (1591–?), MP for Plymouth during the English Civil War
 John Waddon (died 1695) (1649–1695), his grandson, English MP for Saltash, Vice-Warden of the Stannaries and Governor of Pendennis Castle


text:
Daczó Lukács Árpád született Daczó Árpád (Déda, 1921. július 27. – Dés, 2018. október 16.) ferences szerzetes, plébános, néprajzkutató.

Élete
A gimnáziumot 1932-ben Szászrégenben kezdte. 1936-ban mint fűrésztelepi munkás helyezkedett el, majd 1937-ben folytatta a gimnáziumot. 1940. augusztus 27-én belépett a ferences rendbe. Medgyesen volt novícius, a teológiát Vajdahunyadon végezte. 1945. február 25-én tett ünnepélyes fogadalmat,  és 1946. május 19-én pappá szentelték. Marosvásárhelyen volt hittanár, valamint a harmadrend, a Kiskordások és a Szent Kereszt Szövetség igazgatója.

1948 decemberében és 1949. júliusától szeptember 29-éig megfélemlítési céllal letartóztatásban volt. 1951. augusztus 20-án pedig rendtársaival együtt Máriaradnára hurcolták. 1952-től Esztelneken volt kényszerlakhelyes. Orvos híján gyógyította Esztelnek, Kurtapatak és Kézdialmás betegeit. 1957-ben a csíksomlyói kegytemplom igazgatójává nevezték ki. A templomot ő díszítette varrottasokkal, rakottas szőnyegekkel és felcsíki fekete kerámiával. 1969 és 1970 között a Kissomlyó-hegyen helyreállíttatta a stációs kereszteket. Tanulmányozta a Somlyó-hegyen talált úgynevezett napköveket, melyek szerinte bizonyítják, hogy  Csíksomlyó volt a Kárpát-medencében a napkultusz központja.1970-től Szentágota, 1973-tól Kostelek, 1978-tól Marosillye plébánosa. 1980-tól a marosvásárhelyi Szent Imre plébánián lett káplán, 1989-től pedig Fogarason házfőnök és plébános. Idős korában rendje dési kolostorában élt.

2012-ben a Kriza János Néprajzi Társaság Életmű-díjjal tüntette ki. 2015-ben Magyar Örökség díjban részesült.

2018. október 16-án elhunyt.

Művei
Még egyszer a folklóröntudatról. In: Művelődés. 1979, 6:35.
A gyimesi Babba-Mária. In: Népismereti Dolgozatok. Bukarest, 1980. 231. o.
A gyimesi Rekegő. Uo. 1981. 197. o.
Készülünk a csíksomlyói búcsúra. 1-5. rész. In: Vasárnap. 1990. IV. 22-VI. 3.
Népi vallásosság a Kárpát-medencében. Veszprém, 1991 (in: Népünk hitvilága, vallásos élete)
Népünk hitvilága. Elmélkedés és előadás az 1991 évi májusi rekollekciós napokon, amit a Gyulafehérvári Érseki Egyházmegye papsága részére tartott P. Daczó Árpád Lukács O.F.M. fogarasi plébános; s.n., Fogaras, 1992
Csíksomlyó titka. Mária-tisztelet a néphagyományban. Csíkszereda, 2000
Hosszú utak megszomorodának. Archaikus népi imádságok, ráolvasók, szentes énekek Erdélyből és Moldvából. Budapest, 2003
Csíksomlyó ragyogása Csíkszereda, 2010

Jegyzetek

Források

Romániai magyar ki kicsoda, 1997. Nagyvárad, 1996. Daczó Árpád (P. Lukács) szócikkét lásd 137. p.
Magyar katolikus lexikon
Az erdélyi ferences rendtartomány sematizmusa. 1947. 80. o.
Új Ember Évkönyv 1991 (Beke György: Székely Mária papja)

További információk
 Daczó Lukács Árpád a Pogány-havason, fotók
 Lukács Atya megkapta a Magyar Örökség Díjat

Kapcsolódó szócikkek

Népi hiedelem Erdélyben
Magyar néprajzkutatók listája

1921-ben született személyek
2018-ban elhunyt személyek
Romániai magyar egyházi személyek
Magyar ferences szerzetesek
Magyar néprajzkutatók
Magyar Örökség díjasok


text:
Costantino  d'Arborée Juge du Judicat d'Arborée  au début du .

Biographie
Costantino de Lacon-Serra est le fils du Juge Gonnario II de Lacon-Serra et de son épouse Elana fille du Juge Comita  d'Orrù. La durée de son règne est incertaine, il est peut-être en place dès la seconde décennie du . Son règne est dominé par la guerre entre la  République de Pise et Gènes qui perdure de 1119 à 1133 au cours de laquelle Costantino resserre l'alliance entre l'Arborée et Pise.

Problématique
Ce n'est qu'après la parution il y a une quarantaine d'années de l'édition critique du Condaghe de Santa Maria di Bonarcado, qu'il a été possible de clarifier quelques données biographiques relatives à Constantin et de corriger les erreurs commises par certains des plus grands historiens de l'île, y compris Tola et  Manno, qui, en méconnaissant les références chronologiques contenues dans les sources documentaires, ont attribué à Costantino II la fondation du monastère de Santa Maria di Bonarcado, alors qu'elle était plutôt à mettre au compte de Costantino . Cet hypothétique Costantino II, n'a en fait jamais existé... il aurait été le fils de Ugone II et aurait régné en tant que juge à Arborée au début du . Une bonne partie de l'historiographie sarde, avant l'édition critique du Condaghe, fournit une image, au moins discutable, de la série de juges d'Arborée jusqu'à Constantin. Elle se réfère au catalogue que Fara, sarde du ,  dit avoir repris d'un ancien codex manuscrit, sur lequel nous ne sommes pas plus informés et qui ne nous est pas parvenu. Selon le catalogue de Fara, au juge Orzocco (Orzocore), destinataire en 1073 d'une lettre du pape Grégoire VII, auraient succédé  Torbeno, Orzocore II,  Comita, Gonario et Costantino, qui auraient été le premier de trois frères occupant successivement le trône d'Arborée. En réalité, en l'état actuel de nos connaissances, nous ne pouvons avancer que très peu de détails sur les juges et les événements du Judicat d'Arborée pendant les trois premières décennies du   et ce n'est que par le biais  de l'étude la pénétration réalisée par les forces politiques, économiques et religieuses du continent que nous pouvons entrevoir l'histoire politique du Judicat, une histoire qui reste néanmoins celle de l'une des plus sombres périodes de la Sardaigne.

Règne
On ne sait pas quand Costantino succède à son père Gonario, ni combien de temps dure son règne. Il s'avère toutefois qu'en 1131, le fils de Costantino, Comita, exerce la fonction de Juge, comme le stipule cette année-là un traité d'alliance avec les Génois. Le gouvernement de Costantino doit donc correspondre aux premières décennies du , dans un moment de tension croissante, de contrastes de plus en plus sévères et de conflits ouverts entre Gênes, Pise, le Siège apostolique et les ordres monastiques continentaux, qui tous tendent à établir des droits, obtenir des privilèges et augmenter leur influence sur l'île. En 1073, l'Église romaine, par l'intermédiaire du pape Grégoire VII, avait revendiqué une haute souveraineté sur la Sardaigne et ouvert la voie à une pénétration toujours plus large de l'île par l'abbaye bénédictine de Montecassino et  abbaye Saint-Victor de Marseille.

Son règne est également contemporain de la mise en œuvre de la réforme grégorienne de l'Église catholique et
de ses conséquences majeures en Sardaigne. Comme ses prédécesseurs, Costantino verse un tribut annuel au Pape de 1.100 Besants et reçoit en contrepartie la protection pontificale et celle de Pise et favorisant l'expansion du monachisme dans l'île. Les monastères apportaient une amélioration de l'économie et de la technologie, car l'apport des frères qui émigraient en Sardaigne pour mettre en œuvre les préceptes de la Réforme grégorienne, consistait également en livres et en nouvelles connaissances sur les techniques de la construction et de l'agriculture.

Il y a quelques divergences sur la date de fondation de Santa Maria di Bonarcado, mais il semble que
Costantin en décide la construction vers « l'an 1100 » et qu'il le place sous l'autorité de l'abbé camaldule de Saint-Zénon de Pise car le monastère de Saint-Victor de Marseille, puissante fondation monastique, bénéficie des donations du Judicat rival de Cagliari. Selon un document de  1182 de son neveu Barisone II il fonde aussi un monastère dédié à San Nicolò di Urgen.

Union et postérité
Selon les Condaghe de Santa Maria de Bonarcado, l'épouse de Costantino  fut Anne de Zori qu lui donne deux fils Comita II, qui lui succède en 1131, et Orzocore [III]. On estime toutefois désormais qu'ils sont plus probablement ses frères que ses fils

Notes et références

Source
   Article d'Evandro Putzulu Constantino d'Arborea dans Enciclopedia Treccani

Personnalité italienne du XIIe siècle
Histoire de l'Italie médiévale
Histoire de la Sardaigne
Décès en 1131
Date de naissance non renseignée (XIe siècle)
Juge d'Arborée


text:
Державний радник юстиції 1 класу — класний чин в органах прокуратури України. Другий за старшинством після державного радника юстиції України.
Такий класний чин з'явився у прокуратурі СРСР у 1943 році. Присутній також у деяких державах які утворилися після розпаду СРСР у 1991 році (наприклад у Російській Федерації).

Історія
У СРСР класний чин державного радника 1 класу з'являється згідно з указом Президії ВС СРСР від 16.09.1943 року «О встановленні класних чинів для прокурорсько-слідчих органів прокуратори». Даний класний чин відповідав посаді заступника Генерального прокурора СРСР.

В Україні класний чин державного радника 1 класу встановлений постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року № 1795-XII «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України».

Посада
Згідно з Постановою «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України», класний чин державного радника юстиції 1 класу відповідає посаді першого заступника Генерального прокурора України.

Історичні знаки розрізнення державного радника 1 класу СРСР
Знаками розрізнення державних радників 1 класу прокуратури СРСР з 1943 року були шестикутні погони з «генеральським зигзагом», на кожному з яких розміщувалися три п'ятипроменеві зірочки. Між ґудзиком у верхній частині погона та зірочками розташовувалася металева золочена емблема. Розмір погонів дорівнював 14(16)х4,5 см, розмір зірочок дорівнював18 мм. Вздовж погона розміщувалася світло-зелена облямівка завширшки 0,3 см.
У 1954 році, погони для прокуратури було скасовано, а знаки розрізнення чинів переходять на оксамитові петлиці з золотою облямівкою завширшки 5 мм. Державний радник 1 класу мав петлиці з трьома зірочками. Розмір петлиць дорівнював 100(95 у скошеній частині)х33 мм, розмір зірочок дорівнював 20 мм. У верхній частині петлиці розміщувалася емблема.

Знаки розрізнення державного радника 1 класу України
У прокуратурі України позначення чинів знову взяли на себе погони. Державний радник 1 класу має погони подібні до генерал-полковника України (до 2016 року). На погонах з «генеральським зигзагом» розташовується три п'ятипроменеві зірки. На сорочці погони шестикутної форми з емблемою та ґудзиком у верхній частині погону, на мундирі використовуються нашивні погони п'ятикутної форми.

Носії
 Україна:
 Шишкін Віктор Іванович — (4.12. 1991, № 1901-XII);
 Гайсинський Юрій Олександрович — (4.05. 1993, № 154/93);
 Дацюк Владислав Володимирович — (22.10. 1993, № 549/93);
 Васильєв Геннадій Андрійович — (23.08. 1999, № 1061/99);
 Пшонка Віктор Павлович — (28.08. 2001, № 744/2001);
 Медведько Олександр Іванович — (13.01. 2006, № 5/2006);
 Сташис Володимир Володимирович — (8.10. 2009, № 811/2009);
 Тацій Василь Якович — (12.01. 2010, № 12/2010);
 Ківалов Сергій Васильович — (20.08. 2010, № 835/2010);
 Блажівський Євген Миколайович — (3.08. 2010, № 863/2011).
 Кузьмін Ренат Равелійович — (3.08. 2010, № 863/2011).
 СРСР:
 Осипенко Петро Григорович (1983).
 Білорусь:
 Василевич Григорій Олексійович (2008).

Примітки

Посилання
  Текст наказу на сайті «Законодавство України»
 УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №863/2011
  Указ Президиума ВС СССР от 16.09.1943 «Об установлении классных чинов для прокурорско-следственных работников органов прокуратуры»
  Указ Президиума ВС СССР от 28.10.1980 N 3187-X «Об утверждении Положения о классных чинах работников органов Прокуратуры СССР»
  Краткое описание знаков различия и отдельных предметов форменной одежды для прокурорско-следственных работников органов Прокуратуры СССР. 25.9.1954

Спеціальні звання та класні чини України
Класні чини прокуратури України
Класні чини прокуратури Російської Федерації