text:
The Free Patriotic Movement (, ) is a Lebanese political party. Founded by Michel Aoun in 2005, the party is currently led by Aoun's son-in-law Gebran Bassil since 2015.

Ideology
The Free Patriotic movement follows Lebanese nationalism and follows the agenda of Gen. Michel Aoun.

FPM is anti-refugee, pro-civil state.

Aoun return from exile
For many years, while Aoun was and exiled in Paris and on 14 July 1994, he established the Free Patriotic Movement in what he called "The National Conference". He returned to Lebanon on 7 May 2005 after the Cedar Revolution forced the withdrawal of the Syrian forces, and then contested the legislative elections held in late May in early June although it placed him on the head of the largest Christian group of deputies.

Aoun also contested the Cedar Revolution which itself gave him the opportunity to come back to Lebanon.

History

2006
In 2006, the FPM signed a memorandum of understanding with Hezbollah organizing their relation and discussing Hezbollah's disarmament, given some conditions. The second and third conditions for disarmament were the return of Lebanese prisoners from Israeli jails and the elaboration of a defense strategy to protect Lebanon from the Israeli threat. The agreement also discussed the importance of having normal diplomatic relations with Syria and the request for information about the Lebanese political prisoners in Syria and the return of all political prisoners and diaspora in Israel.

On 1 December 2006, Free Patriotic Movement leader Michel Aoun declared to a crowd of protesters that the current government of Lebanon was unconstitutional, claiming that the government  had "made corruption a daily affair" and called for the resignation of the government. Hundred of thousands of supporters of this party, Amal Movement, and Hezbollah, according to the Internal Security Forces (ISF), gathered at Downtown Beirut trying to force Fouad Siniora to resign.

2007 - 2010
On 11 July 2008, FPM members, Issam Abu Jamra as deputy-prime minister, Gebran Bassil as minister of telecommunications, and Mario Aoun as minister of social affairs were appointed to the cabinet. It was the Movement's first participation in the Lebanese Government.

Despite the strong media and political war against the Free Patriotic Movement, the results of the 2009 Elections granted the FPM 27 parliamentary seats. The FPM's bloc is the second largest in the Lebanese parliament. The FPM gained 7 more seats than in  the 2005 elections, earning at least triple the number of deputies of any other Christian-based bloc in the parliament due to geographical distribution. The total seats won by the March 8 alliance were 57 out of 128, which led to a defeat for the FPM.

In November 2009, the Free Patriotic Movement nominated five ministers to join the first government headed by Saad Hariri.  The five ministers included:

Gebran Bassil as Minister of Energy and Water
Charbel Nahas as Minister of Telecommunications
Youssef Saade as Minister of State
Abraham Dadayan as Minister of Industry
Fadi Abboud as Minister of Tourism

2010s
In June 2011, the Change and Reform bloc led by Aoun nominated eleven ministers to join the second government headed by Najib Mikati, gaining more than double the share they had in the former government. The eleven ministers were:

Ministers with portfolios:
Shakib Qortbawi as Minister of Justice
Fayez Ghosn as Minister of Defense
Gebran Bassil as Minister of Energy
Nicolas Sehnaoui as Minister of Telecommunications
Vrej Sabounjian as Minister of Industry
Fadi Aboud as Minister of Tourism
Charbel Nahas as Minister of Labour ( as pro-FPM)
Gaby Layoun as Minister of Culture
Marwan Charbel as Minister of Interior and Municipalities (merge power between Aoun and Michel Suleiman)

Ministers without portfolios:
Salim Karam
Panos Manjian

2014 government formation
In February 2014, the Change and Reform bloc led by Michel Aoun nominated four ministers to join the national unity government headed by Prime Minister Tammam Salam. The Free Patriotic Movement had two ministers:

Gebran Bassil as Minister of Foreign and Expatriates (Free Patriotic Movement)
Elias Bou Saab as Minister of Education (Free Patriotic Movement)
Arthur Nazarian as Minister of Energy (Tashnag Party)
Ronnie Arayji as Minister of Culture (Marada Movement)

Gebran Bassil's appointment as leader
On 17 August 2015, Minister Gebran Bassil was chosen by General Michel Aoun as the new leader for the Free Patriotic Movement. No elections were done because it could have possibly led to fracturing the party, and so Alain Aoun stepped down from candidacy in order for Bassil to be assigned as the new leader. On February 28, the party elected his political bureau members:
 Mireille Aoun
 Naji Hayek
 Jimmy Jabbour
 Rindala Jabbour
 Naaman Mrad
 Ziad Najjar

Election of Michel Aoun as Lebanese President

Lebanese Forces (LF) leader Samir Geagea and Free Patriotic Movement (FPM) Founder MP Michel Aoun turned a historic page in intra-Christian relations when the former March 14 presidential nominee officially endorsed on Monday Aoun's candidacy for the presidency. "I announce after long consideration, discussions and deliberations between members of the executive body of the Lebanese Forces, our endorsement of the candidacy of [former] General Michel Aoun for the presidency," Geagea said in joint news conference with his March 8 rival. Speaking from the LF's headquarters in Maarab where he had met with Aoun shortly before the news conference, Geagea read a 10-point understanding that summarized the key points of the Declaration of Intent struck between the LF and FPM in June.

The commitment to the implementation of the Taif Accord, the need to stop the flow of arms and militants across the Lebanese-Syrian border in both directions, the ratification of a new electoral law and compliance with international resolutions were among the key points agreed upon between the LF and FPM, Geagea said. As he read the key points of his understanding with Aoun, Geagea paused for a moment to tell joke. With humor, the LF leader asked Aoun to urge his son-in-law Foreign Minister Gebran Bassil to act in accordance with the sixth point of their agreement. Geagea was referring to his understanding with the Former general over "the need to adopt an independent foreign policy that guarantees Lebanon's interests and complies with international law." For his part, Aoun thanked Geagea for his support and said he would extend his hands to all political parties. Geagea's official endorsement of Aoun's nomination would provide a significant boost for the former general's presidential bid but it remains unclear how the Future Movement would react to this initiative.

Before his arrival to the LF's headquarters, Aoun met with Maronite Patriarch BecharaRai, who has repeatedly voiced his support for initiatives aimed at breaking the presidential deadlock. "We came to inform the patriarch of the agreement," Aoun said from the seat of the Maronite church. Earlier in the day, Rai had met with former Prime Minister and head of the Future Movement parliamentary bloc Fouad Siniora. Following his meeting with the patriarch, Siniora stressed the need to elect a president who enjoys the support of all Lebanese factions. "We have to work hard to elect a person who can unite all Lebanese people from all political affiliations and promote coexistence among them," said Siniora.

Geagea's endorsement of Aoun is the first time the country's two leading Christian parties have come together on such a pivotal issue after decades of animosity. Geagea, the former March 14 presidential candidate, was caught by surprise when his ally Future Movement leader and former Prime Minister Saad Hariri reportedly nominated Marada Movement Chief Suleiman Franjieh for the presidency. Geagea has staunchly opposed the deal, which stirred up controversy both within the March 8 and 14 camps. Aoun, on the other hand, had shown no signs of giving up his presidential ambitions in favor of Franjieh, a longtime ally of Hezbollah and a member of Aoun's reform and Change parliamentary bloc.

For weeks Hezbollah remained silent over Hariri's proposed settlement, as Franjieh sought to win the support of its allies. Hezbollah finally broke its media silence Dec. 29, 2015, and reaffirmed its support for Aoun's presidential bid.

In the first official statement since Hariri's initiative emerged, Hezbollah's Politburo Chief Sayyed Ibrahim Amin al-Sayyed announced from the seat of the Maronite patriarchate that his party is committed to supporting the presidential bid of its ally Aoun. Aoun and Geagea kicked off talks a year ago. The talks culminated in a Declaration of Intent that paved the way for a surprise visit by Geagea to Aoun's residence in Rabieh in June. The Declaration of Intent has since brought Aoun and Geagea closer together, putting an end to the bitter rivalry between the Christian leaders who fought a devastating war in 1990.

On 31 October 2016, General Michel Aoun was elected by the Lebanese parliament as Lebanon's president, ending a 29-month presidential vacuum.

2019 FPM internal elections
On 1 September 2019, Gebran Bassil was re-elected as FPM leader and May Khreich was elected as vice president.

US sanctions on Gebran Bassil
in November 6, 2020, the US Treasury's Office of Foreign Assets Control (OFAC) sanctioned Gebran Bassil, head of the Free Patriotic Movement, member of the Lebanese Parliament, and son-in-law of Lebanese President Michel Aoun. The penalties are due to its role in corruption in Lebanon according to Magnitsky's Global Human Rights Accountability Law. US Secretary of State Stephen T. Munchen: "Systematic corruption in the Lebanese political system represented by Bassil has helped undermine the foundations of an effective government that serves the Lebanese people. This designation also demonstrates that the United States supports the Lebanese people in their continuous calls for reform and accountability."

Media

OTV
The Free Patriotic Movement launched its own broadcasting channel, Orange TV (OTV) on 20 July 2007, and their own radio station called Sawt Al Mada (English:Voice of Scope) on 1 June 2009.

Tayyar.org
Tayyar.org is an online news platform established in 2001 to promote the agenda of its former leader and current President of Lebanon, General Michel Aoun.

Parliamentary elections

2005 elections and rise of the FPM
At the time of the 2005 elections, the FPM came up with a detailed political program which contained economic and political reform plans and gained the support of many Lebanese Christians. The FPM won 21 seats in the parliament, and formed the second biggest bloc in the Lebanese Parliament. Being the leading Christian bloc after the election, it joined the March 8 Alliance.

2009 elections

Despite the strong media and political war against the Free Patriotic Movement, the results of the 2009 Elections granted the FPM 27 parliamentary seats. The FPM's bloc is the second largest in the Lebanese parliament. The FPM gained 7 more seats than in  the 2005 elections, earning at least triple the number of deputies of any other Christian-based bloc in the parliament due to geographical distribution. The total seats won by the March 8 alliance were 57 out of 128, which led to a defeat for the FPM.

2018 elections

The electoral slogan of the party was 'A Strong [FPM] for a Strong Lebanon'. The party formed a number of local coalitions with a wide array alliance partners around the country. In North III FPM fielded the "Strong North" list, headed by Gebran Bassil, in alliance with the Independence Movement and the Future Movement. In Mount Lebanon I (Byblos–Kesrwan) FPM fielded the "Strong Lebanon" list led by Chamel Roukoz. In Mount Lebanon II (Metn) FPM fielded the "Strong Metn" list together with the SSNP and Tashnaq.

After the split between the Future Movement and the Lebanese Forces, a joint list for Beirut I of the Free Patriotic Movement, Tashnaq and the Hunchaks was conceived supported by the Future Movement. In Bekaa I FPM, Future, Tashnaq and independents fielded a joint list. In North I (Akkar) and South II (Saida-Jezzine) FPM formed electoral alliances with al-Jamaat al-Islamiyya. In North II FPM fielded a list in alliance with Kamal Kheir. Moreover, whilst FPM and the Amal-Hezbollah coalition parted ways nationally, joint lists were presented in Beirut II, Mount Lebanon III (Baabda), and Bekaa II (West Bekaa-Rachaya).

In Bekaa III (Baalbek-Hermel) FPM had hoped to form a list together with former speaker Hussein el-Husseini, but the project fell apart as el-Husseini withdrew from the electoral process. In the end, the Free Patriotic Movement candidates joined the list led by the former regional secretary of the Baath Party, Faiz Shukr.

In South III the Future Movement, the Free Patriotic Movement and the Lebanese Democratic Party supported a joint list called "The South is Worth It", with two FPM-supported independents.

Following the announcement of results, Gebran Bassil stated that FPM and its Strong Lebanon bloc would form the largest bloc in parliament (a role previously played by the Future Movement). Bassil stated that FPM would gather up to 30 MPs, including Talal Arslan and Tashnaqs.

2022 elections

Free Patriotic Movement lost seats in the 15 May 2022 elections. The Free Patriotic Movement, was no longer the biggest Christian party in the parliament after the election. The Lebanese Forces became the largest Christian party in Parliament.

Election summary

References

External links

2005 establishments in Lebanon
Christian democratic parties in Asia
Christian political parties in Lebanon
Lebanese nationalist parties
March 8 Alliance
Michel Aoun
Political parties established in 2005
Political parties in Lebanon


text:
Сергей Григорьевич Хмельницкий (07 мая 1925 года, Екатеринослав — 15 декабря 2003 года, Германия) — поэт, архитектор, археолог; известный исследователь архитектуры Средней Азии и Ближнего Востока, специалист по реставрации памятников архитектуры, главный архитектор Бухары и Бухарской области (1949—1952), доктор искусствоведения.

С. Г. Хмельницкий родился 7 мая 1925 года в Екатеринославле (ныне Днепр) на Украине в семье горного инженера и студентки экономического факультета. В 1933 году его семья переехала в Москву. Он пошёл в школу и учился до начала Великой Отечественной войны. После смерти отца в сентябре 1941 года продолжил учится в Молотове (ныне Пермь). Школьную программу двух—трёх последних лет он прошёл экстерном за год.

С. Г. Хмельницкий поступил в Московский архитектурный институт, эвакуированный из Москвы в Ташкент. Окончив институт в 1949 году направился на двухгодичную стажировку в Бухару. Здесь он работал в должности главного архитектора города и Бухарской области, принимал активное участие в изучении, охране и реставрации памятников архитектуры.

С 1952 года С. Г. Хмельницкий работал в Московских реставрационных мастерских, с начала 1960 года — в Институте истории искусств АН СССР (ныне Институт истории искусств АН России) и в 1962 году поступил на заочное отделение аспирантуры. В 1963 году успешно защитил диссертацию по теме «Гражданская архитектура Средней Азии» под руководством своего учителя Н. М. Бачинского.

В 1964 году С. Г. Хмельницкий был принят на работу во вновь открывшееся Архитектурное отделение строительного факультета Таджикского политехнического института (ныне Таджикский технический университет имени М. Осими). Им были подняты малоисследованные проблемы, связанные с арочными структурами (равак, пештак, михраб), планировкой зданий (дворово-айванная система), конструкциями и декором. Одновременно научная деятельность С. Г. Хмельницкого была тесно связана с Институтом истории, археологии и этнографии АН Таджикской ССР. Он принимал активное участие в археологических экспедициях и научной жизни института. Является автором многих научных книг.

С 1980 года С. Г. Хмельницкий жил в Берлине и с 1981 года работал в Немецком археологическом институте, с 1986 года — в Реставрационном управлении земли Бранденбург (Берлин).

Начиная с 1996 по 2000 год С. Г. Хмельницкий издал три монографии, посвящённые истории архитектуры раннего и развитого этапов Исламского времени (VIII—XII века). В этих обобщающих трудах материал организован по типам сооружений, в них собраны и сравнены почти все доступные данные по памятникам архитектуры Средней Азии.

Учёный скоропостижно скончался 15 декабря 2003 года в Германии.

Примечания

Литература

Ссылки

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Susan C. Faludi (n. 18 de abril de 1959) es una periodista y autora estadounidense, ganadora del Premio Pulitzer por Reportaje divulgativo en 1991, gracias a su informe sobre el grado de influencia de  Safeway Stores, Inc. que, según el comité del Premio Pulitzer, mostraba los "costos humanos de las altas finanzas".

Biografía
Faludi nació en una familia judía en Queens en 1959 y creció en Yorktown Heights, Nueva York. Su madre era un ama de casa y periodista. Su padre es un fotógrafo que emigró de Hungría, tras sobrevivir el Holocausto.
Vive con el autor Russ Rymer.

Trayectoria
Faludi se graduó de la Universidad Harvard en 1981, donde escribió para The Harvard Crimson y se convirtió en periodista, escribió para The New York Times, Miami Herald, The Atlanta Journal-Constitution, San Jose Mercury News y The Wall Street Journal, entre otras publicaciones.

En los años 1980, publicó artículos sobre feminismo y la aparente resistencia al movimiento. Viendo surgir un patrón, Faludi comenzó a escribir Reacción. La guerra no declarada contra la mujer moderna, publicado a fines de 1991.

Libros
 Reacción. La guerra no declarada contra la mujer moderna (1991) argumenta que los años 1980 presenciaron una reacción contra el feminismo, en especial debido a la propagación de estereotipos negativos en contra de las mujeres con una carrera. Faludi afirmó que muchos de los que sostienen que "el lugar de la mujer es en el hogar, al cuidado de los niños" son hipócritas, ya que tienen esposas que son madres trabajadoras. Este trabajo obtuvo el National Book Critics Circle Award para no ficción en 1991.

 Petrificados: la traición del hombre estadounidense (1999) analiza el estado del hombre estadounidense. Faludi argumenta que mientras muchos de quienes están en el poder son hombres, la mayoría de individuos tienen poco poder. Los hombres estadounidenses han sido criados para ser fuertes, apoyar a sus familias y trabajar duro. Pero muchos que han seguido este camino se encuentran desempleados o mal pagados, desilusionados o abandonados por sus esposas. Los cambios en la sociedad estadounidense han afectado tanto a hombres como mujeres, concluye Faludi, y es un error culparlos por las diferencias de clase o por las simples diferencias en la suerte y habilidad de cada uno que no ocasionaron y por las cuales sufren por igual hombres y mujeres.

 The Terror Dream: Fear and Fantasy in Post-9/11 America (2007) analiza los atentados del 11 de septiembre de 2001 a la luz de la experiencia previa estadounidense a partir de la inseguridad de la frontera histórica como en la Guerra del Rey Felipe. Faludi alega que el 11 de septiembre renovó en Estados Unidos un clima que es hostil a las mujeres. Las mujeres son vistas como débiles y que mejor se adaptan a desempeñar roles de apoyo para los hombres que las protegen de los ataques. El libro fue criticado por la principal reseñadora del New York Times, Michiko Kakutani, quien sostuvo que era un "trabajo tendencioso, descuidadamente razonado que da un mal nombre al feminismo". Sarah Churchwell en The Guardian afirmó que "en última instancia, Faludi es culpable por sus propias exageraciones".

Feminismo
Faludi ha rechazado el reclamo propuesto por los críticos que existe una "ortodoxia feminista rígida y monolítica", observando en respuesta que ha estado en desacuerdo con Gloria Steinem sobre la pornografía y con Naomi Wolf sobre el aborto.

Como Gloria Steinem y Camille Paglia, Faludi ha criticado el oscurantismo extendido en la teorización académica feminista, diciendo que

También ha caracterizado la "historia de amor del feminismo académico con el deconstruccionismo" como "desdentado" y advirtió que "distrae de un compromiso constructivo con los problemas del mundo público."

Referencias

Enlaces externos
SusanFaludi.com - Página web oficial
Critical Resources: Susan Faludi.
Faludi's Pulitzer Prize-winning story on the Safeway LBO
Macho Security State, John Leonar reseña favorablemente el libro de Faludi, The Terror Dream: Fear and Fantasy in Post-9/11 America.
9/11 Is Seen as Leading to an Attack on Women Michiko Kakutani reseña críticamente el libro de Faludi, The Terror Dream: Fear and Fantasy in Post-9/11 America.
Warren Farrell vs. Susan Faludi, análisis crítico de las diferencias y similitudes del Stiffed de Faludi y ''Women Can't Hear What Men Don't Say" de Farrell.
Video: Susan Faludi - The Terror Dream: Fear and Fantasy in Post-9/11 America (19 de octubre de 2007), conferencia en la gira editorial de 2007
 Fear and Fantasy in post 9/11 America, entrevista con Phillip Adams en ABC Radio National, transmitida originalmente el 14 de abril de 2008.

Activistas de Estados Unidos
Escritoras de Estados Unidos
Feministas de Estados Unidos
Feministas judías
Pulitzer de Periodismo
Periodistas de Estados Unidos


text:
Andrzej Benesz (ur. 14 lutego 1918 w Tarnowie, zm. 26 lutego 1976 w Kutnie) – polski prawnik, archeolog, polityk oraz działacz żeglarski i społeczny. Przewodniczący Stronnictwa Demokratycznego, poseł na Sejm PRL II, III, IV, V i VI kadencji, w latach 1971–1976 wicemarszałek Sejmu V i VI kadencji.

Życiorys
Syn Jana i Anny, pochodził ze zubożałego rodu szlacheckiego Beneszów o korzeniach węgiersko-morawskich. Wychował się w Bochni, gdzie ukończył naukę w Gimnazjum Humanistycznym. Ukończył prawo na Uniwersytecie Jagiellońskim. Z zawodu był również archeologiem. W czasie II wojny światowej walczył w Armii Krajowej, organizował Związek Walki Zbrojnej w powiecie bocheńskim, pracował także jako robotnik i kierowca samochodowy. W 1945 przystąpił do Stronnictwa Demokratycznego, pełnił obowiązki sekretarza jego Powiatowego Komitetu w Bochni, od 1945 był radnym rad narodowych różnego stopnia. W latach 1945–1946 pracownik umysłowy Spółdzielni "Społem" w Bochni, następnie  do 1947 kierownik planowania w Centrali Złomu w Szczecinie.

W strukturze partyjnej pełnił funkcję instruktora wojewódzkiego komitetu SD w Szczecinie (1947), następnie był sekretarzem WK w Szczecinie (1947–1952), Koszalinie (1952–1958) i Gdańsku (1958–1971). W Centralnym Komitecie zastępca członka (1954–1958), członek (1958–1976), członek prezydium (1962–1976), wiceprzewodniczący (1971–1973), a od 1973 przewodniczący CK SD.

Od 1957 wykonywał mandat posła na Sejm PRL (II, III, IV, V i VI kadencji). Od 1971 wicemarszałek Sejmu V i VI kadencji. Od 1974 był członkiem prezydium Ogólnopolskiego Komitetu Frontu Jedności Narodu. W trakcie V kadencji przewodniczący klubu poselskiego SD, w trakcie IV i V kadencji przewodniczący Komisji Gospodarki Morskiej i Żeglugi.

W latach 1973–1976 pełnił obowiązki prezesa Polskiego Związku Żeglarskiego. Był członkiem Głównej Rady Morskiej Towarzystwa Rozwoju Ziem Zachodnich.

Zginął w wypadku samochodowym pod Kutnem. Został pochowany na cmentarzu Wojskowym na Powązkach w Warszawie (kwatera C4-tuje-6).

Odznaczenia
Został odznaczony m.in. Srebrnym Krzyżem Zasługi z Mieczami, Krzyżem Kawalerskim i Komandorskim Orderu Odrodzenia Polski, Srebrnym (1955) i Złotym (1955) Krzyżem Zasługi, Medalem 10-lecia Polski Ludowej (23 marca 1955), Medalem 30-lecia Polski Ludowej (1974)  Złotą Odznaką Honorową Gryfa Pomorskiego oraz Orderem Sztandaru Pracy I i II klasy.

Życie prywatne
Syn Jana i Anny. Dwukrotnie żonaty – z Krystyną i Janiną. Z drugą żoną miał syna.

Legenda

Opowieść o zamku w Niedzicy
Z Andrzejem Beneszem związana jest opowieść o zamku "Dunajec" w Niedzicy i znajdującym się tam kipu, czyli inkaskim piśmie węzełkowym, zawierającym rzekomo dane o miejscach ukrycia skarbów. Andrzej Benesz miałby być potomkiem pro lege Wacława Benesza, kuzyna Sebastiana de Berzeviczego, który wyemigrował w XVIII wieku do Peru i tam ożenił się z inkaską kobietą szlacheckiego pochodzenia. Z tego związku mieli córkę Uminę, która stała się żoną bratanka Tupaca Amaru II, przywódcy indiańskiego powstania w latach 1780–1781. Po rozpoczęciu prześladowań rodu Tupaków przez władze hiszpańskie, mąż Uminy uciekł wraz z Sebastianem, żoną i synem – Antonio do Wenecji, gdzie zginął zasztyletowany. Sebastian, Umina i Antonio zbiegają na północne Węgry (od 1920 teren ten należy do Polski), do zamku w Niedzicy. Umina – podobnie jak wcześniej jej mąż – zostaje zasztyletowana przez ścigających ją Hiszpanów. Sebastian ratuje życie wnuka i sprowadza radę emisariuszy Inków, którzy spisują akt adopcji – zwany także Testamentem Inków. Odtąd Antonio staje się synem Wacława Benesza i zamieszkuje na Morawach. Andrzej Benesz – poprzez swego ojca Jana i dziadka Ernesta – miałby być prawnukiem Inki. Według niepotwierdzonych do końca informacji – odnalazł on kipu na zamku w Niedzicy, a nawet próbował znaleźć hipotetyczny skarb Inków. Poszukiwania nie dały rezultatów. Zginął w wypadku samochodowym, co miałoby świadczyć o klątwie inkaskich kapłanów (targnięcie się na kipu i skarb bez zgody rady emisariuszy Inków).

Legendarny rodowód

Centralny Ośrodek Żeglarstwa PZŻ im. Andrzeja Benesza
Imieniem Andrzeja Benesza nazwano Centralny Ośrodek Żeglarstwa Polskiego Związku Żeglarskiego powołany do istnienia 1 stycznia 1959 przez Zarząd Główny Polskiego Związku Żeglarskiego. Ośrodek znajduje się w Trzebieży nad Zalewem Szczecińskim.

Ulice
Nazwisko Andrzeja Benesza nosiły ulice polskich miast w Szczecinie, Koninie czy Bochni. W związku z ustawą dekomunizacyjną w 2017 zmieniono w Bochni nazwę ulicy Benesza na ulicę Jana Dubaniowskiego. 15 listopada 2018 Naczelny Sąd Administracyjny podtrzymał w mocy orzeczenie Wojewódzkiego Sądu Administracyjnego, który prawomocnie i ostatecznie uchylił zmianę nazwy ulicy Benesza z 2017.

Przypisy

Bibliografia
 "Tygodnik Demokratyczny", nr 10 (1187), 7 marca 1976, s. 2 (informacja o tragicznej śmierci wraz z notą biograficzną)
 Mała Encyklopedia Sportu A–K (tom I), Wydawnictwo "Sport i Turystyka" z 1984
 Profil na stronie Biblioteki Sejmowej
 Informacje w BIP IPN

Absolwenci Wydziału Prawa i Administracji Uniwersytetu Jagiellońskiego
Członkowie Prezydium Ogólnopolskiego Komitetu Frontu Jedności Narodu
Ludzie urodzeni w Tarnowie
Ludzie związani z Bochnią
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Krzyżem Komandorskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Medalem 10-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni Medalem 30-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy I klasy
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy II klasy
Odznaczeni Srebrnym Krzyżem Zasługi z Mieczami
Odznaczeni Srebrnym Krzyżem Zasługi (Polska Ludowa)
Odznaczeni Złotym Krzyżem Zasługi (Polska Ludowa)
Pochowani na Powązkach-Cmentarzu Wojskowym w Warszawie
Polskie ofiary wypadków drogowych
Polscy działacze żeglarscy
Polscy żeglarze
Posłowie z okręgu Gdańsk (PRL)
Posłowie z okręgu Gdynia (PRL)
Posłowie z okręgu Koszalin (PRL)
Posłowie z okręgu Tczew (PRL)
Przewodniczący Prezydium Centralnego Komitetu SD (1944–1989)
Radni Rad Narodowych (PRL)
Sekretarze Wojewódzkich Komitetów SD (1944–1989)
Urodzeni w 1918
Wicemarszałkowie Sejmu Polski Ludowej
Zmarli w 1976
Żołnierze Armii Krajowej


text:
Terrorism: Opposing Viewpoints is a book, in the Opposing Viewpoints series, presenting selections of contrasting viewpoints on four central questions about terrorism: whether it is a serious threat; what motivates it; whether it can be justified; and how the United States should respond to it.  It was edited by Laura K. Egendorf.

It was published by Greenhaven Press (San Diego) in 2000 as a 203-page hardcover () and paperback ().

Contents

External links
Terrorism at BookRags.com.

2000 non-fiction books
Books about terrorism
Books in the Opposing Viewpoints series
Greenhaven Press books


text:
NGC 3818 est une galaxie elliptique située dans la constellation de la Vierge. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 3818 a été découverte par l'astronome germano-britannique William Herschel en 1785.

À ce jour, plus d'une vingtaine de mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 3818 sur le site du professeur C. Seligman

3818
Constellation de la Vierge
Galaxie elliptique
Objet céleste découvert en 1785
Objet céleste découvert par William Herschel


text:
Die Indische Badmintonmeisterschaft der Saison 1987/1988 fand Anfang 1988 in Jamshedpur statt. Es war die 52. Austragung der nationalen Titelkämpfe im Badminton in Indien.

Finalergebnisse

Weblinks
http://www.badmintonindia.org/players/national-winners/

1988
Badminton 1988
Sport (Jamshedpur)


text:
Les Agoristenidae sont une famille d'opilions laniatores. On connaît près de 80 espèces dans 27 genres.

Distribution
Les espèces de cette famille se rencontrent en écozone néotropicale.

Liste des genres
Selon World Catalogue of Opiliones (11/07/2021) :
 Agoristeninae Šilhavý, 1973
 Agoristenus Šilhavý, 1973
 Ahotta Šilhavý, 1973
 Calmotrinus Šilhavý, 1973
 Dumitrescuella Avram, 1977
 Haitimera Šilhavý, 1973
 Lichirtes Šilhavý, 1973
 Meriosfera Šilhavý, 1973
 Orghidaniella Avram, 1977
 Piratrinus Šilhavý, 1973
 Torreana Avram, 1977
 Vampyrostenus Šilhavý, 1976
 Yunquenus Šilhavý, 1973
 Globibuninae Kury, 2012
 Globibunus Roewer, 1912
 Rivetinus Roewer, 1914
 Sabanilla Roewer, 1913
 Leiosteninae Šilhavý, 1973
 Andrescava Roewer, 1957
 Avima Roewer, 1949
 Barinas González-Sponga, 1987
 Barlovento González-Sponga, 1987
 Leptostygnus Mello-Leitão, 1940
 Muscopilio Villarreal & García, 2021
 Nemastygnus Roewer, 1929
 Ocoita González-Sponga, 1987
 Paravima Caporiacco, 1951
 Taulisa Roewer, 1956
 Vima Hirst, 1912
 Vimina González-Sponga, 1987

Publication originale
 Šilhavý, 1973 : « Two new systematic groups of gonyleptomorphid phalangids from the Antillean- Caribbean Region, Agoristenidae Fam. N., and Caribbiantinae Subfam. N. (Arachn.: Opilionidea). » Věstník československé Společnosti zoologické, , .

Liens externes

Notes et références

Agoristenidae
Famille d'opilions (nom scientifique)


text:
Антуан Хюберт Тейссен (, 25 мая 1906 года, Нидерланды — 7 июня 1982 год, Ларантука, Индонезия) — католический прелат, апостольский викарий Энде с 8 марта 1951 года по 3 января 1961 год, епископ Ларантуки с 3 января 1961 года по 23 февраля 1973 год, апостольский администратор Денпасара с 23 февраля 1973 года по 4 сентября 1980 года, член монашеской конгрегации вербистов.

Биография
31 января 1932 года Антуан Хюберт Тейссен был рукоположён в священника в монашеской конгрегации вербистов.

8 марта 1951 года Римский папа Пий XII назначил Антуана Хюберта Тейссена титулярным епископом Нилополиса и апостольским викарием Энде. 3 мая 1951 года состоялось рукоположение Антуана Хюберта Тейссена в епископа, которое совершил апостольский викарий Малых Зондских островов и титулярный епископ Арки Армянской Гейнрих Левен в сослужении с апостольским викарием Атабуа титулярным епископом Кандибы Жаком Пессерсом и апостольским викарием Ларантуки и титулярным епископом Акинды Габриэлем Вильгельмом Манеком.

3 января 1961 года Римский папа Иоанн XXIII назначил Антуана Хюберта Тейссена епископом Ларантуки.

Принимал участие в работе I, II, III и IV сессий Второго Ватиканскорго собора.

23 февраля 1973 года Антуан Хюберт Тейссен был назначен апостольским администратором Денпасара и титулярным епископом Эгуги.

4 сентября 1980 года подал в отставку. Скончался 7 июня 1982 года в городе Ларантука.

Примечания

Ссылки
 Информация

Католические епископы Индонезии
Участники Второго Ватиканского собора
Вербисты


text:
Svatý Vladimír I. Svjatoslavič, také zvaný Vladimír I. Veliký či Vladimír Svatý (staroslověnsky Володимѣръ Свѧтославичь, Volodiměr Svjatoslavič; 958–960? – 15. července 1015, Berestovo u Kyjeva), byl jedním z nejvýznamnějších vládců středověkého státu známého jako Kyjevská Rus. Vládu získal z pozice novgorodského knížete, kdy dobyl Kyjev na svém bratru Jaropolkovi. V čele ruského státu stál od roku 980 do 1015. Z jeho panovnických činů je nejznámější christianizace Rusi, díky níž byl později, pravděpodobně v polovině 13. století, prohlášen za světce. Pravoslavná církev slaví jeho svátek 15. července.

Nástup na trůn

Vladimír byl nejmladším synem knížete Svjatoslava I. z rodu Rurikovců, nenarodil se však v manželském loži. Jeho matkou byla Maluše, služebnice (klíčnice) nebo společnice kněžny Olgy Maluše, nešlo však patrně o ženu nízkého původu. Malý Vladimír vyrůstal vedle svých starších bratrů Jaropolka a Olega na babiččině dvoře, kde žila i jeho matka.

Roku 969 se kníže Svjatoslav rozhodl žít trvale na Balkáně, proto svěřil správu v té době již značně rozlehlé ruské říše svým synům. Nejstaršímu Jaropolkovi předal vládu v Kyjevě, Olegovi u Drevljanů a Vladimírovi ve vzdáleném Novgorodě, o nějž neměli jeho bratří zájem.

Po Svjatoslavově smrti v roce 972 vypukly mezi Jaropolkem a Olegem neshody, jejichž důvodem byly zřejmě řevnivost a neshody mezi jejich družiníky. Výsledkem bylo Olegovo zabití roku 977. Poté se Jaropolk ujal vlády také v drevljanské zemi. Mladičký a zatím jen málo zkušený Vladimír se obával, že jeho starší bratr má v úmyslu ho odstranit a ujmout se vlády na celé Rusi, proto raději opustil Novgorod a vydal se do Švédska pro pomoc. Jaropolk poté dosadil do Novgorodu svého místodržícího.

Stejně jako Jaropolk, toužil také Vladimír stát se jediným vládcem kyjevské říše. Roku 980 se vrátil na Rus v doprovodu najatého varjažského vojska a bez problémů se zmocnil Novgorodu. Poté dobyl Polock, kde vládl varjažský kníže Ragnvald I., zabil ho a donutil jeho dceru Rognědu, aby se za něj provdala. Zmocnit se Kyjeva nebylo těžké, neboť Jaropolk město na radu zrádného družiníka opustil. Byl však ochoten vyjednávat. Odebral se proto do Vladimírova tábora, kde ho zabili varjagové. Poté se Vladimír stal jediným vládcem Kyjevské Rusi.

Dovršení územního budování starého ruského státu
Na počátku vlády musel mladý panovník upevnit svoje postavení jak uvnitř země, tak ve vztahu k sousedům. Některé východoslovanské kmeny, které byly dosud jen tributárně připojené ke kyjevské říši, využily sporu mezi knížaty a osamostatnily se. Vladimír pokořil znovu Vjatiče a Radimiče a přinutil je opět odvádět tribut. Současně se pokusil rozšířil moc kyjevských knížat na západ a severozápad. Roku 981 připojil ke své říši Přemyšl a Červoňské hrady, obývané dříve kmeny Dulebů. Tato oblast, jíž vedly důležité obchodní stezky do střední Evropy, se pravděpodobně nacházela ve sféře vlivu českého státu Boleslava II., jehož moc tehdy sahala až do Krakova a Sandoměře. V roce 983 si Vladimír podmanil baltské Jatvěgy a pravděpodobně rozšířil svůj vliv až na území, obývané ugrofinskými Esty, v ruských pramenech nazývaných Čuď. Roku 985 napadl Vladimír Volžské Bulhary. Není jasné, proč to udělal a jaké měla tato výprava důsledky. Snad se podobně jako dříve jeho otec snažil zajistit východní hranici své říše, a dát tak najevo, že Vjatiči patří do sféry vlivu Kyjeva.

Přijetí křesťanství na Rusi
Tak byla za Vladimírovy vlády dovršena integrace kyjevského státu, zahájená koncem 9. století. Nezbytným vyústěním tohoto procesu se stala christianizace Rusi, které kyjevská knížata dlouho vzdorovala. Ani Vladimír nepočítal zpočátku s tím, že by se stal křesťanem. Koncem 10. století se však pokřtění Rusi stalo neodvratným. Otázkou bylo jen to, za jakých okolností k ní dojde. Povest vremennych let líčí, jak se kníže Vladimír I., dobře si vědom toho, že dosud uctívané pohanské kulty již zastaraly a nové poměry vyžadují změnu náboženských zvyklostí, nejprve bez úspěchu pokusil o reformu pohanského náboženství. Na vršku nad Dněprem nechal postavit jakýsi pohanský pantheon s šesti božstvy (Perunem jako hlavním bohem, Chorsem, Dažbogem, Stribogem, Semarglem, a Mokoší), zdá se však, že se toto řešení neujalo.

Poté kníže vypravil poselstva do okolních říší, aby se seznámila s různými monoteistickými systémy. Toto vyprávění se nepochybně opírá o historický základ. Vždyť ruský stát se formoval v sousedství bulharských muslimů, Chazarů vyznávajících judaismus, v neustálém kontaktu s ortodoxní Byzancí, ale i se severskými zeměmi Švédskem a Norskem, které byly dosud pohanské, a prostřednictvím misií z říše byli Rusové seznamováni také s křesťanstvím západního ritu. Rozhodujícím impulsem pro přijetí křesťanství na Rusi se nakonec staly její politické vztahy s Konstantinopolí.

Roku 987 se na Vladimíra obrátil byzantský císař Basileios II. s žádostí, aby mu kníže poskytl na základě smlouvy z roku 971 vojenskou pomoc, která by mu umožnila potlačit vzpouru ve vojsku, vedenou usurpátory císařského trůnu. Vladimír mu poslal šest tisíc varjažských bojovníků ze své družiny, kteří již zůstali v císařových službách a vytvořili základ pro proslulou osobní panovníkovu gardu. Kníže se velmi rád zbavil bojovných družiníků, kteří mu pomohli zvítězit v boji s bratry o kyjevský trůn, ale pak se pro něj stali nepohodlnými. Za poskytnutou pomoc mu Basileios přislíbil ruku svojí sestry Anny Porfyrogennéty, o niž Vladimír požádal. Sňatek s princeznou "zrozenou v purpuru" představoval pro barbarského pohanského vládce vysoce prestižní záležitost. Jako podmínku si císař ovšem vymínil, že Vladimír přijme křest, a to osobně i pro svoji zemi, a zřekne se všech svých manželek a stovek souložnic, ať už je Nestorovo vyprávění co do jejich počtu přehnané či nikoliv.

Vladimír byl zřejmě pokřtěn počátkem roku 988 a poté přijal na svém dvoře urozenou nevěstu. Po sňatku přikázal pokřtít veškeré kyjevské obyvatelstvo v Dněpru. Varjagové, poslaní do Byzance, významně přispěli ke zdecimování povstalců, osobně do boje vytáhl také kníže, a to proti byzantské državě Chersonésu, která se stala baštou povstalců. Město dobyl a značně vyplundroval, takže se prý už nikdy nevzpamatovalo.

Podle tradiční verze, která vychází z tzv. Korsuňské (chersonéské) legendy, tomu bylo jinak. Přestože varjagové poskytli císaři významnou pomoc, Basileios se k tomu, aby poslal sestru na drsný sever, neměl. Proto se Vladimír odhodlal k demonstraci vojenské síly a roku 989/990 obsadil Chersonnésos. Císař ustoupil a vypravil Annu na Krym. Uspokojený kníže zde přijal křest a následně oslavil svoji svatbu. Poté se novomanželé odebrali v doprovodu početného řeckého kléru do Kyjeva a dali pokřtít zdejší obyvatelstvo.

Přestože nelze podcenit vliv okázalosti východních bohoslužeb a nádhery byzantských chrámů, které nepochybně imponovaly ruské vládnoucí elitě, rozhodujícími se pro přijetí křesťanství na Rusi z Byzance staly mezinárodně politické okolnosti, za nichž již ruskému státu nehrozil podřízený vztah k říši. Naopak, křtem se Vladimír zařadil mezi evropské křesťanské panovníky, sňatkem postoupil v jejich hierarchii z hlediska byzantského protokolu dokonce před samotného západního císaře, neboť Theofano, s níž se oženil Ota II., neměla tak vysoce urozený původ jako Anna.

Brzy po svém křtu povolal Vladimír na Rus byzantské stavitele a nechal v Kyjevě vystavěn první kamenný kostel, který byl zasvěcen Zesnutí Panny Marie (Uspenskij sobor), běžně je však znám pod názvem Desátkový chrám. Nejednalo se o metropolitní katedrálu, ale o kostel, který příslušel k panovnické rezidenci a sloužil především panovníkově rodině.

Letopisec vypráví k roku 991 a 996:

{{citát|A potom Vladimír živ byl v zákoně křesťanském. Umínil si vystavěti chrám přesvaté Boží rodičky, a posla přivedl mistry z Hřek ... I počal stavěti, a jakmile skončil stavbu, ozdobil ji obrazy a poručil ji Anasasijovi Korsuňskému, i kněze Korsuňské ustanovil, aby sloužili v ní, vzdav tu vše, co byl vzal v Korsuni, obrazy, i nádoby chrámové, i kříže ... Léta 6504 Vladimír, vida chrám dokonaný, všel do něho pomodlil se Bohu … A když se pomodlil, řekl takto: ´Aj, daruji chrámu tomuto svaté Boží Rodičky ze jmění mého i z měst mých desátou část.´A napsav přísahu, položilo ji v tom chrámě, řka: ´Jestliže kdo toho poruší, ať bude proklet.´|Nestorův letopis ruský, s. 109, 111.}}

V důsledku nedostatečnosti pramenné základny prakticky nevíme, jak vypadala za Vladimírovy vlády církevní organizace, jaké bylo její právní postavení nebo jak se vyvíjely v tehdejším kyjevském státě konfesijní poměry.

 Správa Rusi
Správu rozlehlého státu vykonával Vladimír s pomocí svých dvanácti synů, kteří nahradili místní knížata. Povest vremennych let k roku 988 uvádí:
To vedlo na jedné straně k překonávání starého kmenové rozdělení, na druhé straně nabízelo mladým knížatům prostor ke snaze o uplatnění vlastních mocenských ambicí. Problémy se začaly rýsovat již ke konci Vladimírovy vlády, ale naplno se projevily teprve po jeho smrti. Dokud kníže žil, dokázal svojí panovnickou autoritou zažehnat doutnající konflikty se svými syny a udržet si postavení samovládce. Podřizovat se autoritě velikého knížete odmítal především jeden ze starších synů Jaroslav a přestal do Kyjeva odvádět daně ve výši 2 tisíce hřiven, vybrané v Novgorodu. Vladimír se rozhodl, že syna potrestá vojenskou výpravou a začal se připravovat na tažení. Současně napdali Rus z jihu Pečeněhové, proti kterým poslal své vojsko v čele se synem Borisem. Zahájení výpravy proti Novgorodu se však již nedočkal, neboť onemocněl a brzy na to zemřel ve svém dvorci v Berestově nedaleko Kyjeva.

Vladimír I. byl po své smrti pochován v Desátkovém chrámu sv. Bohorodičky v Kyjevě, který dal sám postavit. Vlády se ujal jeho zřejmě nejstarší syn Svjatopolk.

 Děti
Děti z manželství s neznámou Češkou:
 Vyšeslav Vladimirovič - novgorodské kníže, nejstarší syn Vladimíra I.
Děti s vdovou Jaropolka I. (Julie):
 Svjatopolk Vladimirovič (988 - 1019)
Děti s Rognědou Polockou.:
 Izjaslav Vladimirovič,
 Jaroslav I. Moudrý (987 - 1054),
 Vsevolod Vladimirovič,
 Mstislav Vladimirovič,
 Predslava Vladimirovna, manželka českého Boleslava III. Ryšavého a milenka polského krále Boleslava I. Chrabrého,
 Premislava Vladimirovna, od roku 1000 žena maďarského krále Ladislava Lysého,
 Mstislava Vladimirovna
Děti s Adélou:
 Mstislav Vladimirovič (990/1010 - 1036),
 Stanislav Vladimirovič,
 Sudislav Vladimirovič (1014 - 1036)
Děti s Malfriedou (dcera Boleslava II. Pobožného):
 Svjatoslav Vladimirovič
Děti s dcerou bulharského Petra II.:
 sv. Boris (1010 - 1015),
 sv. Gleb (1013 - 1015)
Děti s neznámymi manželkami:
 Pozdvizd Vladimirovič,
 Maria Dobronega Vladimirovna,
 několik dcer, do roku 1018 jich žilo devět.

Historicky byl také pradědečkem českého knížete Soběslava I. i jeho starších bratří knížat Vladislava, Bořivoje a olomouckého knížete Boleslava (synů krále Vratislava, matka Svatava Polská, česká královna, babička Marie Dobroněga Kyjevská).

 Vladimír I. v umění
Kníže Vladimír I. je jednou z hlavních postav v satirické básni Karla Havlíčka Borovského, Křest svatého Vladimíra.

 Odkazy

 Reference

 Literatura
 Lášek, J.B, Počátky křesťanství u východních Slovanů, Praha 1997
 Rüss, H., Das Reich von Kiev, in: Handbuch der Geschichte Russlands, 1 Bis 1613 von der Kiever Reichsbildung bis zum Moskauer Zartum I, ed. Hellmann, M. - Schramm, G. - Zernack, K., Stuttgart 1981
 Volkoff, V., Vladimir the Russian viking, Woodstock 1984
 Rybakov,B.A., Kijevskaja Rus´ i russkije kňažestva XII-XIII vv.'', Moskva 1982

Související články
 Seznam světců a mučedníků katolické církve

Externí odkazy

  «"Zázrak, což nebylo 150 let" – vědci o "Gorodnyckém pokladu"» na radiosvoboda.org
  Vladimírův životopis na heiligenlexikon.de

Rurikovci
Kyjevská velkoknížata
Pravoslavní panovníci
Katoličtí panovníci
Pravoslavní svatí
Římskokatoličtí svatí
Anglikánští svatí
Ruští svatí
Ukrajinští svatí
Středověcí světci
Křesťanští konvertité
Pohřbení v chrámu svaté Sofie v Kyjevě
Narození v 10. století
Úmrtí 15. července
Úmrtí v roce 1015
Muži


text:
La province de Sienne est une province italienne, située dans la région de la Toscane. Sa capitale provinciale est Sienne. Dans cette province habitent environ  personnes. elle est limitrophe au nord de la ville métropolitaine de Florence, au nord-est de la province d'Arezzo, au sud-ouest de différentes provinces de la région de l'Ombrie, au sud-est de la région du Latium, au sud de la province de Grosseto et enfin au nord-ouest de la province de Pise.

Géographie
La province de Sienne se divise en 7 régions économiques, géographiques et administratives distinctes :
 le haut Valdelsa ;
 le Chianti siennois ;
 le Val di Merse ;
 les Crete senesi, les crêtes siennoises ;
 le Val di Chiana siennois ;
 le Val d'Orcia et le Mont Amiata ;
 la zone urbaine rassemblant Monteriggioni et Sienne.

Les grandes villes de la province sont Sienne, Poggibonsi, Colle di Val d'Elsa, San Gimignano, Sinalunga et Montepulciano.

Histoire
La Province de Sienne dérive directement du Compartimento Senese du grand-duché de Toscane. En 1860, lui furent ajoutées quelques communes détachées de la province d'Arezzo : Sarteano, Cetona, Chianciano Terme, Sinalunga, de Torrita di Siena et Chiusi.

Nature

En 1996, l'Administration Provinciale de Sienne a créé 11 réserves naturelles qui occupent au total à peu près  d'un territoire d'une très grande valeur pour l'environnement, les sciences naturelles et la culture. On y trouve des espèces animales et végétales rares et d'un grand intérêt scientifique.

Les réserves ont été créées formellement par le conseil de la Province de Sienne (délibérations  du 21/3/1996 et  du 17/7/1996) comme prévu à l'article 15 de la loi (LR) 49/95 Règles sur les parcs, les réserves et les aires naturelles protégés d'intérêt local.

Les 11 réserves naturelles constituent un système d'aires protégées dont le but est de garantir et de promouvoir, au travers d'actions coordonnées, la conservation et la valorisation de l'environnement, du paysage et du patrimoine historico-culturel.

Quatre réserves Basso Merse, Farma, La Pietra et Cornate et Fosini s'étendent également sur le territoire de la province de Grosseto.

La finalité de la gestion de ces réserves est la conservation des écosystèmes, la promotion et l'essor des activités de production et de loisir, le développement des activités scientifiques et de la recherche et la promotion d'activités coordonnées d'information et d'éducation environnementale.

Les dimensions et la configuration de chaque réserve dépendent des caractéristiques et de la distribution des ressources à protéger. Les superficies varient d'un minimum de 240 ha à 2000 ha.

Économie

Culture

Cuisine

 Les Ricciarelli sont des biscuits typiques de la région siennoise.

Tourisme

Administration

Divers

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Communes de la province de Sienne

Liens externes
 Réserves naturelles de la province de Sienne


text:
Quaestus es un género de escarabajos de la familia Leiodidae.

Especies
Se reconocen las siguientes:

Referencias


text:
Carlisle Racecourse is a thoroughbred horse racing venue located in the village of Blackwell just outside Carlisle in Cumbria, England. The course has been on its present site since 1904, when it moved there from the area known as The Swifts close to the centre of Carlisle. The course is 1 mile and 4 furlongs (2.41 km) in circumference, right-handed, and hosts flat racing in the summer and National Hunt racing over the winter months. The last half mile is up a steep incline. The going can get very heavy in the winter.

History was made on 2 July 1929 when the newly formed Totalisator Board operated their pool betting system for the first time on a British racecourse at Carlisle.

Carlisle is home to the Carlisle Bell, one of the oldest horse races in existence. Held annually at Carlisle Racecourse in June alongside the Cumberland Plate, the race is run over 7 furlongs and 173 yards, and although the Bell is presented ceremoniously to the winner, it is actually kept in the nearby Carlisle Guildhall Museum. The Carlisle Bell has only twice been amended – with it being run in Thirsk in 2001, and cancelled in 2020 due to the COVID-19 pandemic. Carlisle also had a King's Plate – a race for 5-year-old horses in 3-mile heats – instigated by George III in 1763.

The Carlisle Gold Bell is inscribed with 'The sweftes horse thes bel to take for mi lade Daker sake', which translates to modern day English as 'The swiftest horse may claim this bell in Lady Dacre's name'. It continues to be given away as a prize for an annual race even today, making it one of the UK's oldest, and most prestigious, races.

Notable races

Other races
Cumberland Chase
Cumberland Plate
Graduation Chase

References

External links
Carlisle Racecourse (Official website)
Course guide on GG.COM
Course guide on Drawbias.com
Course guide on At The Races

Horse racing venues in England
Sports venues in Cumbria
Carlisle, Cumbria
Sports venues completed in 1904


text:
La Liga de Diamante 2019 fue la décima edición del evento organizado por la IAAF, que entregó el Trofeo de diamante a cada uno de los atletas ganadores de las 32 disciplinas atléticas repartidas en categorías masculina y femenina, después de catorce reuniones alrededor del mundo.

Reglas
Las reglas de la Liga de Diamante fueron las siguientes:
Fueron catorce las reuniones que se celebraron en la Liga de Diamante. Las pruebas que otorgaron puntos tuvieron lugar seis veces (100 m, 200 m, 400 m, 800 m, 1500 m, carreras de vallas, salto de altura, salto con pértiga) o cuatro veces (5000 m, 3000 m obstáculos, 400 m vallas, salto de longitud, triple salto, lanzamientos) antes de las finales a lo largo de la temporada.
Doce de esas reuniones sirvieron de clasificación para las últimas dos del calendario (Zúrich y Bruselas), en las que tuvieron lugar las finales de las pruebas.
En las primeras doce reuniones se repartieron puntos para clasificar a la final de cada prueba. Se adjudicaron ocho puntos al primer puesto, siete al segundo y así sucesivamente hasta otorgar un punto al octavo puesto.
Para la final de cada prueba, a celebrarse en las últimas dos reuniones, participaron los primeros siete, ocho o doce atletas (según la modalidad) que acumularon más puntos para disputar el Trofeo de diamante y premios en efectivo. En caso de empate se decidió por el mejor registro en la fase de clasificación.
Debido a la suspensión de la Federación Rusa de Atletismo como miembro  de la IAAF, los atletas de dicha nacionalidad fueron excluidos de participar en la Liga de Diamante, aunque algunos atletas compitieron bajo bandera neutral al haber obtenido un permiso especial de la entidad.

Calendario

Reuniones clasificatorias

Finales

Posiciones

Fase de clasificación
A continuación los primeros tres atletas que encabezaron las tablas de clasificación según los puntos acumulados en las reuniones.

Masculino

Femenino

Resultados completos

Finales
A continuación los atletas clasificados y los resultados de las finales de la Liga de Diamante (entre paréntesis los puntos obtenidos durante la fase de clasificación).
 = Ganador del «Trofeo de diamante».

Finales en Zúrich

Masculino

Femenino

Finales en Bruselas

Masculino

Femenino

Referencias

Enlaces externos
Página oficial Liga de Diamante
Página IAAF

Atletismo en 2019
Liga de Diamante
Competiciones deportivas mundiales en 2019


text:
ATP Auckland Open, oficiálním sponzorským názvem ASB Classic, je profesionální tenisový turnaj mužů hraný v novozélandském Aucklandu. Založen byl v roce 1956 a probíhá v lednovém termínu jako poslední příprava na úvodní grandslam sezóny Australian Open. Dějištěm je areál ASB Tennis Centre, v němž jsou instalovány otevřené dvorce s tvrdým povrchem GreenSet. V rámci profesionálního okruhu ATP Tour se od sezóny 2009 řadí do kategorie ATP Tour 250. V letech 1970–1989 byl turnaj součástí okruhu Grand Prix.

Do dvouhry nastupuje dvacet osm hráčů a ve čtyřhře startuje šestnáct dvojic. Tři singlové tituly v řadě získali Australan Roy Emerson (1965–1967) a Španěl David Ferrer (2011–2013). Oba hráči si připsali rekordní čtyři turnajové výhry.

Historie
V roce 1920 hledala místní tenisová asociace Auckland Tennis stálou základnu, kde by zřídila tenisový areál. Jediné vhodné místo se nacházelo na ulici Stanley Street. Tenisový klub vynaložil tehdy značný finanční obnos 1 800 liber na přípravu výstavby nových dvorců s tvrdým povrchem. Dalších třicet let kurty sloužily pouze místním hráčům oddílu. V roce 1956 se v Aucklandu uskutečnil premiérový ročník mezinárodního turnaje Auckland Championship. Do roku 1981 se jednalo o společnou událost mužů a žen, v otevřené éře (od roku 1968) probíhající pod názvem Auckland Open. Následně se na třicet čtyři let ženská část odloučila. Ve stejném aucklandském areálu se týden před mužským turnajem konala samostatná ženská soutěž ASB Classic.

Mezi lety 1995–2015 nesla mužská událost název Heineken Open. V sezóně 2016 došlo opět ke sloučení – na ASB Classic 2016 –, v souvislosti s umenšením sponzorské role firmy Heineken. Důvodem se stala legislativní restrikce na sponzoring alkoholových produktů. Generální sponzor ženské části, bankovní dům ASB, tak převzal záštitu i nad mužským turnajem. Heineken pokračoval v dotaci aucklandské akce menší částkou. Mužská i ženská část byly v roce  2021 zrušeny pro restriktivní opatření vztahující se k pandemii covidu. V roce 2023 se stal 36letý Francouz Richard Gasquet nejstarším šampionem aucklandské dvouhry.

Přehled finále

Dvouhra

Čtyřhra

Panoráma

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 ATP Auckland Open – oficiální stránky
 ATP Auckland Open na stránkách ATP Tour

Auckland Open
Tenisové turnaje na Novém Zélandu
Sport v Aucklandu
Sportovní události založené roku 1956


text:
Lasiocroton is a plant genus of the family Euphorbiaceae first described as a genus in 1859.  The genus is endemic to the West Indies. It is a member of the Leucocroton alliance, which also includes Leucocroton and Garciadelia. Species in this alliance are dioecious.

Species
 Lasiocroton bahamensis Pax & K.Hoffm. - Bahamas, Cuba, Haiti
 Lasiocroton fawcettii Urb. - Jamaica
 Lasiocroton gracilis Britton & P.Wilson - SE Cuba
 Lasiocroton gutierrezii Jestrow - Cuba
 Lasiocroton harrisii Britton - Jamaica
 Lasiocroton macrophyllus  (Sw.) Griseb. - Jamaica
 Lasiocroton microphyllus (A.Rich.) Jestrow - Cuba

formerly included
 moved to other genera (Bernardia Croton Leucocroton)
 Lasiocroton cordifolius Britton & P.Wilson - Leucocroton cordifolius (Britton & P.Wilson) Alain
 Lasiocroton prunifolius Griseb. - Croton punctatus Jacq.
 Lasiocroton subpeltatus Urb. - Leucocroton subpeltatus (Urb.) Alain
 Lasiocroton trelawniensis C.D.Adams - Bernardia trelawniensis (C.D.Adams) Jestrow & Proctor

References

Adelieae
Euphorbiaceae genera
Flora of the Caribbean
Dioecious plants


text:
L'animation de propagande a commencé dans les années 1930, durant la Seconde Guerre mondiale, et continua à être très active durant la guerre froide.

C'était un moyen simple de faire des messages politiques liés à la guerre.

Émancipation du dessin animé par les différentes productions à travers le monde
Dans les années 1940, le dessin animé va s'étendre dans tous les États, donnant lieu à une guerre psychologique. Les fameux personnages de Disney ont fait le tour du monde et sont devenus une forme d'art qui forge l'industrialisation des films animés, depuis le long métrage de Blanche Neige, apparu en 1937. Appréciée mondialement, cette entreprise va entamer la production et diffusion de films de propagande de guerre. Puis, vingt pays se lancent dans la production de films d'animation.

Apparition de l'animation de propagande lors de la Seconde Guerre mondiale

États-Unis
Les États-Unis détenaient presque tout le monopole de production de dessins animés. Jusqu'en 1941, en gardant une politique isolationniste, les États-Unis se sont orientés vers des productions cinématographiques divertissantes, excluant presqu'entièrement le sujet de la Seconde Guerre mondiale. L'animation de propagande américaine prend son envol à la suite de l'attaque de la base Pearl Harbor.

Aux États-Unis d'Amérique Popeye le marin ou Superman, le super-héros seront utilisés durant la seconde guerre mondiale, pour la propagande militaire. Ces deux héros se battent contre les ennemis d'alors : Allemagne nazie, Italie fasciste ou bien le Japon impérialiste. Ces films seront interdits dans les pays conquis par les Nazis.

Blitz Wolf de Tex Avery, parodie des Trois Petits Cochons réalisée dès son arrivée à la Metro Goldwin Mayer en 1943, reste le parangon du genre.

De 1942 à 1945, Hollywood a produit plus de 500 films animés et 93% des clips diffusés en Europe provenaient des États-Unis.

Royaume-Uni
Lors de la bataille d'Angleterre de 1940 à 1941, le Ministère de l'Information (MOI) anglais propose la réalisation de courts métrages qui visaient la diffusion d'informations implicitement liées au conflit mondial. Par exemple, ces films affichaient diverses techniques pour cultiver un potager ou de protéger ses citoyens contre les espions. Cependant, une panoplie de studios, notamment le « Halas & Batchelor », soutenait explicitement l'effort de guerre.

France
La division de la France en 1940 invite l'animation de propagande française à adopter deux tendances. La zone occupée française orientait ses productions cinématographiques vers la promotion de l'antisémitisme et de l'idéologie nazie. La France libre, quant à elle, n'avait pas de films de propagande de guerre explicite jusqu'en 1944, où le comité d'organisation de l'industrie cinématographique (COIC) sera organisé afin d'encadrer les productions cinématographiques sous le régime de Vichy. C'est grâce à cette organisation que des animations de propagandes comme Nimbus libéré (1944) ont été produites dans la zone de Vichy.

Pendant la guerre froide
Pendant la guerre froide, la CIA a financé, dans le cadre de l'opération Mockingbird, une version animée de propagande de La Ferme des animaux sortie en 1954, inspiré du livre éponyme d'George Orwell, mais en changeant la fin. Le livre décrit des cochons (représentant les ouvriers communistes) qui se révoltent contre leurs oppresseurs, les humains (représentant le capitalisme), puis finissent par diriger ensemble les autres animaux, profitant tous deux de leur labeur. Dans cette version animée réalisée par les britanniques John Halas et Joy Batchelor, les cochons contrôle le pouvoir seul, les États-Unis désirant effacer la mauvaise représentation du capitalisme de l'œuvre. Les auteurs semblaient ignorer qui en était le commanditaire au moment de la réalisation.

Principales caractéristiques de l'animation de propagande
Une propagande efficace se basait sur la construction d'un scénario qui cachait l'omniprésence propagandiste derrière une ambiance comique. Le public ignorait donc les multiples répétitions qui favorisaient l'assimilation. De ce fait, l'animation de propagande avait de multiples exigences techniques. D'une part, la musique, parfait outil illusoire, propose aux spectateurs une interprétation spécifique des évènements du film, suscitant donc une interprétation particulière de la réalité. D'autre part, les entreprises telle que Technicolor (États-Unis) et Agfacolor (Allemagne) se centraient sur l'aspect visuel de ces films, c'est-à-dire l'aspect esthétique, avec l'utilisation des couleurs, ce qui était important pour susciter de plus grandes émotions et atteindre le public.

Conditions sociétales pour une propagande réussie
Le succès de l'animation de propagande dépend de quelques conditions diverses. Tout d'abord, l'émergence des sociétés individualistes et de masse forge le succès de persuasion. La société individualiste sculpte l'égocentrisme de l'individu. Ainsi, la propagande agit afin que chacun puisse se sentir interpelé. Ensuite, la société de masse, générée par les différents médias de masse, homogénéise les valeurs d'un groupe et encadre l'opinion publique. Cette homogénéisation s'agrandit selon la densité démographique. Étant accessible à tous par sa simplicité et sa légèreté, l'animation de propagande touche la majorité d'une population, mais vise principalement la classe moyenne.

Motivations de l'animation de propagande
L'objectif principal de l'animation de propagande est de soutenir le moral de la population et renforcer le courage des troupes durant les conflits afin de les exalter ou obtenir les sacrifices de leur vie. Ainsi, l'animation de propagande produisait des films à la fois divertissants et informateurs. Ensuite, ce type de communication persuasive peut également avoir pour objectif de chercher à modifier l'opinion publique ou obtenir une action déterminée d'un groupe soumis à son influence. De ce fait, les films animés suscitaient de grandes émotions grâce à l'utilisation de couleurs intenses et de musique qui guident le téléspectateur à adopter une interprétation précise.

Présentation des processus de déshumanisation lors de la Deuxième Guerre mondiale
Hollywood a été une industrie de préjugés. La création de dessins animés propagandistes a permis la promotion de stéréotypes principalement sur les Allemands et les Japonais. Les Allemands étaient principalement représentés comme étant agressifs, violents, futés et civilisés. À l'inverse, les Japonais étaient comparés à des êtres idiots, barbares et malfaisants. L'année 1942-1943 se caractérise par l'émergence du cinéma antijaponais par les Américains, qui exposait des films où les Nippons étaient ridiculisés et persécutés par les héros américains tels que Popeye ou Superman. La médiatisation de la haine nipponne activait le processus de déshumanisation, présentant cette communauté comme une race indigne, voire inhumaine. Une des industries les plus racistes de l'époque était les Warner Brother qui a créé « Tokio Jokio » et le « Nippon-Nifties Style Show », productions explicitement antinippones. Concernant le Royaume-Uni, une série aux saveurs antifascistes a été produite en 1943 : la trilogie des Abus.

Polémique et répercussions psychologiques, sociales, politiques et militaires
Une propagande efficace transforme la structure psychique d'un individu, en modifiant ses opinions et en supprimant son sens critique. Par exemple, la déshumanisation outil intégrée dans les films d'animation de propagande, amène l'homme à rejeter sa culpabilité afin d'agir selon les désirs des propagandistes, dont l'extermination d'une race inférieure telle que la communauté juive à travers l'Europe. De plus, un racisme important envers les communautés ennemies s'est développé grâce aux caricatures déshumanisantes. Aux États-Unis, il était question de discriminer plusieurs groupes dont les Japonais, les Allemands ainsi que les communistes.

Résultats

Concernant l'Allemagne nazie
L'utilisation de la propagande cinématographique a exigé un investissement financier considérable de la part des Allemands afin de constituer une industrie nazie. Ceux-ci faisaient appel à des créateurs internationaux, dont de nombreux Français, Néerlandais et Russes contre des rémunérations confortables. La mainmise du pouvoir sur la distribution ainsi que l'exploitation des salles de cinéma vont occasionner une large accessibilité en Allemagne. Cette nouvelle forme d'animation a incité la jeunesse hitlérienne à aller au cinéma. En 1945, chaque jeune de 15 ans allait plus de 14 fois par année au cinéma et les nombres d'entrées ont explosé jusqu'à 1 milliard dès les années 1940.

Concernant les États-Unis
Les États-Unis ont maitrisé très tôt l'art de l'animation et se sont positionnés comme les leaders du cinéma d'animation. Alexander Prokofieff de Seversky, grand pionnier américain de l'aviation militaire, a été le premier à percevoir l'aviation, comme une arme de guerre. Dans son livre et film « Victory Through Air Power», il présente l'histoire de l'aviation ainsi que son utilisation durant la Première Guerre mondiale, plus particulièrement sur les stratégies utilisées. Abordée de manière humoristique, cette production évoquait les diverses théories selon lesquelles les forces armées étaient le principal moyen de victoire contre l'ennemi. Bien que ce film soit propagandiste, il était présenté en tant que comédie. Néanmoins les fondements théoriques illustrés dans cette animation ont eu des conséquences réelles sur le déroulement de la guerre. En effet, un an après sa sortie le premier bombardement stratégique a lieu au Japon en 1944. Les États-Unis ont su prendre en compte des préceptes d'animation convenu dans ce film à l'intérêt de fins stratégiques. Organisé par la force aérienne de l'USAAF (forces aériennes de l'Armée de terre des États-Unis) « The 20th Air Force », ces bombardements orchestrés sur le territoire Japonais vont alors causer des pertes considérables.

Voir aussi

Bibliographie

Liens internes
 Cinéma de sécurité nationale

Références

Propagande
Histoire de l'animation


text:
Adriaan Bonsel (Hilversum, 4 augustus 1918 - 9 juli 2011) was een Nederlands fluitist en componist.

Opleiding
Bonsel studeerde fluit aan het Amsterdams Conservatorium. Hij studeerde compositie bij Jan Koetsier.

Activiteiten

Fluitist
Bonsel was eerste fluitist van het Radio Filharmonisch Orkest en daarnaast hoofdleraar fluit aan het Utrechts Conservatorium.
Bonsel maakte ook deel uit van het Radio Filharmonisch Sextet.

Composities
Bonsel componeerde in opdracht van onder andere het Ministerie van Onderwijs, Kunsten en Wetenschappen, de AVRO, de Nederlandse Radio Unie en de Johan Wagenaarstichting.Hij componeerde onder andere twee symfonieën, enkele stukken met de naam Elegie voor solo-instrumenten, een Suite voor bamboefluitensemble en strijkorkest (1988, t.g.v. het jubileum van het Nederlands Pijpersgilde), Symfonietta voor amateurorkest (1990) en Ode to Nelson Mandela voor mezzosopraan en ensemble (2002).

Composities (selectie)
 1950 Klarinetconcert
 1956 Symfonie nr. 1, voor orkest
 1957 Symfonie nr. 2, voor orkest
 1957 Divertimento, voor orkest
 1958 Folkloristische [sic] suite, voor blaasinstrumenten en slagwerk
 1962 S.O.S.-ouverture, voor orkest
 1975 Vrede-oorlog-vrede?, voor orkest
 1979 Proloog, voor orkest
 1990 Symfoniëtta, voor orkest
 Uit hoogen hemel, voor kinderkoor en orkest
 Nederlandse volksliederen en dansen, (3 banden) voor bariton, koor en orkest

Prijzen en onderscheidingen
In 1947 werd Bonsel de Muziekprijs van de stad Amsterdam toegekend voor zijn Suite voor fluit en strijkorkest. Hij ontving een prijs bij een compositiewedstrijd voor amateurorkest te Würzburg (Duitsland) voor zijn Suite populaire in 1983.

Bron en externe links
pagina Adriaan Bonsel op de site van Donemus
Overlijdensartikel
Persoonsrecord en bladmuziektitels op Muziekschatten.nl (linked open data)
Gedigitaliseerde bladmuziek op Muziekschatten.nl

Nederlands componist


text:
The New Zealand cricket team toured England in the 1994 season, and were scheduled to play three Test matches and two One Day Internationals.  Earlier in 1994, the New Zealanders had lost a home series to Pakistan, 2–1, with the reverse swing of Wasim Akram and Waqar Younis proving decisive.  They also drew a one-off test with India, and split the ODI series with their two opponents evenly.

England were returning from defeat in the Caribbean, and had a new Chairman of Selectors - Ray Illingworth - who was expected to make changes to the squad. He duly did: Peter Such and Phillip DeFreitas were both recalled at the start of the summer, and Steve Rhodes, Craig White and Darren Gough all made their debuts in Illingworth's first days in charge.

The tourists' preparations were severely hampered by bad weather, which forced the abandonment of the second ODI, and injury - strike bowler Danny Morrison was ruled out of any part in the Test series.

Squads

Test matches

First Test (2–6 June)

Ray Illingworth's new broom was in evidence in the First Test, with wicket-keeper Steve Rhodes and all-rounder Craig White making their Test debuts for England, while Phillip DeFreitas and Peter Such, who missed the winter tour to the Caribbean, was recalled to the England side.  For New Zealand, vice-captain Gavin Larsen made his Test debut, as did quick bowler Heath Davis.

The tourists won the toss and batted, but after surviving the initial burst from Devon Malcolm, the top order succumbed to DeFreitas (4-94), who drew three edges into the slip cordon and had captain Ken Rutherford adjudged lbw.  Stephen Fleming (54) was the only batsman to have any answer to the England bowlers as New Zealand slipped to 108/5.  Adam Parore and Matthew Hart put up some late-order resistance, but could only help the visitors to a total of 251.  Coach Keith Fletcher described DeFreitas's efforts as "the best I have seen him bowl for a while" at the close of the first day.

In reply, England lost Alec Stewart very early, hitting Davis to Larsen at mid-on, but Graham Gooch, back in the side after opting to miss the tour of the West Indies, and Mike Atherton dug in and batted out the remainder of the day.  The stand was broken at a superb 263 early on the third day, with Atherton falling for 101, but Gooch continued on his merry way, including adding a good stand with Robin Smith (78) before he eventually went for 210 (29 fours) in an innings just short of seven hours.  Smith and Rhodes (49) added 68, and DeFreitas added to his earlier bowling exploits with a quick-fire half-century, before Atherton declared the innings on the fourth morning.

New Zealand's second innings started smoothly, with Blair Hartland and Bryan Young adding 59 before Hartland became DeFreitas's hundredth Test victim.  Young went on to make 53, but that ended up being the tourists highest score.  Such bowled extremely economically in the middle of the innings, his 34 overs conceding just 50 runs, and he picked up the wickets of Rutherford and Shane Thomson, and although Parore once again dug in to try to restore some pride, when DeFreitas (5-71) returned he wiped up the tail, finally removing Parore (42) caught behind as the last wicket.

Between the First and Second Tests, noted cricket writer Scyld Berry praised Atherton's captaincy and called for England to be ruthless and dominate the rest of the series in the same manner as they had won the First Test, noting that "a full length and a little swing are enough to expose New Zealand", who seemed heavily dependent on big scores from Martin Crowe to make a game of it.

Second Test (16–20 June)

The Second Test saw Malcolm replaced by Paul Taylor, while Blair Pocock came into the New Zealand line-up for Hartland and bowlers Chris Pringle and Michael Owens replaced Davis and Larsen.  New Zealand won the toss and batted first again, and although Rutherford and Fleming made starts, they looked in trouble at 138/4.  Martin Crowe turned the innings around though: he and Shane Thomson (69) added 180 for the fifth wicket, a new record against England, with Crowe despatching the ball to all parts of the ground, despite struggling with a leg injury that saw him hobbling around late in the day.  He was eventually caught at midwicket for 142, but Parore and Dion Nash (56) pushed the score up to 476.

Atherton and Alec Stewart got England's reply off to a solid start, but then the hosts slipped to 101/4.  Graeme Hick (58) and White (51) added 92, stabilising the innings, and Rhodes made an unbeaten 32 in nearly four hours, but with limited support from the tail: Angus Fraser hung around for more than an hour, but England's total was definitely sub-par, and they only just scraped past the follow-on mark.  Nash (6-76) starred with the ball for the New Zealanders and Hart was miserly, with figures of 44-21-50-1.

DeFreitas made quick work of the New Zealand top order the next morning, having Pocock and Rutherford leg before and Crowe clean bowled before any of them could make double figures, and at 29/3, it looked as though England make a comeback in the match.  Young (94) and Fleming, and then Thomson, dug in and allowed the visitors to set a fourth innings target of 407 for England, which looked in danger when Atherton and Stewart got off to a flyer.  Nash grabbed the wickets of Atherton and Gooch early on the final morning to stem the flow and set up a more tense day, but Stewart was undeterred, and added 76 with Smith and 74 with Hick, before also falling to Nash (5-93).  White, DeFreitas and Fraser all fell quickly, giving the tourists hope of levelling the series, but Rhodes batted for two hours for his 24 not out, and England held on for the draw.

New Zealand were indebted to Crowe's batting and Nash's bowling, and came close to recording the victory.  England skipper Atherton admitted that he'd found it too tense to watch the final half-hour, while Rutherford bemoaned the bad light that prevented him using his quicker bowlers at the end and felt they deserved to win, noting that "a draw wasn't a true reflection of the game".

Third Test (30 June - 5 July)

Prior to the Third Test there was considerable debate in the English press about whether Robin Smith and Graeme Hick should retain their places in the England side after their recent failures, and vocal support for the inclusion of Graham Thorpe.  However, the only change to the team saw Darren Gough make his Test debut in place of Paul Taylor.  The visitors also made one change, Mark Greatbatch returning to the side to open the innings in place of Blair Pocock.

Atherton won the toss and chose to bat, a decision that his fellow top order batsmen made a mockery of as they collapsed around him to the seam of Nash and Owens.  From 104/4 though, White (42) provided his captain with some support, and although 199/4 at the close of the first day wasn't a great score, it showed Atherton's character.  Unbeaten on 96 overnight, he quickly moved to his century, but almost immediately lost White to Owens.  When Atherton was finally dismissed for 111, and Rhodes followed him soon after, England's total (235/7) looked anaemic, but some solid late-order hitting from Gough (65) and DeFreitas (69) sent the New Zealand fielders scurrying to all parts of the ground, and they added a superb 130 before DeFreitas missed a straight one from Owens.

The tourists' reply started badly, with Gough and DeFreitas combining excellently with ball as well as bat, and removing the top four before the close on the second day, with only Martin Crowe defying the England seamers.  Day three saw the pattern continue - Crowe (70) blasted his way through the bowling, but none of the other New Zealanders had an answer.  Their coach, Geoff Howarth commented that "There were too many bad shots to get out, a lack
of timing, feet not moving to the pitch of the ball, that sort of thing", indicating it was a lack of application, rather than lack of ability that was the problem.

Howarth's comments were emphasised with four wickets falling in similar fashion very quickly in the follow-on, leaving New Zealand 73/4, and with more than two full days still to play only an England victory looked likely. Crowe (115) and Parore (71) dug in though, adding 141 for the sixth wicket, a new record for the sixth wicket against England.  Their partnership proved vital as the elements came to the visitors rescue - only 40 overs play was possible over the final two days - and although DeFreitas returned on the final day to pick up the wickets of the two stalwarts, New Zealand hung on for a draw.

One-day Internationals

First ODI (19 May)

Darren Gough and Shaun Udal made their One-day International debuts for England.  Chris Pringle's five wicket haul was his only one in ODIs.

Second ODI (21 May)

Match abandoned without a ball being bowled because of rain/ground conditions.

Tour summary

England
Ray Illingworth's first series in charge of the England side provided an insight into his selection policies, with the inclusion of Gough, White, and DeFreitas as prongs of the attack to supplement the tireless Fraser and erratic Malcolm, and the retention of the old guard of batsmen at the expense of younger talent such as Thorpe and John Crawley.

Atherton looked solid as captain, and proved that the greater pressure the team is under, the more he is able to respond with the bat - an excellent trait - but his skills in the field have yet to be seriously tested.

The series was won comfortably, and the performances of Atherton and DeFreitas in particular very encouraging for future series', but the New Zealanders presented less of a challenge than they might have done, and the result was as much a reflection of that as of the England performance.  The subsequent series against South Africa would provide more of a benchmark for the team.

Mike Selvey commented on the success of the summer in The Guardian, but with caution: "To give all credit to Illingworth, however, would be  wrong.  English Test cricket began its upward mobility pre-Raymond, when Atherton was appointed captain. In the West Indies, with a  young side, the learning curve went up as the tour progressed", and noted that "His loyalty to
Robin Smith and Graeme Hick is probably going beyond the pale...the team must move on beyond these two..."

New Zealand
New Zealand will have been very disappointed by their performances on this tour, consistently failing to deliver on their potential, and underperforming against the counties and in two of the three Tests.  Only at Lord's, where they were unlucky not to win did they show the sort of attitude and performance that they could have displayed throughout the tour.

In fairness, the tourists were shorn of key members of their bowling attack: Danny Morrison made the tour party but was not fit to take part in the Test series, whilst Chris Cairns and Simon Doull did not make the squad.  However, the bowling was less of a concern than the batting.  Dion Nash performed superbly, picking up 17 wickets and Michael Owens and Matthew Hart provided admirable support, if lacking penetration.  Captain Ken Rutherford noted at the end of the series that "...the balance of our side with Thomson, Hart and the three
seamers is a good one.  If we had Danny Morrison, Chris Cairns and Nash as our three front liners, that's useful."

Of the batsmen, only Martin Crowe and Adam Parore play consistently well. Bryan Young and Shane Thomson made promising cameos, and Stephen Fleming also looked a good prospect for the future, but New Zealand's reliance on Crowe's runs was evident in this series.  The tourists only came close to winning the match he scored most heavily in, and he saved the Third Test with two vital innings providing the core of the resistance.

Following the series, partly in response to criticism from former Kiwi captain Glenn Turner, New Zealand Cricket announced that several of the problems identified during the tour were already being addressed, with new injury/fitness regimes being implemented.

External sources
CricketArchive

Notes

References
 Playfair Cricket Annual 1995
 Wisden Cricketers' Almanack 1995

1994 in English cricket
1994 in New Zealand cricket
1994
International cricket competitions from 1991–92 to 1994


text:
| style="background-color: #c19e9e; color: #000000;" align="center" colspan="3" | Kōtoku-in
|-
| align="center" colspan="3" |
|-
| align="center" colspan="3" | Boeddha van Amida in Kōtoku-in
|-
| style="font-weight: bold;" | Gewicht || colspan="2" | 121 ton
|-
| style="font-weight: bold;" | Hoogte || colspan="2" | 13,35 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Gezicht || colspan="2" | 2,35 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Ogen || colspan="2" | 1 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Oren || colspan="2" | 1,9 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Mond || colspan="2" | 0,82 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Knie tot knie || colspan="2" | 9,1 m
|-
| style="font-weight: bold;" | Duimomtrek || colspan="2" | 0,85 m
|}
Kōtoku-in (Japans: 高徳院) is een boeddhistische tempel van de Jōdo shū-sekte in de stad Kamakura in de Japanse prefectuur Kanagawa. De tempel staat bekend om haar daibutsu (Grote Boeddha; 大仏), de Grote Boeddha van Kamakura, een monumentaal bronzen standbeeld van Amida-Boeddha.

Grote Boeddha van Kamakura

Beschrijving
De Grote Boeddha van Kamakura is een van de iconen van Japan en een toeristische trekpleister. Het bronzen standbeeld is 13,35 meter hoog en bestaat uit meerdere afzonderlijk gegoten en kunstig samengevoegde delen. Het heeft een gewicht van 121 ton en is opgetrokken in de Japanse boeddhistische stijl van de Kamakuraperiode (1192-1333).

Amida wordt weergegeven in zittende meditatiehouding. Zijn handen rusten in zijn schoot (Dhyana-Mudra), waarbij de beide wijsvingers in bijzondere vorm zijn opgericht en door contact met de duimen twee driehoeken vormen (Amithaba Dhyana-Mudra, Japans: Amida Jō-in). Onder de negen manieren van begroeting (Japans: Raigō), waarmee Amida volgens de Japanse traditie de gelovige gestorvenen van het Zuiver Land-boeddhisme in het 'Zuivere Land' begroet, is dit de hoogste, genoemd de Jōbon Jōshō. Zijn voeten zijn verborgen onder zijn gewaad, wat verwijst naar de positie van Amida als zijnde een van de belangrijkste esoterische, tantrische boeddha's.

Het beeld is hol van binnen en bezoekers kunnen het tegen een vergoeding van binnen bekijken via een ingang aan de achterzijde. In de rug bevinden zich twee vensters, die kunnen worden geopend en uitzicht bieden op het landschap erachter. Deze vensters werden gedoneerd in 1736.

Geschiedenis
Op de plek van het huidige bronzen beeld bevond zich daarvoor een uit hout gesneden boeddhafiguur, geplaatst in een houten schrijn. De eerste plannen voor de bouw van een bronzen boeddhabeeld dateren uit 1236, tijdens de heerschappij van Hojo Yasutoki, toen priester Toe no Joko er donaties voor inzamelde, zo blijkt uit documenten uit die periode. In 1252 begon de bouw van het beeld van de Shaka-Nyorai-boeddha door beeldhouwers Ōno-Gorōemon en Tanji-Hisatomo. Oorspronkelijk was het beeld belegd met bladgoud en bevond het zich in een houten tempelgebouw van 44 bij 42,5 meter. In 1334 stortte dit gebouw echter in en in 1369 opnieuw, waarna het tot aan de fundamentmuren werd weggespoeld door de tsunami van 20 september 1498, in de Muromachiperiode. Daarna staakte men de pogingen tot de bouw van een tempel en verbleef het standbeeld eeuwenlang in de open lucht. De fundamenten van de tempel bleven echter liggen en in 1879 werd opnieuw gepoogd door het inzamelen van geld een tempelgebouw op te richtten, maar dit plan werd opgegeven in 1889 en het geld werd vervolgens besteed aan het vergroten en verfraaien van het terrein. De fundamenten van de tempel bleven nog liggen tot begin 20e eeuw. Van 1960 tot 1961 vonden renovatiewerkzaamheden plaats aan het beeld; de nek werd verstevigd en er werden maatregelen genomen om het beeld beter te beschermen tegen aardbevingen.

De eerste Westelijke reisverhalen over de Kōtoku-in dateren uit de vroege 17e eeuw, toen eerst in 1607 een zekere pater Rodrigues de plek bezocht en in 1618 een Britse kapitein, Saris genaamd.

Het standbeeld wordt vermeld als "De Boeddha in Kamakura" in verschillende verzen in het voorwoord van de roman Kim van Rudyard Kipling uit 1901; verzen uit een gedicht dat de schrijver zelf schreef na een bezoek aan Kamakura in 1892. Het gedicht is ook in zijn geheel opgenomen in het boek The Five Nations uit 1903.

Het standbeeld komt eveneens voor in het verhaal "Ook de keerzijde heeft zijn keerzijde of de zaak van het marmeren monster" in het boek De rechter onder de magnolia uit 1969 van de Nederlandse schrijver Bertus Aafjes.

Zie ook

 Daibutsu van Ushiku, met 110 meter het hoogste boeddhabeeld van Japan
 Tōdai-ji, een tempel in Nara waar het grootste bronzen boeddhabeeld van Japan zich bevindt
 Tian Tan Boeddha, het grootste zittend bronzen boeddhastandbeeld ter wereld, in Hongkong

Kunst in Japan
Boeddhistische tempel in Japan
Bouwwerk in Kamakura


text:
University of Virginia eller blot Virginia, fork. U.Va. eller UVA, er et offentligt ejet universitet beliggende i Charlottesville i delstaten Virginia, USA. Det er et af landets 8 Public Ivy-universiteter og har ca. 20.000 indskrevne studerende. På U.S. News & World Report's rangliste over amerikanske colleges er universitetet p.t. rangeret som nr. 3, kun overgået af University of California, Berkeley og University of California, Los Angeles.

Universitetet blev grundlagt i 1819 af Thomas Jefferson og er det eneste universitet i USA, der er på UNESCO's verdensarvsliste. Det har spillet en vigtig rolle i det amerikanske undervisningssystem, idet det var førstt med uddannelser indenfor astronomi, filosofi og arkitektur. Siden 1840'erne har universitetet baseret sig på et såkaldt hædersystem, hvor de studerende lover ikke at lyve, stjæle eller snyde. Det betyder i praksis, at skriftlige eksaminer afholdes uden opsyn.

Blandt de kendte alumner fra University of Virginia er Edgar Allan Poe, Georgia O'Keeffe, Woodrow Wilson, Robert Kennedy og Ted Kennedy.

Kilder og eksterne henvisninger
 University of Virginias hjemmeside

Kilder

Etableret i 1816
Universiteter i Virginia
Public Ivy
Verdensarvsområder i USA


text:
Otello is a 1986 film based on the Giuseppe Verdi opera of the same name, which was itself based on the Shakespearean play Othello. The film was directed by Franco Zeffirelli and starred Plácido Domingo in the title role, Katia Ricciarelli as Desdemona and Justino Díaz as Iago. For the film's soundtrack, Lorin Maazel conducted the Orchestra and Chorus of the Teatro alla Scala. The film premiered in West Germany on 28 August 1986 and received a U.S. theatrical release on 12 September 1986. It was nominated for a Bafta Award and a Golden Globe for Best Foreign Language Film.

Plot
With only a few exceptions, the film follows the same plot as the opera. Iago plots and brings about Otello's downfall by convincing him that his wife Desdemona is engaged in an affair with the young lieutenant Cassio, provoking Otello to murder her in a blind rage. However, in a major change from the opera, Otello kills Iago at the end by throwing a spear at him, while in the stage version he only wounds him with his sword.

Cast
 Plácido Domingo as Otello
 Katia Ricciarelli as Desdemona
 Justino Díaz as Iago
 Petra Malakova as Emilia
 Urbano Barberini as Cassio
 Massimo Foschi as Lodovico
 Edwin Francis as Montano
 Sergio Nicolai as Roderigo
 Remo Remotti as Brabantio
 Antonio Pierfederici as Doge

Production
Menahem Golan and Yoram Globus of Cannon Films worked out a deal with popular operatic tenor Plácido Domingo to finance him in a film version of an opera. They wanted the singer to appear in an adaptation of Verdi's Il trovatore. Domingo, however, suggested instead that they film Otello, his signature role. While working with Italian director Franco Zeffirelli on a stage production of Tosca at the Metropolitan Opera, Domingo discussed the possibility of collaborating again on another opera film. They had previously made television versions of Cavalleria rusticana and Pagliacci together, as well as a theatrically released film of Verdi's La Traviata. Zeffirelli agreed to direct Domingo in Otello.

Shooting was scheduled to begin in 1985 at Heraklion, Crete. Soon before the filming was to start, Mexico City was devastated by a massive earthquake. Domingo cancelled all his engagements in order to help with rescue efforts. Once the project came close to being scrapped, Domingo agreed to appear in Crete for the filming. Zeffirelli later recalled that the tenor used his hard work on Otello to help forget the traumatic sights in Mexico of the injured and dead (which included some of his family members).

Music
For the most part, the film follows the original score of the opera with several noticeable exceptions. The entire "Willow Song" ("Salce, salce"), Desdemona's solo aria, which is largely considered one of the most beautiful moments in the work, is omitted. However, her "Ave Maria", which follows immediately, is retained in the film. There are, at various points, smaller additional cuts in the music, such as the moment at the end of the storm scene when the chorus is cut short and the film skips to the recitativo between Iago and Roderigo. This contrasts with stage productions of Otello, where the opera is rarely cut. There are also two additions: the extra music from the rarely performed third act ballet (written for the opera's Paris premiere) is inserted into the festivities of the first and third acts in the film.

In some scenes, Zeffirelli was able to use the medium of film to show aspects of his interpretation that could not be done onstage. In the movie, when Iago is informing Otello about Cassio's supposed dream in which he apparently said to Desdemona, "Let us hide our loves", we see Cassio singing the words, not Iago, as in the original stage version. Here Zeffirelli is showing the audience the image of Iago's fabricated dream as Otello is imagining it. Another of Zeffirelli's interpretive decisions was to show, complete with screams and sound effects, a flashback of marauding soldiers attacking an African village and snatching Otello (as a baby) from his mother, while the adult Otello and Desdemona sing their Act I love duet.

On the soundtrack album of the opera, released by EMI, the music is presented with no cuts or additions, as it is when Otello is performed on the stage. The soundtrack album, however, has not proved to be as popular as Plácido Domingo's first recording of the opera, conducted by James Levine and released in 1978 by RCA Victor.

Reception
Otello was named Best Foreign Film of 1986 by the U.S. National Board of Review of Motion Pictures. It was nominated for a Bafta Award for the Best Foreign Language Film in 1987, but the award was won by Akira Kurosawa's Ran. In the same category, it was also nominated for a Golden Globe. The film was also entered into the 1986 Cannes Film Festival.

Leonard Maltin, in his Movie and Video Guide, called the film "nearly flawless". Vincent Canby in The New York Times, however, criticized Zeffirelli for some of his alterations to the opera's music. In an interview in Opera News, the film's star, Plácido Domingo, expressed similar displeasure in the movie's musical cuts. He also complained that the synchronization of the soundtrack with the film was improperly done, rendering the music half a step lower than it was recorded. In regard to his interpretation of Otello, he felt that some camera cutaways undermined what he was trying to express in his characterization. Overall, he deemed it a "good film" that "could have been better".

See also
 Shakespeare on screen

References

External links

1986 films
1980s musical films
Italian musical films
Dutch musical films
1980s Italian-language films
Films directed by Franco Zeffirelli
Films based on Othello
Films based on operas by Giuseppe Verdi
Films set in the 16th century
Films set in Venice
Films set in Cyprus
Films shot in Crete
Golan-Globus films
Films based on adaptations
Blackface minstrel shows and films
Opera films
Films produced by Menahem Golan
Films produced by Yoram Globus
1980s Italian films

ja:オテロ (ヴェルディ)#映画


text:
Mary Welsh Hemingway ( Welsh; April 5, 1908 – November 26, 1986) was an American journalist and author who was the fourth wife and widow of Ernest Hemingway.

Early life

Born in Walker, Minnesota, Welsh was a daughter of a lumberman. In 1938, she married Lawrence Miller Cook, a drama student from Ohio. Their life together was short and they soon separated. After the separation, Mary moved to Chicago and began working at the Chicago Daily News, where she met Will Lang Jr. The two formed a friendship and worked together on several assignments.  A career move presented itself during a vacation in London when Mary started a new job at the London Daily Express. The position soon brought her assignments in Paris during the years preceding World War II.

As a journalist covering World War II
After the fall of France in 1940, Welsh returned to London as a base to cover the events of the War. She also attended and reported on the press conferences of Winston Churchill.

During the war she married her second husband, Australian journalist Noel Monks.

Marriage to Ernest Hemingway

In 1944, Welsh met American author Ernest Hemingway while covering the war in London, and they became intimate. In 1945, she divorced Noel Monks, and in March 1946, she married Hemingway in a ceremony in Cuba.

Welsh's and Hemingway's temperaments were well-suited to one another; while Hemingway's previous wife had chafed against his efforts to assert his dominance, Mary Welsh wrote, "I wanted him to be the Master, to be stronger and cleverer than I; to remember constantly how big he was and how small I was."

In August 1946, Welsh had a miscarriage due to an ectopic pregnancy.

After their wedding, Mary lived with Hemingway in Cuba for many years and, after 1959, in Ketchum, Idaho. In 1958, while still in Cuba, she appeared in a non-speaking role, along with her husband, in cameo appearances made by them in John Sturges's  film version of Hemingway's 1952 novella, The Old Man and the Sea. Hemingway portrayed a gambler in the film, and Mary an American tourist.

It was after they had moved to Ketchum, in the early morning hours of July 2, 1961, that Mary was awakened by a loud noise, and discovered that her husband had "quite deliberately" shot himself with his favorite shotgun. According to biographer James Mellow, Hemingway had unlocked the basement storeroom where his guns were kept, gone upstairs to the front entrance foyer of their Ketchum home, and with the "double-barreled shotgun that he had used so often it might have been a friend", had shot himself. Mary and other family members and friends initially told the press that the death had been "accidental", but in an interview with the press five years later, Mary admitted that Hemingway had committed suicide.

Later life
Following Ernest's suicide in 1961, Mary acted as his literary executor, and was responsible for the publication of A Moveable Feast, Islands in the Stream, The Garden of Eden, and other posthumous works. She gave the manuscript of A Moveable Feast to Tatiana Kudriavtseva, a translator from the Soviet Union, who was able then to publish a Russian translation simultaneous with the original's publication in English.

In 1976, she wrote her autobiography, How It Was. Further biographical details of Mary Welsh Hemingway can be found in the numerous Hemingway biographies, and in Bernice Kert's The Hemingway Women.

In her later years, Mary moved to New York City, where she lived in an apartment on 65th Street. After a prolonged illness, she died in St. Luke's Hospital at age 78, on November 26, 1986. In her will, she had stipulated that she be buried in Ketchum next to Ernest, where they are now interred together.

References

Further reading
 Timothy J. Christian: Hemingway's widow : the life and legacy of Mary Welsh Hemingway, New York, NY : London ; Pegasus Books, 2022,

External links

 Mary Hemingway letters at Washington University in St. Louis
 Mary Welsh and Ernest Hemingway manuscript, MSS 8188 at L. Tom Perry Special Collections, Brigham Young University
 Mary Welsh Hemingway Papers. Yale Collection of American Literature, Beinecke Rare Book and Manuscript Library.

1908 births
1986 deaths
20th-century American non-fiction writers
20th-century American women writers
American expatriates in France
American expatriates in the United Kingdom
American women journalists
Mary Welsh
People from Ketchum, Idaho
People from Walker, Minnesota
Writers from Minnesota


text:
Listă de conducători ai Bulgariei: se poate referi la:

Listă de monarhi ai Bulgariei

Listă de președinți ai Bulgariei


text:
Derganc ist der Familienname folgender Personen:
 Martin Derganc (* 1977), slowenischer Radrennfahrer
 Stane Derganc, jugoslawischer Turner


text:
Harvey Wagner Flink (15 September 1902 – April 1951) was a poet from Pennsylvania known for his poems of the Pennsylvania countryside and his weird poetry.  Although his work appeared in a number of periodicals and anthologies, his only solo book of verse is 1943's A Mellow Horn, a result of having been awarded a prize from the now defunct Muse magazine.  His work in periodicals included the Centre Daily Times and most notably Weird Tales and brought him national notice.  He also appeared in Dark of the Moon: Poems of Fantasy and the Macabre, edited by the author August Derleth.  Born in Illinois, he spent most of his life in Centre Hall, Pennsylvania.  He never married or had children.

References

Centre Hall Poet Shared Mosaic of Rural Life, Centre Daily Times
Poetry Explorer
Biographical details and selected works

1902 births
1951 deaths
Poets from Illinois
Poets from Pennsylvania
20th-century American poets
American male poets
Weird fiction writers
People from Centre County, Pennsylvania
20th-century American male writers


text:
Asconema är ett släkte av svampdjur. Asconema ingår i familjen Rossellidae.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Glassvampar
Asconema