text:
Statistics of 1. deild in the 2004 season.

Overview
It was contested by 10 teams, and Havnar Bóltfelag won the championship.

League standings

Results
The schedule consisted of a total of 18 games. Each team played two games against every opponent in no particular order. One of the games was at home and one was away.

Top goalscorers
Source: faroesoccer.com

13 goals
 Sonni L. Petersen (EB/Streymur)

12 goals
 Súni Olsen (GÍ)
 Rógvi Jacobsen (HB)

9 goals
 Jacob Bymar (KÍ)
 Jónhard Frederiksberg (Skála)

8 goals
 John Petersen (B36)
 Heine Fernandez (HB)
 Bogi Gregersen (Skála)

7 goals
 Egil á Bø (B36)
 Anderson Cardena (B68)
 Sorin Anghel (EB/Streymur)
 Heðin á Lakjuni (HB)
 Høgni Zachariassen (ÍF)
 Erling Fles (KÍ)

References

1. deild seasons
Faroe
Faroe
1


text:
The Kamiriithu Community Education and Cultural Centre, in Kamiriithu, Kenya was a center and program formed in 1976 by efforts from Ngũgĩ wa Thiong'o, scholars from the University of Nairobi, and locals from the Kamiriithu village community. The center was especially focused around theatre, through a multitude of self-contained programs geared towards different community groups. The participants came from a variety of different classes, but were predominantly made up of the local peasant class.

The goal of the center was to reconnect to Kenyan traditions and African theatre. This was facilitated by the performance of shows in Gikuyu, as well as staging drama and musical productions that featured song, dance, and mimes. The center was most famous for its production of Ngaahika Ndeenda (I Will Marry When I Want) co-written by Ngũgĩ wa Thiong'o and Ngugi wa Mirii in collaboration with community members of Kamiriithu and directed by Dr. Kimani Gecau. The production premiered on October 2, 1977, and took place in an open-air theater at Kamiriithu, housing an audience of at least 10,000 people.

Due to the play's critique of justice for Kenyan people within society and the massive attendance of the production, the Kenyan government banned the center from holding any public gatherings. This made it impossible for the center to continue performing Ngaahika Ndeenda. Ngugi wa Thiong'o was later arrested on December 31, 1977, for being a potential political threat to the Kenyan government at the time. However, even after the government interventions, the Kamiriithu Community Center continued its trajectory by beginning on a production of Maitu Njugira (Mother Sing for Me) which was co-directed by Dr. Kimani Gecau and Waigwa Wachiira and set to premiere at the Kenyan National Theatre on February 19, 1982. The government withdrew the center's license for public performance in November 1977 and banned all theatre activities at the Kamiriithu Community Education and Cultural Centre (and neighboring areas) on March 11, 1982.

On March 12, 1982, three truckloads of armed police arrived at the Kamiriithu Community Education and Cultural Centre and razed their open-aired theatre to the ground.

See also
Ngaahika Ndeenda

References
Decolonising the Mind (Ch. 2), Ngugi Wa Thiong'o

Education in Central Province (Kenya)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Biografia
Raffaele nacque nel paese di Aiello Calabro il 23 marzo 1811, dall'artigiano Isidoro Aloisio e da Maria Corchio.
Lavorò in quasi tutta la Provincia di Cosenza lasciando suoi dipinti su molti monumenti.
Morì nella sua abitazione in Aiello, Via San Francesco 4, il 21 maggio 1892. L'atto di morte lo qualificò come "tintore", e la sua figura venne rivalutata solo in tempi recenti.

Opere
 Madonna del latte (1834; Cosenza, collezione privata);
 Santa Lucia (1836, Duomo di Rossano);
 Madonna con Bambino (1848, Oratorio Confraternita di Maria Santissima di Corigliano Calabro);
 Adorazione dei Magi (1848, Corridoio delle Armi del Castello di Corigliano Calabro);
 Ritratto dell'architetto F. Bartolini (1848, Corigliano Calabro, collezione privata);
 Presentazione di Maria (1848, Castello di Corigliano Calabro);
 Madonna con Bambino (1854, Chiesa di Santa Maria delle Grazie, Aiello Calabro);
 Gloria di San Giuseppe (1856, Santuario di Schiavonea);
 Storie di frà Benedetto (1862-1865, Santuario della Madonna della Catena di Laurignano);
 Santa Chiara (1867, Chiesa di Sant'Omobono a Cosenza);
 Crocifissione (1869, Marzi);
 Ecce Homo (1870, Chiesa di San Francesco di Paola a Castrovillari)
 Giudizio Universale (1871, Chiesa della Santissima Trinità a Castrovillari);
 Santa Teresa (1871, Chiesa della Santissima Trinità di Castrovillari);
Ritratto di Francesco Falco Arcidiacono della Cattedrale di Rossano (1843, Rossano, collezione privata)
Ritratto dell'avv. Benedetto Greco (1850, Rossano collezione privata)
Ritratto di donna Ernesta de Mundo e della figlia Raffaella Greco (1850. Rossano, collezione privata)

Altre opere dell'Aloisio sono alcuni affreschi nelle chiese di San Bernardino e San Nilo a Rossano (1836), affreschi nella Chiesa della Consolazione a Cleto e tele nella Chiesa del Rosario a Paola (1840-1850), pitture murali nella Chiesa dell'Annunziata di Acri (1840-1850), e infine gli affreschi della Chiesa di San Giuliano e di Santa Maria delle Grazie ad Aiello Calabro. Altre opere sono conservate in collezioni private in Aiello.

Note

Bibliografia
 Raffaele Borretti e Giorgio Leone, Aiellesi Illustri: Raffaele Aloisio, in "Aiello: antichità e monumenti", Cosenza 1994.

Collegamenti esterni


text:
Radivoj Korać (; 5 November 1938 – 2 June 1969) was a Serbian and Yugoslav professional basketball player. He represented the Yugoslavia national basketball team internationally. Korać is well-known for holding the EuroLeague's all-time single-game scoring record (since 1958), at 99 points scored, in a game versus Alviks, during the 1964–65 season, and for once making 100 out of 100 free throws on a live television show in Belgium.

Korać died in a car crash in 1969, at the age of 30, and FIBA Europe later established the European-wide third-tier level FIBA Radivoj Korać Cup, in his remembrance, in 1971. Korać was named one of FIBA's 50 Greatest Players in 1991. In 2002, the Basketball Federation of FR Yugoslavia named its top national domestic cup competition, the Radivoj Korać Cup, after him. He was enshrined into the FIBA Hall of Fame in 2007, and was named one of the 50 Greatest EuroLeague Contributors the following year.

Club career
Korać was born in Sombor, in the Kingdom of Yugoslavia. He started playing for OKK Beograd, at the age of 16, and played as a left-handed forward-center. Popularly nicknamed, Žućko ('Ginger'), he became one of the best, if not the best, player of the Yugoslav First Federal League in the 1960s. In 1960, Korać was named The Best Athlete of Yugoslavia, and Yugoslav Sportsman of the Year. He was the best scorer of the Yugoslav First Federal League for seven seasons, which was a record. He scored a total of 5,185 points, in 169 games played in the Yugoslav League, for a career scoring average of 30.7 points per game. In 1962, in a Yugoslav First Federal League game against Mladost Zagreb, Korać scored 74 points.

With OKK Beograd, he won four Yugoslav League titles. Korać also played in multiple FIBA European Champions' Cup (EuroLeague) competitions with OKK Beograd. Korać was named a part of the best European selection, in both 1964 and 1965. In a two-game playoff series against Swedish League champions Alviks, during the 1964–65 season of the FIBA European Champions' Cup (EuroLeague), he scored 170 points. He scored 71 points in the first game of the series, and 99 points in the second game of the series, for a series scoring average of 85 points per game. He averaged 54.8 points per game that season, which is the highest single-season scoring average in the EuroLeague's history, since 1958.

Korać's career scoring average in the EuroLeague was 43.6 points per game. He was also the best scorer in the Belgian League in 1968, while playing with Standard Liège, and the Italian League's best scorer in 1969, while playing with Padova.

National team career
Korać entered into the senior Yugoslavian national basketball team in 1958, and went on to win five silver medals, and one bronze medal with them, in a total of 157 international games. He was the EuroBasket's Top Scorer 4 times (1959, 1961, 1963, 1965), and was named the MVP of EuroBasket 1961. He also won the silver medal at both the 1963 FIBA World Championship, and the 1967 FIBA World Championship.

He was the Top Scorer of the 1960 Summer Olympic Games, and he won the silver medal at the 1968 Summer Olympic Games. With Yugoslavia's senior men's national team, he scored 3,153 points in 157 games played, for a scoring average of 20.1 points per game. He was the leading scorer in the 1960 games.

Personal life
Away from the basketball court, Korać enjoyed theatre, music, and reading books. He was a senior undergraduate, from the Faculty of Electrical Engineering (ETF), at the University of Belgrade. Surprisingly, he once turned down a contract offer to play with Red Star Belgrade.

Death and legacy
On Monday 2 June 1969, Korać died in a car crash, just outside of Sarajevo, on the road between Vogošća and Semizovac. The Yugoslav Basketball Federation decided that no basketball games would be played in Yugoslavia, on 2 June again. He is interred in the Alley of Distinguished Citizens in the Belgrade New Cemetery.

In 1971, FIBA Europe established the FIBA Radivoj Korać Cup. After the third-tier level European-wide Cup folded in the year 2002, the Basketball Federation of Serbia and Montenegro renamed its national domestic cup competition to Radivoj Korać Cup, a name it still carries today in Serbia.

In popular culture
 In 2011, Serbian biopic and semi-documentary film, Ginger: More Than a Game, Korać is portrayed by Vladimir Aleksić. The film tells the story of his life.
 In 2015, Serbian sports drama, We Will Be the World Champions, Korać is portrayed by Dejan Dedić. Dedić also reprised his role in the 2016 Serbian TV series Prvaci sveta.

See also
 List of basketball players who died during their careers
 List of Yugoslav League annual scoring leaders
 List of Yugoslav League career scoring leaders
 List of players in the Naismith Memorial Basketball Hall of Fame
 List of members of the FIBA Hall of Fame
 FIBA Korać Cup
 Radivoj Korać Cup

Notes

References

External links
 OKKBelgrade Hall Of Fame - Official Web Site of OKKBelgrade*
 FIBA Hall Of Fame Page On Korać
 Euroleague.net 50 Greatest Contributors
 FIBAEurope.com Profile
 Сећање на легендарног стрелца (The memory of the legendary shooter ), RTS, June 1, 2009
 Radivoj Korac's 99 points
 101 Greats: Radivoj Korac

1938 births
1969 deaths
Sportspeople from Sombor
Basketball players at the 1960 Summer Olympics
Basketball players at the 1964 Summer Olympics
Basketball players at the 1968 Summer Olympics
Burials at Belgrade New Cemetery
Centers (basketball)
FIBA Hall of Fame inductees
Medalists at the 1968 Summer Olympics
Olympic basketball players of Yugoslavia
Olympic medalists in basketball
Olympic silver medalists for Yugoslavia
OKK Beograd players
Pallacanestro Petrarca Padova players
Power forwards (basketball)
Road incident deaths in Bosnia and Herzegovina
Road incident deaths in Yugoslavia
Serbian men's basketball players
Serbian expatriate basketball people in Belgium
Standard BC Liège players
Yugoslav men's basketball players
1963 FIBA World Championship players
1967 FIBA World Championship players


text:
The Austrian Military Merit Decoration () was established 13 November 1989 to honor the Military of Austria.  The badge is a silver-gilt breast star which is worn on the left chest.  The cross is 60 mm wide and high and in white enamel, with a red border.  In the center is a gold medallion with the Austrian eagle.  The cross has no inscription on the obverse, but on the reverse is inscribed Verdienst (Military Merit).  Between the arms of the cross are gold crossed swords.

See also
Honours system in the Republic of Austria

References

Military awards and decorations of Austria


text:
Serpil Gür es una deportista turca que compitió en taekwondo. Ganó una medalla de oro en el Campeonato Europeo de Taekwondo de 1990 en la categoría de –47 kg.

Palmarés internacional

Referencias

Gur, Serpil


text:
Катего́рії есте́тики — це естетичні відчуття, смаки, оцінки, переживання, ідеї, ідеали, естетичні міркування, судження. Категорії естетики історично змінюються і розвиваються, відображаючи певні етапи у розвитку людського пізнання.

Естетичні уявлення можуть існувати в нашому розумі як пари протилежних категорій, боротьба протилежних сил: «прекрасне — потворне», «піднесене — низьке», «комічне — трагічне». Китайський мудрець Лао-Цзи казав: «відкиньте прекрасне, і не буде потворного, облиште високе, і не буде низького». Естетичні категорії — це духовні моделі естетичної практики, де закріплено досвід опанування людиною світу.

В естетичній свідомості людства незмінним зберігається існування естетичних категорій та їх глибинний зміст. Естетичні ж вподобання змінюються, як у часі, так і у просторі.

Естетична свідомість існує на рівнях:
 Безсвідомому — як генетично успадкований від предків інстинкт
 Чуттєвому — як емоційні стани
 Розумовому — як усвідомлені цінності, естетичні категорії

Естетичні категорії виступають мірилом людських почуттів, порухів душі. Звісно, вони є відносними визначеннями, оскільки відчуття прекрасного у кожного так чи інакше відрізняється. Вони розробляються на основі побудови логічних визначень, які включають у себе найголовніші ознаки і риси того, що підпадає під естетичну категорію. Правда, естетичні категорії скоріше послуговують для наукового пізнання прекрасного, ніж основою для відчуття прекрасного.

Категорії гармонії, миру та хаосу

 З відомого античного міфа Гармонія (у перекладі з грецької «злагода, лад»), була донькою бога війни Ареса та богині кохання і краси Афродіти. У міфі відбилось уявлення про гармонію як породження двох протилежних основ — краси і боротьби, любові і війни.
Інший давньогрецький міф розповідає про походження всесвіту, де гармонія є протилежністю хаосу, який виступає однією з першооснов виникнення всесвіту. Хаос — щось позбавлене якості, визначеності, форми, це порожнеча, розпорошеність. Гармонія ж означає певну якісну визначеність, єдність і оформленість цілого як сукупності складових частин. Принципом, на основі якого ця єдність можлива, є міра.
Грецької давнини сягають вислови: «нічого занадто», «міра — найкраще», «використовуй міру», «людина — міра всього». І, нарешті, найхарактернішим для піфагорійського вчення є те, що гармонія в них має числове вираження, що вона органічно пов'язана із сутністю числа.
Числова гармонія лежить в основі античного вчення про космос із симетрично розташованими і настроєними на певний музичний числовий тон сферами. Піфагорійці визнавали, що форма Всесвіту має бути гармонійною, і надавали їй вигляду симетричних геометричних фігур: Землі — форму куба, вогневі — форму пірамід, повітрю — форму октаедра, воді — форму ікосаедра, сфері Всесвіту — форму додекаедра. Саме з цим пов'язане відоме піфагорське вчення про гармонію сфер. Піфагор та його послідовники вважали, що рух світил навколо центрального світового вогню створює гармонійну музику. Тому космос постає гармонійно побудованим і музично оформленим тілом.
Гармонія притаманна насамперед об'єктивному світові речей, самому космосу. Вона властива і природі мистецтва.

Середньовічна естетика', яка виробляла своє розуміння гармонії, опинилася в складному і суперечливому становищі щодо античної спадщини. Античні уявлення про гармонійну побудову космосу, про мірне обертання небесних сфер не відповідали біблійним поглядам на будову і походження світу. Необхідно було обґрунтовувати нову християнську космогонію, аби замінити ідею космічної гармонії ієрархією земного і небесного, людського і Божого. Проте зовсім відмовитися від античного вчення про гармонію служителів культу не могли.
Св. Григорій Нісський вважав, що гармонічна влаштованість світу є доказом слави Божої. Нової ідеєю щодо гармонії було уявлення її як тотожності цілого і частини; за нею стояло вчення стоїків і неоплатонівців про єдність мікро- і макрокосмосу.Категорії гармонії і міри широко використовувалися й у Новий час, проте вони вже не були головними естетичними поняттями, за допомогою яких усвідомлювалися нові естетичні проблеми.
Певний підсумок розвитку розуміння гармонії і міри знаходимо у Гегеля. Гармонію він розглядає в системі споріднених естетичних понять — правильності, симетрії, закономірності. Правильність, на його думку, є найбільш елементарним і абстрактним виявленням довершеності. Вана створюється шляхом однакового повторення певної фігури або мотиву, а отже, повністю виключає усяку різноманітність, в усьому передбачає однаковість і тотожність. З усіх ліній найправильнішою є пряма, а з геометричних фігур — куб.
З правильністю пов'язана і симетрія. Але тут вже не досить одноманітного повтору тієї самої визначеності, що має місце в абстрактній правильності. Симетрія вимагає також і здійснення розрізнених у розмірах, положенні, формі, кольорі певних визначеностей, які, об'єднуючись, створюють симетрію. Обидва ці поняття, з точки зору Гегеля, характеризують кількісну визначеність речі, однак ще не відкривають діалектичного співвідношення кількості і якості. Що ж до гармонії, то вона має відношення не тільки до кількісної, а й до якісної визначеності, містить в собі три складові — внутрішню єдність, цілісність і узгодженість.
Отже, категорія міри набуває в естетиці Гегеля універсального діалектичного значення. Всяка єдність протилежностей виступає в нього як міра, в якій ці протилежності об'єднуються. В цьому відношенні розуміння гармонії у Гегеля близьке до античного поняття середини. Гармонія виступає як певний тип міри, де якісні протилежності перебувають в якійсь єдності і цілісності.

Сучасна естетична наука широко використовує філософські категорії гармонії і міри. Однією із кардинальних її проблем є питання про гармонію природи і навіть більше — про гармонію Всесвіту. Чи відповідають виміри людини вимірам природи, біосфери? Не менш актуальною є проблема виховання гармонійної людини.

 Категорії прекрасне і потворне Прекрасне — центральна категорія естетики, в якій знаходять оцінку явища дійсності, твори мистецтва, які дають людині відчуття насолоди, втілюють у предметно-чуттєвій формі свободу і повноту творчих і пізнавальних сил і здатностей людини в усіх областях суспільного життя: трудовій, соціально-політичній, духовній та ін.
Це найвища естетична цінність, яка збігається з уявленнями людини про досконалість або про те, що вдосконалює життя. Прекрасне — основна позитивна форма естетичного освоєння дійсності. В ній знаходить своє безпосереднє відображення естетичний ідеал.
Найбільш близькі за значенням поняття: гармонійне, досконале, краса, гарне, вродливе, яскраве.

В естетиці існує декілька моделей розуміння прекрасного:
 1. Прекрасне розуміють як втілення Бога (абсолютної ідеї) у конкретних речах чи явищах.
 2. Прекрасне не є чимось об'єктивним. Джерелом та витоком прекрасного є сама людина, її свідомість.
 3. Прекрасне — це природний прояв об'єктивних якостей явищ дійсності, найбільш близький до їх природних особливостей.
 4. Прекрасне — це співвідношення об'єктивних особливостей життя з людиною як мірою краси.

Особливості прекрасного:
 має об'єктивну основу, що відбилась у так званих законах краси: законах гармонії, симетрії, міри;
 має конкретно-історичний характер;
 уявлення про прекрасне залежить від конкретних соціальних умов життя особистості, тобто від її способу життя;
 ідеал прекрасного визначається також особливостями національної культури;
 суб'єктивне розуміння прекрасного зумовлене рівнем індивідуальної, особистісної культури, особливостями естетичного смаку.Потворне — антипод, протилежність прекрасного. Це категорія пов'язана з оцінкою тих явищ, які викликають людське обурення, незадоволення внаслідок дисгармонії і відображає неможливість або відсутність досконалості.
Отже, якщо людина впізнає втілені в життя свої ідеальні уявлення про дійсність або те, що сприяє її вдосконаленню, то вона сприймає такі явища як прекрасні, а якщо зустрічаються з розпадом життя, з зовнішньою або внутрішньою дисгармонією, то це оцінюється як потворне. Тому прекрасне — найвища позитивна естетична цінність, а потворне — негативна естетична цінність.

 Категорії піднесене і низьке Піднесене — категорія естетики, яка відбиває сукупність природних, соціальних та художніх явищ, які є винятковими за своїми якісними характеристиками, завдяки чому вони виступають як джерело глибокого естетичного переживання. Якщо прекрасне несе в собі людську міру, то піднесене — це перевищення міри, тобто піднесене — це те, що вражає людське уявлення силою або масштабом свого прояву.
Піднесене — колосальне, могутнє, що перевищує можливості сучасного людства. Це естетична категорія, яка виражає сутність явищ, подій, процесів, які мають велику суспільну значущість, що впливають на життя людини, на долі людства. Події і явища, що оцінюються як піднесені, естетично сприймаються людиною як протиставлення всьому приземленому, примітивному, буденному. Піднесене викликає в людини особливі відчуття і переживання, яке піднімає його над усім примітивним, веде людину на боротьбу за високі ідеї. Піднесене тісно пов'язане з прекрасним, також виступаючи втіленням естетичного ідеалу.Пафос, патетичне — від грецького path́etikos, сповнений почуття, ṕathos — страждання; споріднена категорія, що виражає великі та сильні людські почуття. Ці патетичні почуття виникають внаслідок прийняття найважливішого рішення, наприклад, на краю смерті.Низьке — категорія естетики, яка відтворює негативні явища дійсності і особливості суспільного та індивідуального життя, які викликають у людини співвідносну естетичну реакцію (презирство і зневагу). Низьке на противагу піднесеному є буденним, звичайним. Але це не вся звичайна реальність, це гірша, нижча її частина. Як низькі сприймаються явища, які містять загрозу для життя людини, її гідності, самоповаги, які заважають процесу самореалізації особистості.

 Категорії комічне і трагічне Трагічне — це категорія естетики, що відбиває діалектику свободи та необхідності, втілюючи найгостріші життєві протиріччя між необхідністю чи бажанням та неможливістю їх здійснення. В центрі трагічного — конфлікт між тим, що людина може (необхідність), і тим, чого вона бажає (свобода), або ж між тим, що людина має (обов'язком) і чого хоче (бажанням). Тобто конфлікт між прагненнями різного рівня — особистими та соціальними.

Трагічний герой — це особистість, яка свідомо і вільно обирає свій шлях, розуміючи, що його неминуче за цей вибір чекає страждання або навіть смерть.Комічне''' — результат контрасту, розладу, протистояння прекрасного потворному, низького — піднесеному, внутрішньої пустоти — зовнішньому вигляду, що претендує на значущість. Комічне, як і будь-яке естетичне явище є соціальним. Воно перебуває не в об'єкті сміху, а в тому, хто сприймає протиріччя як комічне. Комічне пов'язане з загальною культурою людини.
Форми комічного:
 гумор (використання дотепності та гри слів);
 сатира (критика недоліків, суперечностей);
 іронія (прихований сміх, замаскований серйозною формою);
 сарказм («зла іронія», що має руйнівну силу).

 Естетичні категорії та людські емоції
Основні естетичні категорії найтісніше пов'язані з емоційно-чуттєвими станами людини:
 Гармонія — рівновага, спокій, радість, лад
 Хаос — дисгармонія, безлад, порушення рівноваги, неспокій
 Прекрасне — захоплення, милування, задоволення
 Потворне — огида, незадоволення, розчарування
 Піднесене — радість, хвилювання, збудження
 Низьке — гнів, огида, презирство, зневага
 Комічне	— сміх, радість, збудження
 Трагічне — горе, співчуття, пригнічення або збудження, розпач, фрустрація
 Героїчне — дії окремої особи чи суспільства в цілому задля прогресу, які вимагають особливої віддачі моральних, інтелектуальних, фізичних зусиль, мужності, відваги, самопожертви.

 Джерела
 Лозовий В. О., Етика, Навч.посібн. К., 2002 р.
 Левчук Л. Т., Естетика, К., 1997 р.
 Левчук Л. Т., Онищенко О. І. Основи естетики: К., 2000 р.
 Доліна В. В., Єфименко О. М., Етика, К., 1992 р.
 Борев Ю. Б. Естетика, М., 1990 р
 Філософський словник. — М., 1998.
 Загорівська Г. М. та ін. Естетика: підручник для Вузів. — К., 2000.
 Машкевич С. І. Прекрасне і наукове мислення. // Освіта. — 1999. — № 3.

 Література
 Л. Левчук''. Категорії естетики //

Посилання

Естетика

Надпопулярні статті


text:
Lucy Beatrice Moore  (14 July 1906 – 9 June 1987) was a New Zealand botanist and ecologist.

Biography

Early life and education
Moore was born in Warkworth, New Zealand, on 14 July 1906, the daughter of Janet Morison and Harry Blomfield Moore. Her father was a local librarian and keen amateur naturalist. She went to primary school at Warkworth and then left home to attend Epsom Girls' Grammar school in Auckland. She won both a Junior and a Senior National Scholarship at Epsom Girls' as well as a University National Scholarship after enrolling as a student at Auckland University College in 1925. Moore graduated MSc with first-class honours in 1929  under the direction of the botanist T. L. Lancaster. Her thesis was on the root parasite Dactylanthus.

Career

Moore was at first unsuccessful in her attempt to work as a botanist. She applied for but failed to obtain positions at both the University of Canterbury and Victoria University of Wellington. This was in spite of the fact that her botanic research and writing was extremely prolific and praised by eminent botanists such as Dr Leonard Cockayne. She was employed from 1929 to 1938 as a demonstrator in zoology at the University of Auckland. She was awarded the Duffus Lubecki Scholarship annually between 1929 and 1931.  This scholarship enabled her to undertake scientific research and she was able to balance this work with her demonstrating commitments.

She undertook a series of trips to Mt Moehau at the tip of the Coromandel Peninsula as field work for the Duffus Lubecki Scholarship. She was accompanied on most of these field trips by her close friend and fellow botanist, Lucy Cranwell.  The two botanists made a number of field trips into remote parts of the country in order to contribute to information about native flora. The Moehau expeditions were followed in 1930 by a field trip to Maungapohatu, deep in the heart of the Urewera country. Together they wrote important papers on the northern high-peak vegetation of Mt Moehau and Maungapohatu, and on the Hen and Chickens Islands.

In May 1935 the two botanists began a 10-month trip to Britain and Europe, where they attended botanical congresses in London and Amsterdam. Moore had the opportunity to work briefly at Kristineberg and Plymouth marine biological stations, and to demonstrate zoology at University College London. Upon their return to New Zealand they continued their field work together. Moore and Cranwell also produced zoological research, writing a highly original and influential joint paper on the intertidal zonation of the Poor Knights Islands that was published in 1938.

In 1938 Moore obtained a position in the botany division of the Department of Scientific and Industrial Research (DSIR). She was given responsibility for lower plants, and also assigned to work on weeds. This led to an important paper on the pasture invasion and life history of the hard fern Paesia, published in 1942. During the Second World War, she developed a project involving the extraction of agar from seaweed, in order to grow cultures for bacteria. Japan had previously been the world supplier of agar. In later years Moore was to remain an algologist, working with the botanical artist Nancy M. Adams to produce the widely read Plants of the New Zealand coast in 1963.

After the war Moore changed her research field to the tussock-lands of Molesworth, in Marlborough. She published on the invasive scabweed Raoulia in 1953, on Rumex-dominated communities in 1954, and in 1955 and 1956 on introduced grass and tussock establishment. At the International Botanical Congress at Stockholm in 1950 she spoke on both Raoulia ecology and Sphacelaria, a small brown alga.

In 1953 Moore began worked with Dr Harry Allan on Volume I of the Flora of New Zealand. Her contributions include taxonomic revision in Colobanthus, Myosotis, Ourisia, Plantago, Pomaderris, and Veronica (as Hebe). Allan's death in 1957 left her with editorial responsibility for the whole project. She produced Volume II of the series with Dr Elizabeth Edgar.  In 1960 Moore moved to the botany division of the DSIR at Lincoln. The shift coincided with the start of work on the second volume of the series. This work prompted Moore to write separate papers on asteliads, Bulbinella, Libertia and orchids. Published in 1970, Volume II of Flora of New Zealand was hailed for its thorough scholarship.

Retirement
Although Moore retired in 1971 she remained active at Lincoln until 1980. The final grassland ecology bulletin, The changing vegetation of Molesworth station, New Zealand, 1944 to 1971, appeared in 1976, and in 1978 she produced The Oxford Book of New Zealand Plants with J. B. Irwin as botanical illustrator. She returned to Warkworth in 1980. In 1985 she gave a lecture to the Auckland Botanical Society looking back on the work she and Cranwell did in the 1920s. In 1986 she gave another lecture, the inaugural Lucy Cranwell Lecture to the Auckland Botanical Society.

Death
Moore died on 9 June 1987 at her Orewa rest home.

Published works
Along with the above-mentioned books, Moore published numerous scientific papers on a range of subjects including marine and terrestrial ecology, the taxonomy of flowering plants, seaweeds and barnacles, plant geography, flower biology, carpology and the history of New Zealand botany.

Honours and awards

In 1945, Moore was elected a fellow of the Linnean Society of London. She was appointed a Member of the Order of the British Empire in the 1959 Queen's Birthday Honours, and in 1963 the University of Canterbury gave her its DSc for her Hebe research. A fellow of the Royal Society of New Zealand from 1947, she was awarded its Hutton Medal in 1965. In the same year she delivered the Leonard Cockayne Memorial Lecture. In 1974 she was awarded the Sir Ernest Marsden Medal for Service to Science by the New Zealand Association of Scientists.

Moore also established the Allan Mere Award in honour of Harry Allan which is now presented by the New Zealand Botanical Society to outstanding botanists in acknowledgement of their significant contribution to botany in New Zealand. The Mere that Moore donated for the prize is housed at the Allan Herbarium at Landcare Research, Lincoln.

The New Zealand native grass species Festuca luciarum is named after Moore and her fellow botanist Lucy Cranwell.

In 2017, Moore was selected as one of the Royal Society Te Apārangi's "150 women in 150 words", celebrating the contributions of women to knowledge in New Zealand.

Authority abbreviation

References

1906 births
1987 deaths
20th-century New Zealand botanists
New Zealand ecologists
Women ecologists
University of Auckland alumni
People from Warkworth, New Zealand
People associated with Department of Scientific and Industrial Research (New Zealand)
20th-century New Zealand women scientists
New Zealand Members of the Order of the British Empire
Fellows of the Royal Society of New Zealand
Fellows of the Linnean Society of London
New Zealand women botanists
New Zealand naturalists


text:
Licusati is een plaats (frazione) in de Italiaanse gemeente Camerota.

Plaats in Salerno


text:
Funny Yockana Creek is a stream in the U.S. state of Mississippi.

Funny Yockana is a name derived from the Choctaw language meaning "squirrel country".

References

Rivers of Mississippi
Rivers of Neshoba County, Mississippi
Mississippi placenames of Native American origin


text:
История
Grado Labs — американский производитель наушников и фонокартриджей (головок звукоснимателей). Основана в 1953 году Джозефом Градо (Joseph Grado) в Бруклине.

Grado – одна из старейших «семейных» компаний в аудио, на протяжении почти полувека сохраняет лидирующие позиции в индустрии hi-end audio и звукозаписи.

Ссылки

 Официальный сайт компании

Компании Нью-Йорка
Производители звукового оборудования


text:
Le Capital Hilton, autrefois l'hôtel Statler, est un hôtel de Washington, la capitale des États-Unis. Construit au début des années 1940, c'est une propriété contributrice au district historique de la Sixteenth Street depuis le . Il est membre des Historic Hotels of America depuis 2014.

Liens externes

Hôtel à Washington (district de Columbia)
Propriété contributrice à un district historique à Washington (district de Columbia)
Hilton Hotels & Resorts
Historic Hotels of America


text:
Гариг-илгар — вымерший иватьянский язык. До того как гариг-илгар вымер, он был распространён на севере Австралии. Последний носитель гариг-илгара умер в 2003-ем году. У гариг-илгара было два диалекта: гариг и илгар. Код этого языка в ISO 639-3 — ilg.

Фонология

Примечания

Языки Австралии


text:
The Human and Social Sciences Library Paris Descartes-CNRS (in French Bibliothèque de sciences humaines et sociales Descartes-CNRS) is one of the most important French libraries concerning sociology, linguistics and science education. The library collaborates with BNF (Bibliothèque nationale de France) as an associated pole (pôle associé) on topics such as health and public policy, Ethics and bioethics, Health sciences and society, drug use and abuse, social psychology.

Being a unité mixte de service (mixed service unit) (UMS 3036), the library depends on both Paris Descartes University (Paris V) and the French National Centre for Scientific Research (CNRS). It is located in Rue des Saints-Pères, in the Latin Quarter.

History

The collection of the library comes from two different origins :

Paris 5 University Human and Social Sciences Libraries

A part comes from the former Human and Social Sciences collections of Paris Descartes University (formerly Paris V University) – the collections of social sciences and linguistics were held in the Sorbonne and those of science education in a library in Rue des Saints-Pères  (6th district of Paris). Part of the major linguistics collection come from the private libraries of well-known 19th and 20th-century scholars such as Abel Hovelacque, Joseph Vendryes, and others.

CNRS Sociology Library

The main part of the collection comes from the former Sociological Library of the CNRS. The collections increased during the second half of the 20th century. Georges Gurvitch gave books that he had purchased in the United States to the library and Maurice Halbwachs also gave a part of his private library to the Sociological Study Center (Centre d'études sociologiques, CES) just after World War II.

The library, founded by Lucienne Thomas, had the same fate as the CES. First situated in Rue de Varenne (7th arrondissement), it moved to Rue Cardinet (17th arrondissement) in 1959. Its aim is to buy and make available books and knowledge to researchers but also to indicate the resources at a national scale: thus, the library is in charge of the "sociology" section of the Bulletin Signalétique (a kind of bibliography of French science articles) at the beginning of the 70s.

Jacques Lautman, head of CNRS' Human and Society sciences department, decided to change its name in «Bibliothèque de sociologie du CNRS» (CNRS Sociology Library) in 1986. It moved one more time to Rue Pouchet (next to Rue Cardinet). Closed for a time while being reorganized, it re-opened in 2004 : it then held 50,000 sociological books and a collection of  1,500 periodicals. In 2006, it became part of the new Human and Social Sciences Library Paris Descartes-CNRS.

The library currently

The library reopened at the end of 2006, at the same time that Paris Descartes Social Sciences Faculty moved from the Sorbonne to its new location in Rue des Saints-Pères.

It is a library reserved for scientific research, mainly for grad students, scholars, social and human scientists from all universities and scientific centers. It possesses a collection of more than 80,000 books and 2,000 periodicals (of which at least 500 subscriptions are running) - add all the electronics periodicals and reviews subscriptions bought by the University Library.
In 2008, the former "Friends of Centre d'Études Sociologiques'Society" (SACES) has entrusted to the library some photographic portraits of sociologists : Raymond Aron, André Davidovitch, Émile Durkheim, Georges Friedmann, Louis Gernet, Alain Girard, Marcel Granet, Georges Gurvitch, Maurice Halbwachs, Robert Hertz, Lucien Lévy-Bruhl, Marcel Mauss, Pierre Naville, Pierre Joseph Proudhon, Jean Stoetzel. The complete collection consists of 15 framed photographs, size 32.5 × 38.5 cm (12.79 × 15.15 in). Part of this collection is available on the open archive MediHAL

But it is also an experimental library for new tool for scientific information circulation in France and abroad. The library plays an important part to digitize French Social Sciences reviews for Persée website (created by French Education Ministry). It also plays a leading role in several national projects of CNRS such as TGE-Adonis and Isore.

Notes and references

External links

Official Website

Libraries in Paris
Sociological organizations
Linguistic research institutes


text:
Euplexidia albiguttata är en fjärilsart som beskrevs av W. Warren 1912. Euplexidia albiguttata ingår i släktet Euplexidia och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
albiguttata


text:
Nerizza Garcia Presnede Naig-Miranda (born 7 September 1985), better known as Neri Naig, is a Filipino actress. She was discovered after joining Star Circle Quest, a reality show of ABS-CBN in search of new actors and actresses and landed as the 6th runner-up.

Career
Naig joined Star Circle Quest but was not able to bag the title. After an absence of several years, she is now staging a career comeback with the help of her manager, Boy Abunda. She has been featured in shows like SCQ Reload: OK Ako!Kilig Ako!, Ang Panday, Sana Manulit Muli, Ysabella and a vampire in Imortal.

Personal life
In 2014, Naig and Chito Miranda vocalist of the band Parokya ni Edgar married twice: in a civil ceremony on 13 December and in a formal wedding in Tagaytay the following day. In August 2015, Naig's pregnancy suffered from a miscarriage, which would have been her first child with Miranda. On 19 June 2016, Chito Miranda announced that Neri is pregnant again.

Sex video scandal
On 3 August 2013, three sex video snippets of Chito Miranda having sex with three women on different occasions were shown on YouTube. The video snippets with the other two women were taken down the same day, but the video with Naig became popular in different blogs and social media sites. On his Twitter account, Miranda said his room was recently robbed. Among those stolen was his hard disk drive, where photo and video files were stored. On Parokya ni Edgar's Facebook page and on Miranda's Instagram page, Miranda expressed his sadness on the leaking of the private video. He also asked for forgiveness from both his and Naig's families.

A second, more graphic clip, which is 11 minutes and 20 seconds long, different from the first video that spread in August was uploaded Monday afternoon on a Facebook page.

In February 2016, the Cebu Regional Trial Court Branch 5 issues a warrant of arrest against Naig and Danilyn Nunga, her road manager who faced charges of libel (in accordance with the Cybercrime Prevention Act of 2012) due to posting of an Instagram photo of two complainants who maliciously portrayed as bogus sellers of a digital camera.

Filmography

Television

Movies

References

External links

Place of birth missing (living people)
Star Circle Quest participants
Star Magic
Living people
Filipino film actresses
People from Baguio
1985 births
Filipino television actresses


text:
Rehmannia solanifolia är en snyltrotsväxtart som beskrevs av Pu Chiu Tsoong och T.L. Chin. Rehmannia solanifolia ingår i släktet Rehmannia och familjen snyltrotsväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Snyltrotsväxter
solanifolia


text:
i2hub was a peer-to-peer file sharing service and program designed and intended primarily for use by university and college students.

History
The program was created by Wayne Chang, a student at University of Massachusetts, Amherst.

i2hub used Internet2, which was a special network that connected universities around the world. It allowed faster data transfer rates than typical Internet connections. Because of this, download speeds through i2hub were usually much faster than through other peer-to-peer networks.

The service was launched in March 2004 and ultimately expanded to over 400 universities and colleges both in the United States and abroad.

Competition from Facebook
In August 2004, Mark Zuckerberg, Andrew McCollum, Adam D'Angelo, and Sean Parker of Facebook launched a competing peer-to-peer file sharing service called Wirehog.  Traction was low compared to i2hub, and Facebook ultimately shut it down.

The Winklevoss Chang Group
As its user-base expanded, it attracted the attention of ConnectU. A partnership allegedly formed between i2hub and ConnectU.  The partnership, called The Winklevoss Chang Group, jointly advertised their properties through bus advertisements as well as press releases.  i2hub integrated its popular software with ConnectU's website, as part of the partnership.  The team also jointly launched several projects and initiatives, including:
 Jungalu.com, an internet-based book exchange
 StallScribbles.com, an online "anonymous confessions" board
 Digital Flyers, a portal for purchasing advertisements to be placed on the various WCG websites and on i2hub
 ConnectHi (also known as ConnectHigh and theyearbook.org), an effort to penetrate the high school social networking market
 ConnectGroups, an initiative to provide clubs and organizations with a means for their members to communicate online with each other about their organizations
 The Winklevoss Chang Representative Program, a sales representative program which WCG used to establish a presence on college campuses and to promote ConnectU and the other WCG properties
 The Rep Center, an internet-based portal, accessible through ConnectU.com, providing a centralized location for the representatives of The Winklevoss Chang Representative Program to communicate and earn points (redeemable for prizes) by recruiting and signing up new users for all of WCG's properties
 Social Butterfly, a feature added to ConnectU to enable users to consolidate their accounts at various social networking sites, such as Facebook, and make that information accessible through ConnectU
 US Patent Application 20060212395, related to a method of purchasing of copyrighted computer files through affinity programs, such as using points from a credit card to purchase copyrighted movies.

Legal pressure
The network was criticized by the Recording Industry Association of America (RIAA) for its ability to share copyrighted materials through a faster medium. On October 5, 2004, Cary Sherman, the president of the RIAA, talked about i2hub in a statement to the United States House of Representatives. On April 12, 2005, the RIAA announced it was suing 405 i2hub users, students at 18 colleges and universities, for copyright infringement. On September 22, 2005, the United States House of Representatives had another hearing to discuss i2hub.  On November 14, 2005, i2hub was shut down with the message "RIP 11/14/2005. It was a good run. Forced to shut down by the industry."

On January 17, 2006, The Wall Street Journal wrote that UMASS students that were sued for using i2hub wanted founder Wayne Chang to pay for their lawsuits.  Wayne Chang and his attorney, Charles Baker, who also represented StreamCast Networks (makers of the Morpheus P2P software), responded saying that i2hub has no liability in the matter and is protected by the EULA.  The lawsuit was never filed by the UMASS students.

Facebook lawsuits
ConnectU had sued Facebook in early 2004. Facebook countersued in regard to the team's Social Butterfly project, and named among the defendants ConnectU, Cameron Winklevoss, Tyler Winklevoss, Divya Narendra, and Wayne Chang. Settlement was reached where Facebook acquired ConnectU for 1,253,326 shares of Facebook stock and an additional $20 million in cash. On August 26, 2010, The New York Times reported that Facebook shares were trading at $76 per share in the secondary market, putting the total settlement value at close to $120 million.  Another lawsuit was filed to undo the settlement, as Facebook allegedly misrepresented the value of the stock by more than fourfold. If the settlement were adjusted to match, the total value would be over $466 million.

The Winklevoss Chang Group lawsuit
On December 21, 2009, i2hub founder Wayne Chang and The i2hub Organization launched a lawsuit against ConnectU and its founders, Cameron Winklevoss, Tyler Winklevoss, and Divya Narendra, seeking 50% of the settlement. The complaint claimed, that "The Winklevosses and Howard Winklevoss filed [a] patent application, U.S. Patent Application No 20060212395, on or around March 15, 2005, but did not list Chang as a co-inventor."  It also stated "Through this litigation, Chang asserts his ownership interest in The Winklevoss Chang Group and ConnectU, including the settlement proceeds."  Lee Gesmer (of prominent law firm Gesmer Updegrove, LLP) posted the detailed 33-page complaint online.

On May 13, 2011, Judge Peter Lauriat made a ruling against the Winklevosses. Chang's case against them could proceed. The Winklevosses had argued that the court lacked jurisdiction because the settlement with Facebook had not been distributed and therefore Chang had not suffered any injury. Judge Lauriat wrote, "The flaw in this argument is that defendants appear to conflate loss of the settlement proceed with loss of rights. Chang alleges that he has received nothing in return for the substantial benefits he provided to ConnectU, including the value of his work, as well as i2hub's users and goodwill." Lauriat also wrote that, although Chang's claims to the settlement are "too speculative to confer standing, his claims with respect to an ownership in ConnectU are not. They constitute an injury separate and distinct from his possible share of the settlement proceeds. The court concluded that Chang had pled sufficient facts to confer standing with respect to his claims against the Winklevoss defendants."

References

File sharing software
Internet properties established in 2004
Student culture
Privately held companies based in Massachusetts


text:
Urodzili się
 Juan Fernández de Navarrete, hiszpański malarz manierystyczny.
 Giovanni Battista Zelotti, włoski malarz.

Zmarli
 Andrea Ferrucci, włoski rzeźbiarz.

Przypisy

Kalendarium sztuk plastycznych
Wydarzenia 1526


text:
Elliot Jerell Williams (born June 20, 1989) is an American former professional basketball player. He played college basketball for Duke and Memphis. He was selected with the 22nd overall pick in the 2010 NBA draft by the Portland Trail Blazers.

High school career
Considered a five-star recruit by Rivals.com, Williams was listed as the No. 3 shooting guard and the No. 16 player overall in the nation in 2008.

College career

Duke
For the Duke Blue Devils, Williams saw action in 34 of Duke's 37 games, starting in 12 contests, with 11 coming in the Blue Devils' final 12 games of the season (including ACC and NCAA tournaments), averaging 4.2 points and 2.3 rebounds per game. Williams also recorded 23 assists and 21 steals, and shot 44.1 percent from the field, 25 percent from the three-point arc, and 50 percent from the foul line, in helping lead Duke to a 30–7 overall record, an ACC Tournament crown, and an NCAA Tournament Sweet 16 appearance.

Memphis
Williams received an NCAA waiver in August 2009, which allowed him to play immediately for the Memphis Tigers, for the 2009–10 season, after he played with the Duke Blue Devils during the 2008–09 season. With Memphis, Williams played in a total of 68 career games, with 46 starts, and averaged 11.1 points, 2.3 rebounds, and 2.2 assists per game.

Professional career

Portland Trail Blazers (2010–2013)
Williams was selected 22nd overall in the 2010 NBA draft by the Portland Trail Blazers. After playing in the preseason for the Trail Blazers, Williams missed the entire 2010–11 season due to a knee injury.

Williams also missed a significant portion of the 2011–12 NBA season after dislocating his shoulder during an early March practice. Williams had made 24 appearances over the course of the season, averaging 3.7 points per game.

Williams missed the entire 2012–13 season due to an Achilles tendon injury.

Philadelphia 76ers (2013–2014)
In September 2013, Williams signed with the Cleveland Cavaliers. He was later waived on October 25. On November 20, 2013, Williams signed with the Philadelphia 76ers. On January 5, 2014, he was assigned to the Delaware 87ers. He was recalled the next day. On October 27, 2014, he was waived by the 76ers.

Santa Cruz Warriors (2014–2015)
On November 1, 2014, Williams was selected by the Santa Cruz Warriors with the second overall pick in the 2014 NBA Development League Draft.

Utah Jazz (2015)
On January 7, 2015, Williams signed a 10-day contract with the Utah Jazz. On January 17, he signed a second 10-day contract with the Jazz, but after the contract expired, the Jazz decided to not retain him.

Return to Santa Cruz (2015)
Williams subsequently returned to Santa Cruz on January 27. On February 4, 2015, he was named to the Futures All-Star team for the 2015 NBA D-League All-Star Game. That same day, he signed a 10-day contract with the Charlotte Hornets. On February 10, he was waived by the Hornets before appearing in a game for them, and again returned to Santa Cruz.

New Orleans Pelicans (2015)
On March 4, Williams signed a 10-day contract with the New Orleans Pelicans. On March 14, he signed a second 10-day contract with the Pelicans.

Third stint with Santa Cruz (2015–2016)
Williams was not retained by the Pelicans following the expiration of his second 10-day contract on March 24, and subsequently returned to Santa Cruz two days later. On April 26, the Warriors claimed their first D-League championship as they defeated the Fort Wayne Mad Ants 2 games to 0. Along with his first D-League championship, Williams received the Finals MVP award.

On July 28, 2015, Williams signed with the Charlotte Hornets, returning to the team for a second stint. However, he was waived on October 23, after appearing in two preseason games. On November 12, he was reacquired by the Santa Cruz Warriors.

Memphis Grizzlies (2016)
On January 8, 2016, Williams signed a 10-day contract with the Memphis Grizzlies. He made his Grizzlies' debut that night in a 91–84 win over the Denver Nuggets, recording two points in nine minutes of action. After the contract expired, the Grizzlies decided to not retain him.

Fourth stint with Santa Cruz (2016)
On January 22, 2016, Williams returned to Santa Cruz. On January 29, he was named in the West All-Star team for the 2016 NBA D-League All-Star Game, earning his second straight All-Star nod.

Panathinaikos (2016)
On February 9, 2016, Williams left Santa Cruz and signed with Greek club Panathinaikos. In 10 EuroLeague games, he averaged 13.1 points, 2.8 rebounds, 1.0 assists, and 0.6 steals, in 26.3 minutes per game. In 17 Greek Basket League games, he averaged 11.5 points, 2.1 rebounds, 1.8 assists, and 0.8 steals, in 21.4 minutes per game.

Golden State Warriors (2016)
On September 16, 2016, Williams signed with the Golden State Warriors. However, he was later waived by the Warriors on October 20; he missed all six preseason games, due to right knee surgery.

NBA career statistics

Regular season

|-
| align="left" |
| align="left" | Portland
| 24 || 0 || 6.2 || .500 || .296 || .333 || .8 || .3 || .3 || .1 || 3.7
|-
| align="left" |
| align="left" | Philadelphia
| 67 || 2 || 17.3 || .415 || .296 || .731 || 1.9 || 1.1 || .5 || .0 || 6.0
|-
| align="left" |
| align="left" | Utah
| 5 || 0 || 8.4 || .462 || .714 || .500 || .6 || .8 || .4 || .0 || 3.6
|-
| align="left" |
| align="left" | New Orleans
| 8 || 0 || 9.6 || .333 || .273 || .000 || .6 || 1.0 || .3 || .0 || 2.4
|-
| align="left" |
| align="left" | Memphis
| 5 || 0 || 9.0 || .200 || .250 || .750 || .8 || .8 || .0 || .0 || 1.6
|-
| style="text-align:center;" colspan="2"|Career
| 109 || 2 || 13.5 || .421 || .310 || .669 || 1.5 || .9 || .4 || .1 || 4.9

References

External links

NBA.com Profile
Euroleague.net Profile
Eurobasket.com Profile
Greek Basket League Profile
Memphis Tigers College Bio
For Elliot Williams, Finals MVP Just One Step on a Long Road Back

1989 births
Living people
American expatriate basketball people in Greece
Basketball players from Memphis, Tennessee
Delaware 87ers players
Duke Blue Devils men's basketball players
Memphis Grizzlies players
Memphis Tigers men's basketball players
New Orleans Pelicans players
Panathinaikos B.C. players
Parade High School All-Americans (boys' basketball)
Philadelphia 76ers players
Point guards
Portland Trail Blazers draft picks
Portland Trail Blazers players
Santa Cruz Warriors players
Shooting guards
Utah Jazz players
American men's basketball players


text:
Max Hölzer est un poète autrichien né à Graz en 1915 et mort à Paris en 1984.

Éditeur et auteur de divers textes se référant au surréalisme, il est le créateur de plusieurs recueils poétiques d'inspiration plutôt surréaliste, comme Meditation in Kastilien (Ekter Press) en 1968 ou Mare Occidentis (G. Neske) en 1976.

Il a reçu le Prix Georg-Trakl en 1970.

Sources
 Poésies autrichiennes (1900-1965), traductions de Maurice Boucher, Lieselott Delfiner, Catherine Kany, Pierre-I. Meyer et André Thérive, Bergland Verlag Wien, 1966 (ouvrage publié sous les auspices et avec l'aide du Conseil de l'Europe)

Notes et références

Liens externes

Naissance en septembre 1915
Naissance à Graz
Naissance en Autriche-Hongrie
Poète autrichien
Lauréat du prix Georg-Trakl
Décès en décembre 1984
Décès dans le 7e arrondissement de Paris
Décès à 69 ans


text:
Stracittà era un movimento letterario italiano del Novecento che propugnava la sprovincializzazione della cultura italiana e sosteneva il rapporto tra fascismo e mondo moderno. Si opponeva al movimento Strapaese.

Organo di Stracittà fu per un certo tempo la rivista "900", Cahiers d'Italie et d'Europe, fondata nel 1926 da Massimo Bontempelli e Curzio Malaparte. La rivista era redatta in francese e fra gli autori che collaborarono ci furono italiani (Corrado Alvaro, Bruno Barilli, Emilio Cecchi, Alberto Spaini) ma anche stranieri (Blaise Cendrars, James Joyce, Il'ja Grigor'evič Ėrenburg, Ramón Gómez de la Serna).

Collegamenti esterni

Correnti letterarie italiane
Arte e cultura fascista
Letteratura italiana del XX secolo


text:
Falling Down – singel amerykańskich raperów Lil Peepa i XXXTentaciona. Singiel pochodzi z albumu "Come Over When You're Sober", Pt. 2. Singiel został upublikowany 19 września 2018 roku na kanale Lil Peepa.

Po śmierci Lil Peepa w dniu 15 listopada 2017 r. w wyniku przedawkowania fentanylu i Xanaxu, XXXTentacion natknął się na fragment utworu na YouTube i skontaktował się z iLoveMakonnen, aby nagrać do niego wers. Ta nowa wersja znalazła się na trzynastym miejscu na liście US Billboard Hot 100, stając się najwyżej notowanym singlem Lil Peepa w Stanach Zjednoczonych. Od tego czasu singiel otrzymał status platyny od Recording Industry Association of America (RIAA). W Polsce nagranie uzyskało status platynowej płyty.

Historia
"Falling Down" został pierwotnie nagrany jako "Sunlight on Your Skin" podczas sesji studyjnej w Londynie pomiędzy iLoveMakonnen i Lil Peepem w ramach wspólnego projektu. W listopadzie 2017 roku Lil Peep zmarł w wyniku przypadkowego przedawkowania Fentanylu-Xanaxu, pozostawiając projekt niedokończonym. Piosenka była odtwarzana na żywo przez iLoveMakonnen po jego śmierci, a następnie została przesłana na YouTube jako fragment, gdzie XXXTentacion ją usłyszał.

XXXTentacion nie spotkał się osobiście z iLoveMakonnenem, ale uprzednio rozmawiał z nim przez telefon pod koniec 2016 roku. XXXTentacion skontaktował się z iLoveMakonnen i nagrał zwrotkę do utworu w hołdzie Lil Peepowi. XXXTentacion zginął 18 czerwca 2018 roku.

Nagrywanie
Utwór został wyprodukowany przez The Invisible Men, John Cunningham i Mike Will Made It.

Wydanie i promocja
Piosenka została wydana 19 września 2018 roku, po dużym opóźnieniu, zapowiedziana przez matki Lil Peepa i XXXTentacion. Matka XXXTentacion, Cleopatra Bernard, przesłała podgląd na Instagram, opatrując go napisem "Od mamy i ja Peep'a", a Makonnen twierdził, że to życzenie matki.

Kontrowersje
Chociaż singiel odniósł komercyjny sukces, jego pierwsze ogłoszenie spotkało się z kontrowersją wśród niektórych przyjaciół i fanów Lil Peepa, z których wielu było zdenerwowanych udziałem XXXTentacion. XXXTentacion miał rzekomo historię przemocowych zachowań. Co więcej, w czasie pośmiertnej współpracy XXXTentacion został oskarżony o przemoc domową. To wskazywało niektórym, że pomimo podobnych muzycznych upodobań, jego wartości były sprzeczne z wartościami wyznawanymi przez Lil Peepa, chociaż przyjaciele Lil Peepa powiedzieli, że ten lubił muzykę XXXTentacion.

Postawy Lil Peepa i XXXTentacion wobec siebie, gdy Lil Peep żył, zostały opisane jako "mroczne". Fish Narc, członek GothBoiClique z Lil Peepem, sprzeciwił się włączeniu XXXTentaciona do piosenki. W sierpniu 2018 Fish Narc opublikował na Instagramie artykuł, w którym wypierał się współpracy. Stwierdził: "Lil Peep wyraźnie odrzucił Triple Xa za znęcanie się nad kobietami, poświęcił czas i pieniądze na usunięcie piosenek Triple X z jego list odtwarzania na Spotify i nie podpisałby tego utworu. Nie słuchajcie tego." Twierdzenia Fish Narca, że Lil Peep odrzuca skojarzenia z XXXTentacion, nie zostały poparte dowodami. Podobnie jeden z najbliższych współpracowników Lil Peep, Lil Tracy, powiedział, że ci dwaj artyści "nigdy nawet nie byli przyjaciółmi i nawet się nie lubili… RIP dla nich obu". Z kolei raper Fat Nick, wspólny przyjaciel Lil Peepa i XXXTentacion, twierdził na Twitterze, że tuż przed śmiercią Lil Peepa, on i Lil Peep rozmawiali o XXXTentacion i planowali się z nim spotkać, i że XXXTentacion był "super szczęśliwy z tego powodu". Fat Nick również mówił o tej sprawie na żywo na Instagramie, w którym odrzucił twierdzenia Fish Narca i innych o napięciach między dwoma raperami i potwierdził, że Lil Peep chciał spotkać XXXTentacion, gdy był poza trasą koncertową. W transmisji na żywo zasugerował również, że członkowie GothBoiClique byli odpowiedzialni za śmierć Lil Peepa, twierdząc, że to oni dali mu fentanyl. Fish Narc odpowiedział na oskarżenia Twitterze: "Czuję, że ludzie myślą, że próbuję obrazić X. Ale naprawdę życzę mu odpoczynku. Protestuję przeciwko pośmiertnej współpracy między niezrzeszonymi artystami" i wyjaśnił, że nie chce atakować XXXTentacion i że jego komentarze były: "jak zinterpretowałem to, co Peep powiedział mi jako przyjacielowi". Po wydaniu piosenki, Fish Narc i Lil Tracy wycofali swoje początkowe wypowiedzi, a Fish Narc stwierdził, że jego pierwotna postawa brzmiała "co on powiedział w gniewie".

Podczas wywiadu z XXL Makonnen bronił swojej decyzji o dołączeniu XXXTentaciona, mówiąc: "Gdyby Lil Peep żył, a ja i Peep jesteśmy przyjaciółmi i myślę, że mogę mówić w imieniu Lil Peepa, ponieważ jest to nasz wspólny projekt, powiedziałbym, że byłby bardzo otwarta na rozmowę z kimkolwiek i na tworzenie wszelkich kreatywnych rzeczy". Makonnen wspomniał o roli, jaką matki Lil Peep i XXXTentacion odegrały w koncepcji piosenki. Powiedział: "Zdecydowanie myślę, że to było życzenie matek. XXXTentacion właśnie został nam tragicznie odebrany, a Peep również zmarł. Myślę, że to coś, co obie matki mają ze sobą wspólnego. ostatecznie to są ic dzieci." W sierpniu 2018 r. matka Lil Peepa, Liza Womack, odpowiedziała na obawy fanów na Instagramie, stwierdzając, że wydanie piosenki z dodatkiem XXXTentacion było "wyborem Makonnen", a nie jej. Jednak później ustąpiła po rozmowie z matką XXXTentacion, Kleopatrą Bernard. Womack również dołączył do Bernarda w odbiorze platynowych plakietek za "Falling Down" w imieniu Lil Peep i XXXTentacion. Prawa do niewydanej muzyki Lil Peep są własnością Columbia Records. Miesiąc po wydaniu "Falling Down", transkrypcje XXXTentacion rzekomo przyznającego się do niektórych swoich zarzutów zostały ujawnione opinii publicznej. Według biura prokuratora stanowego hrabstwa Miami-Dade, taśma została uznana za przyznanie się do winy zarówno przez prokuraturę, jak i obronę XXXTentacion. W wywiadzie dla The Fader, kiedy Makonnen został zapytany, czy jego postrzeganie "Falling Down" zmieniło się pod wpływem wiadomości, zaprzeczył mówiąc: "Nic o tym nie wiem".

Przypisy

Single wydane w roku 2018


text:
Dale Clevenger (July 2, 1940 – January 5, 2022) was an American musician who was the Principal Horn of the Chicago Symphony Orchestra from 1966 until his retirement in June, 2013. Before joining the CSO, he was a member of Leopold Stokowski's American Symphony Orchestra and the Symphony of the Air directed by Alfred Wallenstein. He was also principal horn of the Kansas City Philharmonic. Prior to his death, he taught horn at the Jacobs School of Music in Indiana University.

Musical career
He started playing trumpet at age 11 and switched to horn at age 13. Clevenger's father was President of the Chattanooga Opera Association, and he was exposed to live orchestral music at an early age. He attended Chattanooga High School, aka "City High" when the band program was under the leadership of Richard Casavant, a scholar of marching band history.
Clevenger received a Bachelor of Fine Arts degree from Carnegie Mellon University, Pittsburgh, in 1962.
Clevenger considered Arnold Jacobs and Adolph Herseth, former principal brass instrumentalists of the CSO, to be his mentors.

Clevenger performed with many ensembles worldwide, including the Berlin Philharmonic (under Daniel Barenboim).  He took part in many music festivals including the Santa Fe Chamber Music Festival, Florida Music Festival, Sarasota, Marrowstone Music Festival, Bellingham, Washington, and Affinis Music Festival, Japan.

He won a Grammy Award for "The Antiphonal Music of Gabrieli," which he recorded with members of the Chicago Symphony brass section, as well as the brass sections of the Philadelphia Orchestra and the Cleveland Orchestra.
His recording of Mozart's horn concertos was named Record of the Year in Hungary on the European label Hungaroton. He also was a featured soloist in the Chicago Symphony Orchestra's Grammy-winning Strauss Wind Concertos album, on which he plays Strauss's first horn concerto, as well as Andante for horn and piano in C major with Daniel Barenboim accompanying on piano.

In 2003, Clevenger premiered John Williams' Concerto for Horn and Orchestra, a work written for him.

In addition to performing, Clevenger was an experienced conductor.  He was the Music Director of the Elmhurst Symphony Orchestra from 1981 to 1995.  He expanded his conducting career with numerous orchestras in North and Central America, Europe, Asia, and Australia, recently leading the Orquestra Sinfonica de Castilla y Leon with Daniel Barenboim as soloist.

Dale Clevenger was President of the Italian Brass Week and taught at Roosevelt University during his time in Chicago. After retirement from the CSO in 2013, he also taught at the Jacobs School of Music at Indiana University.

Personal life and death
Clevenger married Alice Anne Render of Louisville, Kentucky, also a skilled hornist. The couple had two sons, Mac and Jesse. His wife died in 2011. He also had two children from his first marriage, Michael and Ami, and after that he's been married with an Italian woman Giovanna Grassi for nine years till the year he died. He died from complications of Waldenström's macroglobulinemia at a hospital near his residence in Brescia on January 5, 2022, at the age of 81.

Reviews by music critics
Over the years, critics have written of his playing as being "satin smooth (1975)," as having "mellow radiance and gentle flow...despite a few inconsequential fluffs (1978)," and of his "pianissimo trills and daredevil octaves (1981)." He has also been said to have "an unfailing sense of direction in phrasing (1983)", "well drawn legato phrases" despite "regrettable lapses of intonation in the fast ornamental section (1984)" and "smooth control (1991)." In 2010, his horn solos received some negative reviews from music critics at The New York Times and the Chicago Tribune, with the latter describing his work as "unpredictable horn solos, some firm, others faltering.
Flaws in a performance of Mahler's 3rd Symphony on November 1, 2012, were cited in three separate reviews, with the Chicago Sun-Times calling his performance "saddening".

Discography
 The Antiphonal Music of Gabrieli (1968)
 The Cleveland, Philadelphia, and Chicago Brass Ensembles
 Richard Burgin, conductor
 Britten: Serenade for Tenor, Horn and Strings
 Robert Tear (tenor), Chicago Symphonic Orchestra
 Carlo Maria Giulini, conductor
 Mozart: 3rd Horn Concerto K 447 (1985)
 Dale Clevenger, horn
 Chicago Symphony Orchestra
 Claudio Abbado, conductor
 Mozart: Four Horn Concertos (1996)
 Dale Clevenger, horn
 Franz Liszt Chamber Orchestra
 János Rolla, conductor
 Richard Strauss: Wind Concertos (2001)
 Dale Clevenger, horn
 Chicago Symphony Orchestra
 Daniel Barenboim, conductor
 The Chicago Principal: First Chair Soloist Play Famous Concertos (2003)
 Chicago Symphony Orchestra
 Haydn Horn Concertos (2006)
 Dale Clevenger, horn
 Franz Liszt Chamber Orchestra
 János Rolla, conductor
 Richard & Franz Strauss: Horn Concertos (2006)
 Steven Gross, horn
 Philharmonia Orchestra of Bratislava
 Dale Clevenger, conductor

References

External links
 Faculty profile at Indiana University

 Interview with Dale Clevenger by Bruce Duffie, October 16, 2003
 Remembering Dale Clevenger, by Frank Villella, From the Archives'' blog, January 6, 2022

1940 births
2022 deaths
Deaths from cancer in Lombardy
Deaths from lymphoma
American classical horn players
Musicians from Chicago
People from Winnetka, Illinois
People from Chattanooga, Tennessee
Roosevelt University faculty
Classical musicians from Illinois
Classical musicians from Tennessee
Carnegie Mellon University College of Fine Arts alumni
Jacobs School of Music faculty


text:
Boriana Stoyanova, née le 3 juillet 1968 à Sofia (Bulgarie), est une gymnaste artistique bulgare.

Palmarès

Championnats du monde
 Budapest 1983
  médaille d'or au saut de cheval
  médaille de bronze au sol

Championnats d'Europe
 Göteborg 1983
  médaille de bronze au sol
  médaille de bronze au saut de cheval

Liens externes

Naissance en juillet 1968
Naissance à Sofia
Gymnaste artistique féminine bulgare
Championne du monde de gymnastique artistique


text:
Тангенс је тригонометријска функција изведена од синуса и косинуса. Дефиниција јој гласи:

Спољашње везе
 Функција тангенс на -{wolfram.com}-

Тригонометријске функције

no:Trigonometriske funksjoner#Sinus, cosinus og tangens


text:
Па́тмос () — один з островів Додеканесу у Греції, в Егейському морі, пов'язаний з ім'ям Івана Євангеліста. Тут святий, бувши засланим за проповідництво християнства, написав «Апокаліпсис». Візантійці навколо печери побудували монастир, другий у Греції за значенням після Святої Гори Афон.

Апостола Івана намагалися отруїти, та отрута не діяла; кинули в котел з киплячим маслом — вижив; заслали на острів Патмос, де він написав «Об'явлення» (грецькою «Апокаліпсис»), що є останньою книгою Святого Письма Нового Заповіту. За цісаря Нерви Іван вийшов на свободу, повернувся в Ефес, де коло року 100 помер у столітньому віці.

Визначні місця
 Монастир Іоанна Богослова
 Печера Апокаліпсиса

Цитата про Патмос

Я, Іван, ваш брат і спільник у біді, і в царстві, і в терпінні в Ісусі, був на острові, що зветься Патмос, за Слово Боже і за свідчення Ісуса Христа. Об'явлення 1:9

Острови Греції
Новий Заповіт
Додеканес
Біблійні місця


text:
Agave hauniensis ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave) in der Unterfamilie der Agavengewächse (Agavoideae). Das Artepitheton hauniensis leitet sich vom lateinischen Wort Haunia für 'Kopenhagen' ab und verweist darauf, dass die Pflanzen im dortigen Botanischen Garten kultiviert wurden.

Beschreibung
Agave hauniensis vermehrt sich vegetativ durch seitliche Triebe aus dem 7 Zentimeter im Durchmesser messenden Rhizom. Die übergebogenen linealisch-lanzettlichen, etwas ledrigen Laubblätter sind seicht rinnig. Ihre Spitze ist spitz und trägt ein langes, stechendes Spitzchen. Die grünen, auf der Unterseite leicht glauke Blattspreite ist 49 bis 77 (selten 35 bis 92) Zentimeter lang und 4 bis 10,5 Zentimeter breit. Die hyalinen Blattränder sind knorpelig. Sie sind manchmal dunkelgrün oder purpurfarben gestrichelt und unregelmäßig gezähnelt bis gezähnelt- ausgenagt. Die Zähne sind klein und einfach bis groß und zwei- bis dreispitzig.

Der "ährige" Blütenstand erreicht eine Höhe von 200 bis 350 (selten bis 380) Zentimeter. Der dichte blütentragende Teil ist 41,5 oder mehr (selten ab 22,5) Zentimeter lang und trägt 23 bis 40 oder mehr Blüten. Die sitzenden Blüten sind aufrecht-ausgebreitet und fleischig. Der ellipsoide bis eiförmige Fruchtknoten ist 12 bis 22 Millimeter lang. Die trichterförmige, fast gerade  Perigonröhre weist eine Länge von 14 bis 20 Millimeter auf. Die ausgebreiteten, länglichen, kapuzenförmigen, gelblich grünen oder innen auch dunkelroten Zipfel sind 20 bis 27 Millimeter (in Kultur 35 bis 46 Millimeter) lang. Die ausgebreiteten Staubfäden sind rötlich. Der rötlichbraune Griffel überragt die Blütenröhre um 72 bis 108 Millimeter. Die keulenförmigen Narben sind dreikantig. Die Blütezeit ist der November.

Die eiförmigen bis länglichen, unten gerundeten Früchte sind etwa 3 Zentimeter lang und 1,2 bis 2 Zentimeter breit.

Systematik und Verbreitung
Agave hauniensis ist in den mexikanischen Bundesstaaten Guerrero, México und Morelos auf Lavafeldern, felsigen Hängen in Eichenwäldern oder in voller Sonne auf Lichtungen in Höhenlagen von 700 bis 2010 Metern verbreitet.

Die Erstbeschreibung durch Johannes Boye Petersen wurde 1947 veröffentlicht.

Ein nomenklatorisches Synonym ist Manfreda hauniensis (J.B.Petersen) Verh.-Will. (1978). Weitere Synonyme sind Manfreda insignis Matuda (1966) und Manfreda malinaltenangensis Matuda (1976).

Die Art gehört in die Untergattung Manfreda und wird dort der Manfreda-Gruppe zugeordnet.

Nachweise

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

 Herbarbelege von Agave hauniensis

Agaven
hauniensis


text:
Doc  è una serie televisiva statunitense in 31 episodi trasmessi per la prima volta nel corso di 2 stagioni dal 1975 al 1976.

È una sitcom a sfondo medico incentrata sulle vicende professionali e familiari del dottor Joe Bogert, interpretato da Barnard Hughes.

Trama
Joe Bogert è un anziano, gentile medico generale che divide il suo tempo tra i suoi pazienti e la famiglia. Annie è la moglie di Joe, Laurie la figlia, Fred Fenner è il marito di Laurie e Tully è l'infermiera di Joe.

Per la seconda stagione, trasmessa dall'autunno del 1976, il format fu sostanzialmente riorganizzato, con il dottor Bogert vedovo che lavora in una clinica fuori città. Mary Wickes è l'altro membro del cast rimasto dalla prima stagione ma parte dopo il primo episodio. Le valutazioni crollarono e la serie fu cancellata nel mese di ottobre del 1976.

Personaggi e interpreti
Dottor Joe 'Doc' Bogert (31 episodi, 1975-1976), interpretato da Barnard Hughes.
Annie Bogert (20 episodi, 1975-1976), interpretata da Elizabeth Wilson.
Infermiera Beatrice Tully (8 episodi, 1975-1976), interpretata da Mary Wickes.
Fred Fenner (7 episodi, 1975-1976), interpretato da John Harkins.
Janet Scott (7 episodi, 1976), interpretata da Audra Lindley.
Teresa Ortega (7 episodi, 1976), interpretata da Lisa Mordente.
Stanley Moss (7 episodi, 1976), interpretato da David Ogden Stiers.
Woody Henderson (7 episodi, 1976), interpretato da Ray Vitte.
Laurie Bogert Fenner (6 episodi, 1975-1976), interpretata da Judith Kahan.
Ben Goldman (2 episodi, 1975), interpretato da Herbie Faye.

Produzione
La serie fu prodotta da MTM Enterprises Le musiche furono composte da Dick DeBenedictis e Patrick Williams.

Registi
Tra i registi sono accreditati:

Howard Storm in 8 episodi (1975-1976)
Burt Brinckerhoff in 4 episodi (1975)
Joan Darling in 4 episodi (1975)
Bob Lally in 2 episodi (1975-1976)
Tony Mordente in 2 episodi (1975-1976)

Sceneggiatori
Tra gli sceneggiatori sono accreditati:

David Lloyd in 6 episodi (1975-1976)
Tony Webster in 3 episodi (1975-1976)
Seth Freeman in 2 episodi (1975-1976)
Dennis Klein in 2 episodi (1975-1976)
Glen Charles in 2 episodi (1975)
Les Charles in 2 episodi (1975)
Howard Albrecht in 2 episodi (1976)
George Burditt in 2 episodi (1976)
Ed Jurist in 2 episodi (1976)
Jack Mendelsohn in 2 episodi (1976)
Sol Weinstein in 2 episodi (1976)

Distribuzione
La serie fu trasmessa negli Stati Uniti dal 13 settembre 1975 al 30 ottobre 1976 sulla rete televisiva CBS. In Italia è stata trasmessa con il titolo Doc. È stata distribuita anche nei Paesi Bassi dal 12 maggio 1976.

Episodi

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

  Scheda su Doc di TVRage


text:
Hemidactylus megalops är en ödleart som beskrevs av  Parker 1932. Hemidactylus megalops ingår i släktet Hemidactylus och familjen geckoödlor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Geckoödlor
megalops


text:
Барыково — деревня в Торжокском районе Тверской области, входит в состав Высоковского сельского поселения, до 2017 года входила в составе Ладьинского сельского поселения.

География
Находится в 14 км на юг от центра поселения посёлка Высокое и в 58 км на юг от города Торжка.

История
Деревянная Никольская церковь в селе была построена в 1741 году, перестроена в 1841 году, престола два: главный — Святителя Николая, придельный — Скорбящей Божией Матери.

В конце XIX — начале XX века село входило в состав Иверовской волости Старицкого уезда Тверской губернии.

С 1929 года деревня являлась входила в состав Дарского сельсовета Высоквского района Ржевского округа Западной области, с 1935 года — в составе Калининской области, с 1963 года — в составе Торжокского района, с 1994 года — в составе Ладьинского сельского округа, с 2005 года — в составе Ладьинского сельского поселения, с 2017 года — в составе Высоковского сельского поселения.

Известные люди
Николай Иванович Казнаков (1834—1906) — русский адмирал, генерал-адъютант.

Население

Примечания

Населённые пункты Торжокского района


text:
Parahydrogen-induced polarization (PHIP) is a technique used in magnetic resonance imaging.

The technique relies on the incorporation of hyperpolarized H2 into molecules, usually by hydrogenation.

References

Scientific techniques


text:
Der Lord Howe Island Marine Park befindet sich 700 km nordöstlich von Sydney und umschließt die Lord-Howe-Inselgruppe und Ball's Pyramid. Das größte geschützte Ozeangebiet von New South Wales besteht aus zwei staatlichen Gewässern, dem Lord Howe Island Marine Park (State Water) mit 3.000,63 km² und Lord Howe Island Marine Park (Commonwealth) mit 465,45 km². Die Parks sind Bestandteil des UNESCO-Welterbes.

Geografie

Die Inseln im Meeresschutzgebiets sind die Bergspitzen eines 1.000 km langen unterseeischen Gebirges, die von einem 1.800 Meter tiefen Plateau über das Wasser hinausragen und die infolge vulkanischer Aktivitäten im späten Miozän entstanden.

Das Schutzgebiet, das New South Wales verwaltet, umfasst die Inseln drei nautischen Meilen des Ozeans, an die sich die geschützten Gewässer des Commonwealth bis in einer Entfernung von 200 nautischen Meilen anschließen.

Geschichte

Es wird angenommen, dass die Lord-Howe-Inselgruppe erstmals von britischen Kolonisten auf der HMS Supply gesichtet wurde, als sie von Sydney nach Norfolk Island segelten. Die erste Landung auf dieser Insel erfolgte zwei Monate später auf der Rückreise.

In den 1830er Jahren besiedelten Bewohner die Lord-Howe-Insel, die vom Jagen, Fischen und von den dort wachsenden Früchten lebten und mit den Walfischfängern Handel trieben. Durch den Einfluss der Meeresumwelt wurden die Traditionen und der Lebensstil der Insulaner bestimmt, der sich in Baustil ihrer Häuser, Anlagen und Gärten bis zum heutigen Tag wieder findet.

In dortigen Seegebiet befinden sich zahlreiche historische Schiffswracks.

Ökologie

Die warmen und kalten Wasser, die sich durchmischen, erzeugten eine ungewöhnliche Mixtur von tropischer und subtropischer Flora und Fauna, die durch einen hohen Anteil von endemischen Formen gekennzeichnet ist. Wegen der Ferne zur Zivilisation blieb die ökologische Umwelt relativ unberührt.

Die außergewöhnliche Flora und Fauna bildete eines der reichhaltigsten und am weitesten südlich liegenden Korallenriff-Systeme der Welt:

Es gibt in diesem Seegebiet 235 Algenarten, von den 12 endemisch sind; von den 500 Fischarten leben 400 auf den Inseln und 15 davon sind endemisch; 83 Korallenarten, von denen 65 Stachelhäuter sind, sind 70 % tropisch, 24 % gemäßigt und 6 % endemisch.
Einige Arten, die in den tiefen Wassern um die Bergspitzen leben, sollen Relikte aus dem Mesozoikum (vor 225-65 Millionen Jahren) sein. Studien ergaben, dass es sich um ein isoliertes Seegebiet handelt, denn die meisten Arten wechseln nicht zwischen Bergspitzen und dies führte zu hoch spezialisierten Arten in dieser Tiefsee.

Verbreitet ist der Schwarze Zackenbarsch (Epinephelus damelii, engl., Black Cod), der früher an der Küste von New South Wales verbreitet war; er ist heute geschützt. Des Weiteren finden sich dort der Marlin (blau und gestreift), Haie (Galapagos-, Wal-, Tiger-, Mako- und Weißer Hai), Fächerfische, Goldmakrelen, Gelbflossen-Thun, Wahoo, Stachelmakrelen (engl. Trevallies), Pazifik-Bonito (Sarda chiliensis), Seriola lalandi (Yellow-tail Kingfish, Familie Stachelmakrelen) und Lethrinus nebulosus (Spangled Emperor, Familie Großkopfschnapper).

Auf der Lord-Howe-Inselgruppe brüten 14 Seevogelarten wie Maskentölpel, Grau- oder Blaunoddi (engl. Grey Ternlet), Rußseeschwalbe, Feenseeschwalbe, Noddi (Anous stolidus), Weißkappennoddi (Anous minutus), Rotschwanz-Tropikvogel, Kleiner Sturmtaucher, Blassfuß-Sturmtaucher (Puffinus carneipes), Schwarzflügel-Sturmvogel (Pterodroma nigripennis), Keilschwanz-Sturmtaucher (Puffinus pacificus), Weißbauch-Meerläufer (Fregetta grallaria), Solandersturmvogel (Pterodroma solandri), Kermadec-Sturmvogel (auf Balls Pyramid befindet sich der einzige australische Brutplatz dieses Sturmvogels).

Einzelnachweise

Meerespark (Australien)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Australien und Ozeanien
Lord-Howe-Inselgruppe (Weltnaturerbe)
Geographie (New South Wales)


text:
Brazilië:
São Lourenço (Minas Gerais), een gemeente in de deelstaat Minas Gerais
São Lourenço (microregio), een microregio in de deelstaat Minas Gerais
São Lourenço da Mata, een gemeente in de deelstaat Pernambuco
São Lourenço da Serra, een gemeente in de deelstaat São Paulo
São Lourenço do Oeste, een gemeente in de deelstaat Santa Catarina
São Lourenço do Piauí, een gemeente in de deelstaat Piauí
São Lourenço do Sul, een gemeente in de deelstaat Rio Grande do Sul

Portugal:
São Lourenço (Portalegre), een plaats in de gemeente Portalegre
São Lourenço (Setúbal), een plaats in de gemeente Setúbal
São Lourenço de Mamporcão, een plaats in de gemeente Estremoz
São Lourenço de Ribapinhão, een plaats in de gemeente Sabrosa
São Lourenço de Sande, een plaats in de gemeente Guimarães
São Lourenço de Selho, een plaats in de gemeente Guimarães
São Lourenço de Touvedo, een plaats in de gemeente Ponte da Barca
São Lourenço do Bairro, een plaats in de gemeente Anadia
São Lourenço do Douro, een plaats in de gemeente Marco de Canaveses
São Lourenço de Matos, een kerk op een heuvel bij het Portugese dorp Almancil


text:
La Coupe de Moldavie féminine de football est une compétition de football féminin à élimination directe opposant les clubs de Moldavie, créée en 2007.

Histoire

Palmarès

Notes et références

Lien externe
  Site officiel

Compétition de football en Moldavie
Compétition féminine de football
Moldavie


text:
China erstreckt sich zwischen seiner West- und seiner Ostgrenze über eine Längengrad-Differenz von etwa 60° (75° Ost bis 135° Ost) und liegt innerhalb von fünf der international vereinbarten 24 Zeitzonen von je 15° Längengrad-Differenz, also von UTC+5 bis UTC+9.

Früher (1912 bis 1949) verwendete man fünf Zonenzeiten, wobei sich das Geltungsgebiet der frühesten (östlichsten) und spätesten (westlichsten) nur je bis etwa in die Mitte der dort liegenden Zeitzonen erstreckte. Seit 1949 gibt es in China nur eine einzige amtliche Zeit, nämlich die UTC+8. Das ist die Zonenzeit derjenigen Zeitzone, in der die Hauptstadt Peking liegt.

Namen der Zeitzonen
Obwohl alle öffentlichen Stellen in der Region mit der gleichen Zeit arbeiten, wird aus historischen und politischen Gründen zwischen verschiedenen Zeitstandards mit unterschiedlichen Namen unterschieden:

 Im Festland von China, unter der Verwaltung der Volksrepublik China, wird die Standardzeit Peking-Zeit oder chinesische Standardzeit genannt. Eine Sommerzeit galt von 1986 bis 1991.
 Das Territorium unter dem Einfluss der Republik China, also beispielsweise die Inseln Taiwan, Penghu, Quemoy und Matsu liegt in der Chungyuan-Standardzeitzone (UTC+8), die auch als Nationale Standardzeit oder Taiwan-Zeit bekannt ist.
 In Hongkong wird die Zeitzone Hongkong-Zeit (HKT) genannt.
 In Macau ist die Bezeichnung Macau-Standardzeit gebräuchlich.

Geschichte

Zonenzeiten wurden in China offiziell erstmals 1912 eingeführt. Das Land wurde in fünf Zonen mit den Zeiten GMT+5:30, GMT+6, GMT+7, GMT+8 und GMT+8:30 eingeteilt. Zuvor gab es keine feste Konvention und die Zeitmessung war von astronomischen Beobachtungen in den Hauptstädten der Dynastien abhängig.

Nach dem chinesischen Bürgerkrieg 1949 übernahm die Kommunistische Partei Chinas die Macht in Festlandchina. Die zuvor regierende Kuomintang zog nach Taipei und übte dort die Kontrolle über Taiwan und andere Inseln aus.
Die Volksrepublik China führte eine gemeinsame Zonenzeit (UTC+8) für das gesamte beanspruchte Territorium ein. Auch die Kuomintang in der Republik China (Taiwan) legten UTC+8 als Amtliche Zeit fest.

Amtliche Zeit Taiwans
Einige Befürworter der Unabhängigkeit Taiwans hatten vorgeschlagen, Taiwans Zeit um eine Stunde vorzustellen, um dadurch auf Taiwans Eigenständigkeit gegenüber China hinzuweisen. Die Gegner dieses Vorschlages führten an, dass dies stattdessen auf den japanischen Kolonialismus hinweist, da die japanische Zeit ebenfalls eine Stunde vor der chinesischen liegt.

Amtliche Zeit Hongkongs und Macaus
Von der Mitte des 19. Jahrhunderts bis 1997 bzw. 1999 waren Hongkong und Macau Kolonien des Vereinigten Königreichs bzw. Portugals.

In der Sonderverwaltungszone Hongkong und in der Sonderverwaltungszone Macau, beide innerhalb der Volksrepublik China gilt heute ganzjährig UTC+8 wie in China selbst.
In beiden Gebieten gab es jedoch in der Vergangenheit eine Sommerzeit.

Zeitsprung an der Grenze zu Afghanistan
Wegen der universalen Zeit für ganz China, auch für die westlichsten Provinzen, kommt es dazu, dass Reisende, die die Grenze von VR China nach Afghanistan überschreiten, die Uhr um 3,5 Stunden zurückstellen müssen. Dies ist der zweitgrößte Zeitsprung an einer Zeitzonengrenze nach dem Zeitsprung an der Datumsgrenze. Praktisch spielt dieser Umstand bislang jedoch keine wesentliche Rolle, da Afghanistan mit dem Wakhan-Korridor nur eine 56 km lange Grenze mit China hat, die zudem über einen Gebirgspass führt und nur mit Eseln und anderen Tragtieren gequert werden kann.

Weblinks
Für die Zeitmessung zuständige Behörden:
 National Time Service Center, die chinesische Akademie der Wissenschaften (Volksrepublik China, verantwortlich für die Zeit im Festlandchina)
 Hong Kong Observatory (Hongkong)
 Direccão dos Servicos Meteorológicos e Geofisicos (Macau)
 Nation Standard Time and Frequency Laboratory, Bureau of Standards, Metrology & Inspection, Ministry of Economic Affairs (Republik China)

Zeitzonen
China


text:
Die IV. Sommer-Paralympics fanden vom 1. August bis 10. August 1972 als XXI. Weltspiele der Gelähmten in Heidelberg statt. Wie 1968 wurden die Spiele nicht in derselben Stadt wie die Olympischen Sommerspiele abgehalten. Die von Bundespräsident Gustav Heinemann eröffneten Wettkämpfe wurden an insgesamt sieben Tagen ausgetragen.

Ursprünglich sollten die Paralympics ebenso in München stattfinden wie die Olympischen Sommerspiele, doch war der Umbau des Olympischen Dorfes unmittelbar nach dem Abschluss der Spiele geplant, sodass die Teilnehmer der Paralympics dort nicht untergebracht werden konnten. Deshalb sprang Heidelberg als Ausrichter ein. Großen Beifall fand das als Kommunikationsmittelpunkt auf dem Sportgelände errichtete Bierzelt – diese Idee wurde für die nachfolgenden Paralympics übernommen.

Die Paralympics wurden auf den Sportanlagen der Universität Heidelberg im Neuenheimer Feld und des neuen Bundesleistungszentrums ausgetragen. Der Deutsche Versehrtensportverband übernahm die Organisation der Spiele. Zum ersten Mal nahmen auch Sehbehinderte aus Deutschland in neuen Sportarten bzw. Disziplinen teil. Insgesamt waren es 1004 Athleten aus 41 Teilnehmerländern, die um Medaillen und Plätze kämpften. Große Militärbusse der US-Army brachten die Sportler und Betreuer von den Unterkünften zu den Sportanlagen.

Erfolge der deutschen Mannschaft
Deutschland gewann 1972 zum ersten Mal den ersten Platz in der Nationenwertung.
Vor heimischer Kulisse wurden insgesamt 67 Medaillen, davon 28 Goldmedaillen, gewonnen. Edmund Weber war mit drei Siegen (Kugelstoßen, Diskuswurf und Speerwurf) und einem dritten Platz im Tischtennis der erfolgreichste deutsche Sportler. Insgesamt sechs weitere Teilnehmer gewannen jeweils drei Medaillen.

Teilnehmende Nationen
Deutschland stellte mit 80 Athleten die größte Mannschaft, gefolgt vom Vereinigten Königreich und Frankreich. Folgende Nationen nahmen an den Spielen teil:

Sportarten

Bei den 4. Sommer-Paralympics wurden in zehn Sportarten Wettkämpfe ausgetragen. Goalball und der 100-Meter-Lauf für Blinde war lediglich als Demonstrationswettbewerb angesetzt.

 Bogenschießen
 Darts
 Gewichtheben
 Leichtathletik
 Lawn Bowling
 Rollstuhlbasketball
 Rollstuhlfechten
 Schwimmen
 Snooker
 Tischtennis

Zum Endspiel im Rollstuhlbasketball zwischen Israel und den USA kamen über 4000 Zuschauer.

Weblinks
 Paralympics Heidelberg 1972 auf der Webseite des Internationalen Paralympischen Komitees (IPC) (engl.)

Einzelnachweise

Literatur
 Daniel Westermann: Die XXI. Weltspiele der Gelähmten in Heidelberg 1972. Entstehungsgeschichte und Ablauf. Band 9 der Schriftenreihe des Stadtarchivs Heidelberg. Hrsg. vom Stadtarchiv Heidelberg. Verlag Regionalkultur 2014. ISBN 978-3-89735-807-2

1972
Multisportveranstaltung 1972
Sportveranstaltung in Heidelberg
Behindertensportveranstaltung 1972


text:
USS Monterey puede referirse:
 al USS Monterey (CVL-26), portaaviones de la clase Independence; o
 al USS Monterey (CG-61), crucero de la clase Ticonderoga.
Monterey


text:
Petter Salsten (born 11 March 1965) is a Norwegian ice hockey player, coach and sports official. He played for the Norwegian national ice hockey team, and  participated at the Winter Olympics in 1988, 1992, and 1994. He played for the clubs Furuset, AIK in Stockholm, Sweden, and Storhamar, and was Norwegian champion in 1990, 1995, 1996, 1997 and 2000. He was awarded Gullpucken as best Norwegian ice hockey player in 1988 and 1997.

References

External links

1965 births
Living people
Ice hockey people from Oslo
Norwegian ice hockey defencemen
Olympic ice hockey players of Norway
Ice hockey players at the 1988 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1992 Winter Olympics
Ice hockey players at the 1994 Winter Olympics
Norwegian ice hockey coaches
AIK IF players
Furuset Ishockey players
Storhamar Dragons players
Storhamar Dragons coaches
Norwegian expatriate ice hockey people


text:
Сергій Миколайович Бадло ( 1 вересня 1976) — український футболіст, який грав на позиції захисника. Найбільш відомий за виступами в клубі «Металург» із Запоріжжя у вищій українській лізі.

Клубна кар'єра
Сергій Бадло розпочав виступи в дорослому футболі в 1994 році у складі команди вищої української ліги «Металург» із Запоріжжя, проте провів у її складі лише 1 матч, та перейшов до складу команди другої ліги «Віктор» із Запоріжжя, у складі якої грав до 1998 року. Паралельно Бадло також грав у запорізькій футзальній команді «Університет». У 1999 році футболіст грав у складі іншої команди другої ліги «Ригонда» з Білої Церкви. На початку 2000 року Бадло повернувся до «Віктора», проте в другій половині року вже грав за іншу команду другої ліги «Олімпія ФК АЕС» з Южноукраїнська. У 2001 році футболіст зіграв 1 матч за друголігове сімферопольське «Динамо». У 2003—2004 роках Бадло знову грав у складі «Олімпії ФК АЕС», після чого до 2006 року грав у складі аматорської запорізької команди «Мотор», після чого завершив виступи на футбольних полях.

Особисте життя
Батьком Сергія Бадла є Микола Бадло, який також грав у складі запорізького «Металурга» у 60-х роках ХХ століття.

Примітки

Посилання

Українські футболісти
Українські футзалісти
Футболісти «Металурга» (Запоріжжя)
Футболісти «Віктора» (Запоріжжя)
Футболісти «Росі»
Футболісти «Енергії» (Южноукраїнськ)
Футболісти «ІгроСервіса»
Гравці МФК «Віннер Форд — Університет»


text:
Qaraqiyeh or Qara Qayeh () may refer to:
 Qara Qayeh, Hamadan
 Qara Qayeh, Zanjan


text:
Perphenazine is a typical antipsychotic drug.  Chemically, it is classified as a piperazinyl phenothiazine. Originally marketed in the United States as Trilafon, it has been in clinical use for decades.

Perphenazine is roughly ten times as potent as chlorpromazine at the dopamine-2 (D2) receptor; thus perphenazine is considered a medium-potency antipsychotic.

Medical uses
In low doses it is used to treat agitated depression (together with an antidepressant). Fixed combinations of perphenazine and the tricyclic antidepressant amitriptyline in different proportions of weight exist (see Etrafon below). When treating depression, perphenazine is discontinued as fast as the clinical situation allows. Perphenazine has no intrinsic antidepressive activity. Several studies show that the use of perphenazine  with fluoxetine (Prozac) in patients with psychotic depression is most promising, although fluoxetine interferes with the metabolism of perphenazine, causing higher plasma levels of perphenazine and a longer half-life. In this combination the strong antiemetic action of perphenazine attenuates fluoxetine-induced nausea and vomiting (emesis), as well as the initial agitation caused by fluoxetine. Both actions can be helpful for many patients.

Perphenazine has been used in low doses as a 'normal' or 'minor' tranquilizer in patients with a known history of addiction to drugs or alcohol, a practice which is now strongly discouraged.

Perphenazine has sedating and anxiolytic properties, making the drug useful for the treatment of agitated psychotic patients.

A valuable off-label indication is the short-time treatment of hyperemesis gravidarum, in which pregnant women experience violent nausea and vomiting. This problem can become severe enough to endanger the pregnancy. As perphenazine has not been shown to be teratogenic and works very well, it is sometimes given orally in the smallest possible dose.

Effectiveness
Perphenazine is used to treat psychosis (e.g. in people with schizophrenia and the manic phases of bipolar disorder and OCD). Perphenazine effectively treats the positive symptoms of schizophrenia, such as hallucinations and delusions, but its effectiveness in treating the negative symptoms of schizophrenia, such as flattened affect and poverty of speech, is unclear. Earlier studies found the typical antipsychotics to be ineffective or poorly effective in the treatment of negative symptoms, but two recent, large-scale studies found no difference between perphenazine and the atypical antipsychotics. A 2015 systematic review compared perphenazine with other antipsychotic drugs:

Side effects
As a member of the phenothiazine type of antipsychotics, perphenazine shares in general all allergic and toxic side-effects of chlorpromazine.  A 2015 systematic review of the data on perphenazine conducted by the Cochrane Collaboration concluded that "there were no convincing differences between perphenazine and other antipsychotics" in the incidence of adverse effects. Perphenazine causes early and late extrapyramidal side effects more often than placebo, and at a similar rate to other medium-potency antipsychotics and the atypical antipsychotic risperidone.

When used for its strong antiemetic or antivertignosic effects in cases with associated brain injuries, it may obscure the clinical course and interferes with the diagnosis.  High doses of perphenazine can cause temporary dyskinesia.  As with other typical antipsychotics, permanent or lasting tardive dyskinesia is a risk.

Discontinuation
The British National Formulary recommends a gradual withdrawal when discontinuing antipsychotics to avoid acute withdrawal syndrome or rapid relapse. Symptoms of withdrawal commonly include nausea, vomiting, and loss of appetite. Other symptoms may include restlessness, increased sweating, and trouble sleeping. Less commonly there may be a feeling of the world spinning, numbness, or muscle pains. Symptoms generally resolve after a short period of time.

There is tentative evidence that discontinuation of antipsychotics can result in psychosis. It may also result in reoccurrence of the condition that is being treated. Rarely tardive dyskinesia can occur when the medication is stopped.

Pharmacology

Pharmacodynamics
Perphenazine has the following binding profile towards cloned human receptors unless otherwise specified:

Acronyms:
RS — Rat striatum receptor.
RB — Rat brain receptor.

Pharmacokinetics
Perphenazine has an oral bioavailability of approximately 40% and a half-life of 8 to 12 hours (up to 20 hours), and is usually given in 2 or 3 divided doses each day. It is possible to give two-thirds of the daily dose at bedtime and one-third during breakfast to maximize hypnotic activity during the night and to minimize daytime sedation and hypotension without loss of therapeutic activity.

Formulations
It is sold under the brand names Trilafon (single drug) and Etrafon/Triavil/Triptafen (contains fixed dosages of amitriptyline). A brand name in Europe is Decentan pointing to the fact that perphenazine is approximately 10-times more potent than chlorpromazine. Usual oral forms are tablets (2, 4, 8, 16 mg) and liquid concentrate (4 mg/ml).

The 'Perphenazine injectable USP' solution is intended for deep intramuscular (i.m.) injection, for patients who are not willing to take oral medication or if the patient is unable to swallow. Due to a better bioavailability of the injection, two-thirds of the original oral dose is sufficient. The incidence of hypotension, sedation and extrapyramidal side-effects may be higher compared to oral treatment. The i.m.-injections are appropriate for a few days, but oral treatment should start as soon as possible.

In many countries, depot forms of perphenazine exist (as perphenazine enanthate and perphenazine decanoate). One injection works for 1 to 4 weeks depending on the dose of the depot-injection. Depot-forms of perphenazine should not be used during the initial phase of treatment as the rare neuroleptic malignant syndrome may become more severe and uncontrollable with this form. Extrapyramidal side-effects may be somewhat reduced due to constant plasma-levels during depot-therapy. Also, patient compliance is sure, as many patients do not take their oral medication, particularly if feeling better once improvement in psychosis is achieved.

Interactions
Fluoxetine causes higher plasma levels and a longer elimination half-life of perphenazine, therefore a dose reduction of perphenazine might be necessary.

Perphenazine intensifies the central depressive action of drugs with such activity (tranquilizers, hypnotics, narcotics, antihistaminics, OTC-antiemetics etc.). A dose reduction of perphenazine or the other drug may be necessary.

In general, all neuroleptics may lead to seizures in combination with the opioid tramadol (Ultram).

Perphenazine may increase the insulin needs of diabetic patients. Monitor blood glucose levels of insulin-dependent patients regularly during long-term treatment.

References

Primary alcohols
Chloroarenes
CYP2D6 inhibitors
Dopamine antagonists
Phenothiazines
Piperazines
Sigma receptor ligands
Typical antipsychotics


text:
Tommy Werner, né le  à Karlskrona, est un nageur suédois.

Biographie
Aux Jeux olympiques d'été de 1992 à Barcelone, Tommy Werner remporte la médaille d'argent à l'issue de la finale du relais 4x200m nage libre en compagnie de Anders Holmertz, Christer Wallin et Lars Frölander.

Notes et références

Naissance en mars 1966
Nageur suédois
Médaillé d'argent olympique suédois
Nageur aux Jeux olympiques d'été de 1984
Nageur aux Jeux olympiques d'été de 1988
Nageur aux Jeux olympiques d'été de 1992


text:
Oxholm har flere betydninger:

 Oxholm (herregård) – en herregård i Øland Sogn, Øster Han Herred opkaldt efter adelsslægten Oxe
 Oxholm (adelsslægt) – en dansk adelsslægt
 Andet navn for Øland Kirke


text:
El Columbia Plateau (altiplà del riu Columbia) és una regió geogràfica de l'oest dels Estats Units situada en parts de l'Estat de Washington, Oregon, i Idaho. És un gran altiplà format per basalt situat entre la serralada Cascade Range i les Rocky Mountains, està tallada pel Riu Columbia. El terme Conca del Columbia ("Columbia Basin") es pot referir aproximadament a aquesta mateixa regió.

Durant els períodes del final del Miocè i principi del Pliocè, un dels majors fluxs de basalt que hi ha hagut a la Terra, hi va formar una gran província ígnea. El gruix acumulat de basalt va arribar a fer 1,8 km. L'escorça terrestre es va enfonsar i la subsidència de l'escorça produí un gran altiplà . En els llacs s'hi conserven molts fòssils incloent boscos petrificats.

Flora
Part del Columbia Plateau està associat amb l'ecoregió del Columbia Plateau que és en part d'herbassars neàrtics i subtropicals i en part d'herbassars i matollars de clima temperat.

Referències

Enllaços externs
 USGS Page on Columbia Plateau
 Geology of Lake Roosevelt National Recreation Area (source of much of this page)
 Guide to digital documents and photographs about the Columbia River area.
 Columbia River Basin Ethnic History Archive

Altiplans
Geografia física dels Estats Units