text:
Biografia
Nato a Milwaukee nel 1972, Leigh è il maggiore fra i tre figli avuti da Ben e Laura Slawner, ovvero Erica e Amber.

Carriera
Nel 1990, si trasferisce a Los Angeles (California) per iscriversi alla School of Cinema-Television, dove si laurea nel 1994. Poco prima di laurearsi si occupava di varie mansioni alla Concorde Pictures di Roger Corman.

Dopo aver abbandonato la Concorde, Scott si è presto mosso per dirigere Beach House e Art House; i quali però sono stati stroncati dalla critica.

Abbandonando momentaneamente la cinematografia, ha poi trovato lavoro presso lo studio cinematografico "The Asylum", specializzato nella produzione di film horror a basso costo.
Nell'arco di due anni, Scott ha diretto, prodotto e sceneggiato oltre quindici titoli per la casa.

Da alcuni anni, è a capo di una piccola casa cinematografica di L.A. impegnata nella produzione e distribuzione cinematografica, la "Blackthorn Industries LLC".

È noto per la sua mania nello sfruttare idee, romanzi e prodotti di vario genere e riaddarli secondo un suo schema, esempi sono i direct-to-video Bram Stoker's Dracula's Curse, The Beast of Bray Road e Transmorphers.

Nel 2012 ha diretto la miniserie TV con il titolo Le streghe di Oz.

Orientamenti politici
Scott ha espresso il proprio orientamento politico durante alcune interviste sul MySpace o in vari siti.

È un grande sostenitore del socialismo liberale, con un forte credo conservatorista soprattutto riguardo alla sicurezza nazionale e all'economia.
Ha ribadito e concettualizzato le sue idee nel film da lui scritto e diretto The 9/11 Commission Report, presentato al Liberty Film Festival ed ampiamente osteggiato dalla maggior parte dei critici.

Filmografia

Note

Collegamenti esterni

Produttori cinematografici statunitensi del XXI secolo
Montatori statunitensi


text:
Il meccanismo di Grotthuss è un modello cinetico che spiega e rende conto della particolare mobilità dello ione idrogeno in soluzione acquosa. Il meccanismo consiste in una serie di trasposizioni cooperative dello ione H+: il protone forma il catione ossonio H3O+ e, tendendo a stabilire legami idrogeno O-H ··· O con un atomo di ossigeno di un'altra molecola di acqua, subisce un "passaggio" da una molecola di acqua ad un'altra risultando in tal modo in netto movimento generato dal continuo rompersi e formarsi di legami covalenti H-O+H2. Come è possibile notare, tale meccanismo è totalmente diverso dal classico spostamento ionico dovuto al gradiente di concentrazione e ad agitazione termica (moto browniano). A questa particolarità è imputabile l'elevata mobilità dello ione H+ idratato, a paragone con cationi abbastanza mobili quali gli ioni ammonio, sodio e potassio, con il suo valore di 3.62x10-3 cm2/V·s risulta oltre tre volte più mobile. Va osservato che il protone libero - essendo costituito da un nucleo di idrogeno - non può in alcun modo essere raffrontato con i cationi di metalli alcalini che sono dotati di una grande nuvola elettronica del core atomico e ciò è un'ulteriore dimostrazione dell'esistenza della specie covalente H3O+.

La scoperta di tale meccanismo è dovuta a Theodor Grotthuss che nel 1806, studiando l'elettrolisi dei liquidi, trasse spunto dall'elettrolisi di soluzioni acquose per elaborare il suo modello cinetico.. Anche se in realtà la sua teoria conteneva alcune inesattezze, come la formula empirica OH assegnata all'acqua, studi successivi dimostrarono la concordanza con i dati sperimentali da parte del meccanismo di Grotthuss.

A tal proposito degno di nota è il contributo dato da Manfred Eigen e dal suo gruppo di lavoro di Gottinga negli anni sessanta. In particolare Eigen provò che il tempo di dimezzamento che intercorre tra la trasposizione di un protone da una molecola di acqua a un'altra varia tra 1-4 ps e che tali trasferimenti veloci sono anche possibili tra altri atomi elettronegativi (ad esempio ossigeno, azoto, cloro, ecc.). In realtà Eigen provò anche che la struttura del catione ossonio H3O+ altro non è che una semplificazione della più complessa struttura del catione H9O4+ formata da tre molecole di acqua legate tramite legame a idrogeno allo ione H3O+, e per trattazioni cinetiche e termodinamiche più rigorose occorre fare riferimento a tale struttura più complessa.

Nel 2022, il legame del protone con una catena di tre molecole di acqua è stato dimostrato mediante l'assorbimento ai raggi X, che misura l'effetto della carica protonica sugli elettroni interni dei singoli atomi di ossigeno.

Note

Cinetica chimica

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Ryan Little, né le 28 mars 1972 à Vancouver, est un réalisateur, directeur de la photographie et producteur  canadien.

Biographie
Ryan Little a toujours voulu faire du cinéma depuis son enfance, influencé par son père qui faisait des films 8 mm.

Filmographie
Comme réalisateur
1999 : The Last Good War
2002 : Out of Step
2002 : Freedom on the Water, court métrage
2003 : Saints and Soldiers
2005 : Dans ses rêves (Everything You Want), téléfilm
2006 : Le Trésor caché de Butch Cassidy (Outlaw Trail: The Treasure of Butch Cassidy)
2007 : House of Fears
2008 : Forever Strong
2011 : Age of the Dragons
2012 : Saints and Soldiers, l'honneur des Paras (Saints and Soldiers: Airborne Creed)
2014 : Saints and Soldiers, le sacrifice des blindés (Saints and Soldiers: The Void)
2015 : Act of Honor (War Pigs)
2017 : Extinct, série télévisée

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1972
Naissance à Vancouver
Réalisateur canadien
Directeur de la photographie canadien
Producteur canadien de cinéma


text:
Nwokorie is a surname. Notable people with the surname include:

 Chukie Nwokorie (born 1975), American football player
 Ivory Nwokorie, Nigerian powerlifter

Surnames of Nigerian origin


text:
Marvin Danilo Miranda Casasola (ur. 19 grudnia 1993) – gwatemalski zapaśnik walczący w stylu wolnym. Piąty na igrzyskach panamerykańskich w 2015. Brązowy medalista mistrzostw panamerykańskich w 2015. Wicemistrz igrzysk Ameryki Środkowej w 2013 i 2017 roku.

Bibliografia
 Profil na foeldeak.com

 Dane na wikideportesgt.blogspot.com

Gwatemalscy zapaśnicy
Urodzeni w 1993
Ludzie urodzeni w Chiquimuli


text:
Karl Suessdorf (* 28. April 1911 in Valdez, Alaska; † 1. Februar 1982 in Riverside, Kalifornien) war ein US-amerikanischer Komponist und Liedtexter.

Das bekannteste Werk von Karl Suessdorf ist der Jazz-Standard Moonlight in Vermont, zu dem er die Musik und John Blackburn den Text schrieb. Das Stück wurde 1944 durch Margaret Whiting bekanntgemacht, deren Erkennungslied es wurde. Zusammen mit Blackburn schrieb Suessdorf ebenfalls das Stück I Wish I Knew. Auch zum Stück Susquehanna, bekannt in der Aufnahme durch Oscar Peterson, schrieb Suessdorf die Musik.

Beim Lied Did Anyone Ever Tell You, Mrs. Murphy arbeitete er auch mit den Textern Leah Worth und Lloyd Sloan zusammen; das Stück nahm Perry Como 1949 auf.

Suessdorf und Worth trugen auch zusammen den Text zum von Benny Carter komponierten Stück Key Largo von 1948 bei. Neben dem Komponisten Benny Carter selbst wurde dieser Standard auch von Sarah Vaughan, Marian McPartland, Ira Sullivan, Ella Fitzgerald, Chris Connor und Carmen Lundy aufgenommen.

Quellen

Einzelnachweise

Komponist (Vereinigte Staaten)
Liedtexter
Geboren 1911
Gestorben 1982
Mann
US-Amerikaner


text:
O Château de Saint-Thamar é um castelo na comuna de Terrou no departamento de Lot da França. Datado do século XV, o castelo sofreu alterações nos séculos XVII e XVIII.

O castelo é propriedade privada e não está aberto ao público. Está classificado desde 1975 como um monumento histórico pelo Ministério da Cultura da França.

Ligações externas
 Ministério da Cultura: lista do Ministério da Cultura para o Château de Saint-Thamar (in French)

Patrimônio cultural da França
Castelos de França


text:
Kamuzu Central Hospital is a tertiary referral hospital in the city of Lilongwe, (capital of Malawi). It is estimated to have 780 beds, although the true number of patients always exceeds the number of beds. It serves approximately 5 million people, referred from five district hospitals and from other parts of Malawi and parts of neighboring Tanzania, Zambia, Mozambique and Zimbabwe.

Location
The hospital is located in an area of the city of Lilongwe called Area 33 (also Nangwagwa), south of the Lingazi Namilomba Forest Reserve and the Lilongwe Wildlife Centre; adjacent to Kamuzu College of Nursing. The geographical coordinates of the hospital are:13°58'37.0"S,  33°47'11.0"E (Latitude:-13.976944; Longitude:33.786389).

Overview
Kamuzu Central Hospital is a large referral hospital that serves as the referral hospital for the Central Region of Malawi. It is the referral hospital for about 5 million people. As of May 2020, it had about 60 doctors and about 300 nurses. As of 2019, the hospital admitted as many as 25,000 children annually. That is an average of about 70 children daily.

In April 2012, the late Bingu wa Mutharika (24 February 1934 – 5 April 2012), the third President of Malawi was admitted to Kamuzu Central Hospital and was diagnosed with cardiac arrest.

History
The hospital was built in 1977 by the Danish International Development Agency (DANIDA), with money provided by the government of Denmark. Political problems cropped up before the hospital was complete. Only the first phase was finished.

The departments that were left out included (a) Obstetrics & Gynecology including Antenatal care (b) Orthopedics (c) Psychiatry and (d) Tuberculosis unit.

From 1977 until 2004, the hospital was known as Lilongwe Central Hospital. In 2004, it rebranded to its current name.

Collaboration and partnerships
Kamuzu Central Hospital has a partnership with the University of North Carolina. The objective of the collaboration is to "identify innovative, culturally acceptable, and affordable methods to improve the health of the people of Malawi, through research, capacity building, and care".

The hospital also receives support from Baylor Pediatric AIDS Initiative (BIPAI). Additional support came from the German Hospital Partnership MAGNET, administered through the German Corporation for International Cooperation GmbH (GIZ). Funding continued until 2015, having started in 2008.

See also
 List of hospitals in Malawi

References

External links
The Halls of Kamuzu Central Hospital As of 4 August 2007.
Self-directed e-learning at a tertiary hospital in Malawi – A qualitative Evaluation and Lessons learnt Article (PDF Available) in German medical science : GMS e-journal 32(1) · February 2015 with 635 Reads.
 Hospital Partnership MAGNET: Malawi German Networking for Capacity Building in Treatment, Training and Research at Kamuzu Central Hospital (KCH), Lilongwe, Malawi Conference Paper (PDF Available) · November 2014 with 444 Reads.

Buildings and structures in Lilongwe
Hospitals in Malawi
Hospitals established in 1977
Buildings and structures completed in 1977
1977 establishments in Malawi
Lilongwe District


text:
Catostomus discobolus är en fiskart som beskrevs av Cope 1871. Catostomus discobolus ingår i släktet Catostomus och familjen Catostomidae.

Arten blir vanligen 300 till 450 mm lång och den maximala längden är 550 mm. De flesta exemplar har ett blått huvud med köttiga läppar. Under parningstiden blir hannarnas nedre fenor gulaktiga till orange och sidolinjen får en rödaktig färg.

Arten förekommer i bergstrakter i västra USA från Idaho och Wyoming in norr till Arizona och New Mexico i syd. Den lever i Coloradofloden och flera bifloder. Vattendragen kan vara kalla och varma. Äggen läggs i små vattendrag med grus som grund.

Beståndet hotas av nya vattenbyggnader och av konkurrensen med introducerade fiskar. Ibland uppstår hybrider med andra arter av släktet Catostomus. Hela populationen är fortfarande stabil. IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 C. d. discobolus
 C. d. jarrovii

Källor

Karpartade fiskar
discobolus


text:
François Chesnais (Montreal, 22 de gener de 1934 - París, 29 d'octubre de 2022) va ser un economista trotskista francès.

Trajectòria
Chesnais va néixer a Montreal el 22 de gener de 1934. Va ser membre del Consell científic d'ATTAC-França, autor de diversos llibres i nombrosos articles sobre Ciències econòmiques i fundador de la revista marxista Carré Rouge.

Primer, va formar part del grup de Cornelius Castoriadis que va publicar la revista Socialisme ou barbarie. Després va fer campanya activa dins del partit trotskista Organització Comunista Internacional (en aquell moment, Partit Comunista Internacionalista), així com en el grup de Stéphane Just Combattre pour le socialisme - Comité pour la construction du Parti ouvrier révolutionnaire. També va militar des de l'any 2009 com a fundador del Nou Partit Anticapitalista. El 29 d'octubre de 2022 va morir en un hospital de París, a l'edat de 88 anys.

Publicacions
 «Marx's Crisis Theory Today» a Christopher Freeman ed. Design, Innovation and Long Cycles in Economic Development, Londres: Frances Pinter, 1984, 2a edició
 The globalization of capital, París: Syros Editions, 1994 (1a edició) i 1997 (edició revisada)
 Actualiser l'économie de Marx, París: Presses Universitaires de France, Actuel Marx Confrontation, 1995
 La mondialisation financière: genèse, coûts et enjeux (director de publicació i dos capítols), París: Syros, Collection Alternatives économiques, 1996
 Tobin or not Tobin: une taxe internationale sur le capital, L'Esprit frappeur, 1999
 «Mondialisation: le capital rentier aux commandes» a Les Temps Modernes, núm. 607, gener-febrer 2000.
 Que se vayan todos! Le peuple argentin se soulève amb Jean-Philippe Divès, París: Éditions Nautilus, 2002.
 Mondialisation et impérialisme amb Odile Castel, François Chesnais, Gérard Dumesnil i altres, París: Éditions Syllepse, 2003
 La finance mondialisée: racines sociales et politiques, configuration, conséquences (director), La Découverte, 2004
 Les dettes illégitimes - Quand les banques font main basse sur les politiques publiques, París: Éditions Raisons d'Agir, juny 2011.
 Finance Capital Today: Corporations and Banks in the Lasting Global Slump, Brill: Leiden & Boston, 2016; Chicago: Haymarket Books, 2017

Referències

Economistes francesos
Trotskistes
Morts el 2022
Naixements del 1934
Persones de Montreal
Morts a París


text:
Alpenus indeterminata är en fjärilsart som beskrevs av Walker 1855. Alpenus indeterminata ingår i släktet Alpenus och familjen björnspinnare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Björnspinnare
indeterminata


text:
Луизелла Бе́ги (итал. Luisella Beghi; Парма, 22 ноября 1921 — Рим, 9 сентября 2006) — итальянская актриса.

Биография и карьера

Ранние годы

Она родилась в Парме в скромной семье (её отец был водителем, а мать была домохозяйкой), она начала посещать частную школу, но накануне 15летия, в 1935 году, она переехала в Рим, став одним из первых учеников Экспериментального Кинематографического Центра, где её тепло встретил режиссер Кьярини. Несмотря на её робкий характер, он почти сразу обнаружил в актрисе родные и спонтанные таланты. Став дипломированным специалистом в области актерского мастерства в 1938 году, в возрасте 17 лет, она дебютировала в фильме Две Матери, режиссера Амлетто Палерми, сыграв крошечную роль телефонного оператора. После первого опыта, ей достаются другие скромные роли второго плана, в том числе (1939) в фильме Джузеппе Верди, режиссера Галлоне (где она играет помощницу) и в Маленьком отеле, режиссера Баллерини. Продюсеры настаивают на том, чтобы представлять её в роли робкой, покорной и доброй, что вызовет сравнение с ирландской актрисой Морин О'Салливан; на съемочной площадке фильма Биение сердца её замечает режиссер Камерини.

Профессиональная карьера
Профессиональная встреча с Камерини является поворотным моментом в её карьере. Фактически, в 1940 году он выбрал её для работы с «дивой», его женой, Ассией Норис, в «Универсальных магазинах», где она исполнила роль Эмилии, робкой продавщицы и верного друга героини, которая навсегда связала её с ролью молодой и наивной девушки, что привело к успеху фильма в Венеции.

Фильм Камерини представляет собой, своего рода, «благословение», благодаря которому она приобрела популярность и, в период между 1940 и 1943 годами, наиболее значимые роли, где «её ценят за приверженность героям и соответствующее актерское мастерство», всегда связаны с ролью мягкой и нежной девушкой. Это и Костанца Вебер, жена Моцарта в фильме Вечные мелодии, режиссера Галлоне, и застенчивая дочь аморального отца в Турбаменто, режиссера Бриньоне. Когда в 1940 году она сыграла роль пассажира демонического корабля в Архидьяволе, режиссера Френгуэлли, Corriera della Sera отметила, что благодаря её актёрской игре фильм получил высокую оценку.

1942 году Кьярини снова сосредоточился на ней, на этот раз как на известной актрисе, когда Центр экспериментальной кинематографии переехал в Квадраро, около Чинечитта, где он выпускает свой первый фильм в новой студии. Беги называют главной героиней фильма Улицы пяти Лун, при участие других представителей Центра, Умберто Барбаро и Франческо Пасинетти. Фильм был снят по рассказу Серао, и считается «самым ярким моментом в её карьере, с потрясающе размеренной и зрелой актерской игрой». Её признанная роль Инес, «мечтательной невесты, жертвы мачехи», которая соблазняет её жениха (коллегу по курсу в экспериментальном центре, Андреа Чекки) и доводит её до самоубийства, подтверждает яркую карьеру.

Для Беги, как и для многих других артистов, распад Италии, из-за превратностей войны, представлял собой непреодолимую цезуру на ее художественном пути. Новое итальянское послевоенное кино не было щедрым на роли наивной девушки, по этой причине, у нее будет мало ролей.Также, в 1949 году некоторые из её ролей, в театральных постановках, остаются незамеченными. Следует отметить, что в этот период была только одна главная роль в успешном фильме «Неннелла», 1949 года. Последняя роль Луизеллы была в фильме Красавица-римлянка, в 1955 году, после чего, она решает покинуть мир шоу-бизнеса, чтобы посвятить себя семье и детям.

Фильмография
 Две матери, режиссер Амлето Палерми (1938)
 Джузеппе Верди, режиссер Галлоне (1938)
 Я хочу жить с Летицией, режиссер Камилло Мастрочинкве (1938)
 Маленький отель, режиссер Пьеро Баллерини (1939)
 Биение сердца, режиссер Марио Камерини (1939)
 Универсальные магазины, режиссер Марио Камерини (1939)
 Скандал для добра, режиссер Эзодо Прателли (1940)
 Архидьявол , режиссер Тони Френгуэлли (1940)
 Море, режиссер Марио Баффико (1940)
 Вечные мелодии, режиссер Галлоне (1940)
 Алые розы, режиссер Джузеппе Амато и Витторио Де Сика (1940)
 Корзина отца Мартина, режиссер Марио Боннар (1940)
 Мечта каждого, режиссер Оресте Бьянколи (1940)
 Потерянная женщина, режиссер Доменико Гамбино (1940)
 Раскрашенный горизонт, режиссер Гвидо Сальвини (1941)
 Хиромант, режиссер Оресте Бьянколи (1941)
 Сомнамбула, режиссер Пьеро Баллерини (1942)
 Турбаменто, режиссер Гвидо Бриньоне (1942)
 Улицы пяти Лун, режиссер Луиджи Кьярини (1942)
 Танец Огня, режиссер Джорджио Симонелли (1943)
 Главный приз, режиссер Джузеппе Д. Муссо (1943)
 В тени славы, режиссер Пино Мерканти (1943)
 Жена в наказание, режиссер Лео Менарди (1943)
 Тридцать лет службы, режиссер Марио Баффико (1945)
 Последняя мечта, режиссер Марчелло Альбани (1946)
 Тревога, режиссер Витторио Карпиньяно (1946)
 Сиротка из звезд, режиссер Гвидо Дзаннини (1947)
 Неннелла, режиссер Ренато Мэй (1949)
 Ангел в толпе, режиссер Леонардо де Митри (1950)

Примечания

Актёры Италии
Родившиеся в Парме
Родившиеся 22 ноября
Родившиеся в 1921 году
Умершие в Риме
Умершие 9 сентября
Умершие в 2006 году


text:
Pterocarya, és un gènere d'arbres de les Juglandàcies < Angiospermes (Magnoliofitins) < Espermatòfits. Són, actualment, plantes natives d'Àsia però fins a mitjans del plistocè formaven part de la vegetació del nord-oest del mediterrani incloent els Països Catalans.
El nom del gènere prové del grec pteron, "ala" + karyon, "fruit".

Descripció
Són arbres caducifolis de 10-40 m d'alçària amb fulles pinnades de 20-45 cm de llargada i amb 11–25 folíols.

Les flors són monoiques, disposades en aments.

Les llavors són nous petites de 5–10 mm de diàmetre amb dues ales de mida variable segons les espècies.

Espècies
N'hi ha 6.
 Pterocarya fraxinifolia - Caucas i Elburz
 Pterocarya hupehensis – Xina central.
 Pterocarya macroptera – Oest i sud-est de la Xina.
 Pterocarya rhoifolia – Japó, est de la Xina (Shandong).
 Pterocarya stenoptera – per tota la Xina.
 Pterocarya tonkinensis –Sud de la Xina (Yunnan), Indo-Xina.

L'espècie similar que no té ales a les llavors sinó un anell, considerada anteriorment com Pterocarya paliurus,actualment s'ha traslladat a un nou gènere com Cyclocarya paliurus.

Usos
Aquests arbres, grans i de creixement ràpid, es consideren ornamentals i es planten ocasionalment en parcs i grans jardins. El més comú dels plantats fora d'Àsia és P. fraxinifolia, però potser el més atractiu és P. rhoifolia. L'híbrid P. x rehderiana, un creuament entre P. fraxinifolia i P. stenoptera, és de creixement molt ràpid i se'n fan plantacions per obtenir fusta. La fusta és de gran qualitat similar a la del noguer però ni tan densa ni tan forta.

Gèneres, nomenclatura, distribució

Fonts generals de la Taula:

- Espermatòfits > #Fonts bibliogràfiques (nomenclatura, distribució, forma vital)

- Vegeu també les fonts del peu de Taula de la família Juglandaceae Juglandàcies#Gèneres, nomenclatura, distribució

Distribució (llegenda): WGSRPD = World Geographical Scheme for Recording Plant Distributions (R. K. Brummitt) - Sistema geogràfic mundial per al registre de la distribució de les plantes.

Distribució (mapes):

Kozlowski, G., Bétrisey, S. & Song, Y., 2018. Wingnuts (Pterocarya) & walnut family [Juglandaceae]. Relict trees: linking the past, present and future. Natural History Museum Fribourg (NHMF), Switzerland. [Juglandaceae: Dist.: mapes diversos, p. 18-54]

n, natz = naturalitzada, subespontània;   a = adventícia;   c, cult = cultivada;   orn = cultivada ornamental;   [... = introduïda (sense  especificar);

Forma vital (F.v.); g = alçària de les gemmes persistents, Forma vital de Raunkiær.;

F.v.: Phan = Phanerophyta (faneròfits; g > 2-3 m);   Nphan = Nanophanerophyta (nanofaneròfits; 2-3 > g > 0,2-0,5 m);

Alçària (h): alçària total de l'arbre o de la planta (m)

[pr]: nom preferent;   [flos]: flor;   [amnt]: ament;   [frut]: fruit;   [semn]: llavor;   [cupl]: cúpula, involucre;   [lign]: fusta

Referències

Enllaços externs

 Flora of China - Pterocarya
 Flora of China - Cyclocarya

Juglandàcies


text:
LEDA/PGC 35852 ist eine Balken-Spiralgalaxie vom Hubble-Typ SBm mit ausgedehnten Sternentstehungsgebieten im Sternbild Großer Bär am Nordsternhimmel. Sie ist schätzungsweise 58 Millionen Lichtjahre von der Milchstraße entfernt. Sie bildet gemeinsam mit PGC 35900 ein gravitativ gebundenes Galaxienpaar und gilt als Mitglied der NGC 3795-Gruppe (LGG 244).

Im selben Himmelsareal befinden sich u. a. die Galaxien NGC 3757, NGC 3838, IC 691.

Weblinks
 SIMBAD Astronomical Database
 Aladin Lite

Einzelnachweise


text:
Hambak-do är en ö i Sydkorea.   Den ligger i provinsen Incheon, i den nordvästra delen av landet,  km väster om huvudstaden Seoul.
Terrängen på Hambak-to är platt. Öns högsta punkt är  meter över havet.

Klimatet i området är tempererat. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är augusti, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är februari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är juli, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Öar i Incheon


text:
Star Ace is a role-playing game published by Pacesetter Ltd in 1984.

Description
Star Ace is a science-fiction system. The rules are simple; most actions are resolved by checking against a single multi-purpose table. Player characters are Star Aces, interstellar outlaws who oppose the Empire. The game includes a rulebook (64 pages), a campaign setting, the "Wilderness Briefing Manual" (32 pages), an introductory scenario "Deuces Wild" (16 pages), a star map, and counters. The game is compatible with Chill and Timemaster.

Publication history
Star Ace was designed by Mark Acres and Gali Sanchez, and was published by Pacesetter Ltd in 1984 as a boxed set including a 64-page book, a 32-page book, and a 16-page book, a large color map, a cardstock counter sheet, and dice.

Chill, Timemaster, and Star Ace were all built around the same house system and all released by Pacesetter within a year.

Reception
Marcus L. Rowland reviewed Star Ace for White Dwarf #67, giving it an overall rating of 5 out of 10, and stated that "All in al1, a dull and uninspiring game and I think that Pacesetter   should have tried to develop something completely new, rather than re-hashing  old themes and producing a disappointing result."

Warren Spector reviewed Star Ace in Space Gamer No. 75. Spector commented that "if I could buy just one Pacesetter game – and maybe even just one science fiction game – Star Ace would be the one. It's flawed, but utterly charming – a 'Golly-gosh gee-whiz, Captain Terrific!' sort of game. and what the heck, you'll hear the sound of lasers roaring through the vacuum of outer space as flaming engines propel you at speeds far greater than that of light. So it ain't science."

Lawrence Schick describes the game system as "heavy on the fiction (dramatic role-playing) and light on the science", and suggested that the game was inspired by the Star Wars movies.

References

External links

Pacesetter games
Role-playing games introduced in 1984
Science fiction role-playing games


text:
У статті наведено список втрат українських військовослужбовців у російсько-українській війні з квітня по червень 2017 року.

Всі списки

Список загиблих з 1 квітня до 30 червня 2017 року

Втрати силових структур в тилу під час війни
 Настояща Кіра Ігорівна, , 31 рік, Херсон. Молодший сержант, військовий фельдшер 28-ї ОМБр. Учасниця бойових дій в зоні АТО.  вбита співслужбовцем під час сварки. Підрозділи бригади проходять злагодження на Яворівському полігоні. Трагедія сталася близько 2:00 у наметі на території тимчасової дислокації військової частини, поблизу села Дубровиця (Яворівський район) Львівська область. Головний сержант батареї, його наречена (військовий психолог) і Кіра відмічали заручини, між ними виник конфлікт. Сержант наніс Кірі смертельні ножові поранення. Підозрюваного затримано. Всі троє — учасники бойових дій. Похована в Херсоні. Залишився чоловік, теж військовослужбовець ЗСУ, перебуває на фронті.

 Голік Євген Вікторович (позивний «Жека»), Приют (Нікопольський район) Дніпропетровська область. Молодший сержант, командир відділення зенітно-ракетного взводу 3-го механізованого батальйону 93-ї ОМБр. З 2015 року був добровольцем роти «Карпатська Січ», з вересня 2015 — військовослужбовець ЗСУ. Брав участь у боях у Пісках, Водяному та Кримському. Мав дві контузії.  передчасно помер, перебуваючи вдома у 15-денній відпустці. Євген був у полі, відчув себе погано і пішов додому. Коли його знайшли, руки міцно стискали голову, ймовірно, стався інсульт як наслідок контузій. Похований у с. Приют. Залишилися батьки і старший брат.

 Мерченко Іван Анатолійович, , Береськ Рожищенський район Волинська область. Солдат 24-ї ОМБр. Ніс службу в районі м. Попасна на Луганщині. За офіційною довідкою,  наклав на себе руки на Харківщині, коли повертався з відпустки у розташування військової частини на Луганщину. Похований у с. Береськ. Залишились батьки і сестра.

 Перепадін Володимир Олександрович (позивний «Смайлик»), , Казанка Миколаївська область. Солдат, водій багатофункціональних автомобілів взводу «Уран» 59-ї ОМПБр. Займався танцями у «Дивоцвіті», неодноразово виступав на сцені районного Будинку культури. 2015 закінчив Український політехнікум (Кривий Ріг), де здобув кваліфікацію «технік-електромеханік гірничий». Навчався у Криворізькому національному університеті на електротехнічному факультеті. 17.08.2016 вступив на військову службу за контрактом, з 22.09.2016 ніс службу в зоні АТО на Луганщині, учасник бойових дій, був водієм розвідувального взводу. 2017 приїздив додому на травневі свята, за один день поїхав до Одеси придбати ремкомплект до військового автомобіля та речі у воєнторзі. Перед тим, як повертатись у в/ч, заночував у друга-співслужбовця, вночі стався приступ. Помер  у ВМКЦ Південного регіону в м. Одеса, у висновках причиною смерті вказано «Гостра серцева недостатність, кардіоміопатія неуточнена (ідіопатична); набряк головного мозку, енцефалопатія неуточненої етіології». Похований в смт Казанка. Залишились мати, старший брат, наречена.

 Силін Микола Олександрович, , Копитів (Корецький район) Рівненська область. Капітан, командир 1-ї роти 13-го ОАеМБ 95-ї ОДШБр. Випускник НАСВ імені Сагайдачного 2013 року, факультет бойового управління військами. На війні з 2014 року, учасник боїв у районі Слов'янська, Степанівки, Тельманова, рейду 95-ї бригади по тилах противника. Один з героїв фільму «Рейд». Нагороджений орденом «Народний герой України». Приїхав на Рівненський полігон знайомитись з курсантами, які мали відбути до його батальйону.  розбився на мотоциклі «Kawasaki» близько 20:00 у м. Корець (Рівненська область). Від отриманих травм помер у Корецькій ЦРЛ. Похований в с. Копитів. Неодружений, залишились батьки.

 Чистяков Олексій Петрович, 42 роки, Горностаївка Херсонська область. Механік-водій розвідувальної роти 28-ї ОМБр. Працював на сільськогосподарському підприємстві. У 2015 році служив за мобілізацією, у подальшому підписав контракт. 2017 року переніс інсульт, 5 днів був у комі, але повернувся до військової служби.  покінчив життя самогубством. Напередодні, під час навчання з бойового злагодження (перехід водних перешкод), БТР Олексія заглух під водою, він сильно переживав через це. У передсмертній записці написав, щоб нікого у його смерті не винили, що він сам прийняв таке рішення. Писав, що погано себе почуває після інсульту. Похований в смт Горностаївка. Залишились батько, сестра.

 Сидорчук Микола Вікторович, , Малі Вікнини Збаразький район Тернопільська область. Мешкав у м. Київ. Страший лейтенант, командир взводу 101-ї ОБрО ГШ. Випускник Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. Учасник бойових дій в зоні АТО. Після фронту страждав на сильний головний біль. Загинув  о 08:40 на станції «Академмістечко» Київського метрополітену. Слідством встановлено, що Микола заходив на станцію разом із родичами. Поки вони купували жетони, чоловік спустився на платформу. Зі слів машиніста, коли потяг прибував, молодий чоловік стрибнув на колії. Кримінальне провадження розпочато за ст. 115 (Умисне вбивство) з додатковою правовою кваліфікацією «самогубство». Знайомі зазначають, що того дня Микола мав бути на обстеженні в лікаря. Похований в рідному селі.

 Казаков Олексій, 23 роки, Кам'янка-Дніпровська Запорізька область. Мешкав у м. Мелітополь. Старший лейтенант, командир взводу 55-ї ОБЗ. Закінчив Київський військовий інститут. 2015 року призначений на посаду командира взводу в/ч А1671 (Рівне).  ешелон з військовими прямував на ротацію через Кременчук (Полтавська область). Близько 5:30 на залізничній станції Чередники, контролюючи перевезення техніки, Олексій обходив вантажний поїзд і перевіряв пломби на вагонах. Під час обходу офіцера вразило струмом, у результаті чого він згорів. Похований в Мелітополі. Залишились батьки і сестра.

 Смірнов Дмитро, 37 років, Київ. Командир мотопіхотного взводу 12-го ОМПБ 72-ї ОМБр. На фронті з 2014 року, вже вдруге уклав контракт і служив у зоні бойових дій. Член ГО «Рада ветеранів АТО Дніпровського району міста Києва». Напередодні повернувся із зони АТО у відпустку. Загинув  у Києві на Березняках, бульв. Амвросія Бучми, 1, внаслідок падіння з 9-го поверху. Поліція розглядає версії: нещасний випадок, самогубство, умисне вбивство та вбивство з необережності. Знайомі Дмитра підозрюють, що це був напад з метою пограбування — власник квартири, раніше судимий, свою вину не визнає. Похований у Києві. Залишились дружина та маленька дитина.

 Доросевич Антон Миколайович, , Іванівка (Очаківський район) Миколаївська область. Головний старшина ВМС ЗСУ, курсант 2-го курсу Інституту ВМС НУ «ОМА». Проходив службу в 73-му МЦ СО, учасник АТО, нагороджений почесними нагрудними знаками та медаллю «За військову службу Україні». Перебував у канікулярній відпустці. Загинув у свій день народження  близько 21:00 в с. Іванівка (Очаківський район) Миколаївської області, ціною власного життя врятувавши свою 3-річну доньку, яка впала у каналізаційний люк. Похований у рідній Іванівці. Залишились мати, 3-річна донька. Посмертно нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ст..

 Помазан Юрій Васильович (позивні «Монах», «Наум»), , Чупахівка Охтирський район Сумська область. Мешкав у м. Харків. Учасник АТО, молодший сержант, командир відділення 2-ї роти 501 ОБМП 36 ОБрМП. Був з давнього козацького роду, у житті дотримувався українських козацьких традицій. Закінчив ХІГХ. Працював інструктором з автотранспорту. Активний учасник Революції Гідності. З перших місяців війни пішов добровольцем у добровольчу роту МВС «Торнадо», наприкінці 2015 підписав контракт на службу у морській піхоті. Пройшов бої за Савур-Могилу, Іловайськ, Широкине, Павлопіль. Мав кілька поранень, контузію. Нагороджений відзнакою «За оборону Маріуполя». Трагічно загинув  під час короткої відпустки з фронту на батьківському обійсті в Чупахівці, ремонтуючи електрику. Похований в рідному селі. Залишились дружина та донька.

Померлі демобілізовані учасники АТО
 Максюта Костянтин Іванович, , Кременчук Полтавська область. Був призваний на військову службу 19.03.2014 року, протягом року був стрільцем 72-ї ОМБр, з 14.08.2015 по 20.10.2016 року — водієм. Помер вдома  року від серцевого нападу. Похований на Свіштовському кладовищі, в секторі учасників АТО.

 Тиводар Василь, 46 років, Бедевля Тячівський район Закарпатська область. Демобілізований учасник АТО. Молодший сержант, водій-електрик взводу матеріально-технічного забезпечення 65-го мобільного госпіталю. Був мобілізований 14 липня 2015 року. З 29.09.2015 р. по 30.08.2016 р. проходив службу у зоні АТО. Помер 7 квітня 2017 року від онкозахворювання. Похований у Бедевлі. Залишились дві доньки.

 Коптан Олександр, 22 роки, Новомихайлівка (Новобузький район) Миколаївська область. Демобілізований учасник АТО. Помер (ймовірно, скоїв самогубство) повернувшись з військової служби у зоні АТО. Похований 13 квітня 2017 року в селі Новомихайлівка..

 Яворський Ігор, Пилипи-Олександрівські Віньковецький район Хмельницька область. Учасник АТО, пішов на фронт у 2014 році. Раптово помер. Похований 13 квітня 2017 року в с. Пилипи-Олександрівські.

 Якимчук Василь, 27 років, Мізоч Здолбунівський район Рівненська область. Учасник АТО. Помер 16 квітня 2017 року. 18 квітня Василя поховали в смт Мізоч. Залишились мати, брат і сестра.

 Твердохліб Олег Анатолійович (позивний «Старшина» / «Сармат»), , Руставі Грузія. Мешкав у Луцьку. Демобілізований учасник АТО. Старший прапорщик, заступник командира 2-ї роти «Захід» 24-го штурмового батальйону «Айдар». У шкільні роки займався плаванням і парашутним спортом, кандидат у майстри спорту. Закінчив Руставський політехнічний технікум за спеціальністю «Обладнання заводів чорної металургії», працював майстром цеху РМЗ, технік-механік. З 1988 року протягом 10 років проходив військову службу, в Німеччині та в Україні. 1998 року звільнений у запас у званні старшого прапорщика за вислугою строку служби. З грудня 1998 працював бригадиром вантажником транспортної дільниці ЗАТ «Хелс» (Луцьк), очолював профспілку. З березня 2005 року працював у ДСНС, на посадах старшини, начальника електро-лабораторії, коменданта Управління ДСНС України у Волинській області. З квітня 2014 року — пенсіонер УДСНС України. У березні 2014 року добровольцем пішов в «Айдар», старшина батальйону, командир взводу «Динозавр», заступник командира роти. Підрозділи під командуванням Олега Твердохліба брали участь у звільненні 17 населених пунктів Луганської області. 20 лютого 2015 призначений головним сержантом десантно-штурмової роти 5-ї БТГр 81-ї ОДШБ, воював на Донеччині, звільнений у запас з посади заступника командира 3-ї ДШР 5-ї БТГр 81-ї ДШБр за станом здоров'я (внаслідок контузії захворів на рак). Після повернення додому активно займався громадською роботою. Голова громадської спілки «Спілка воїнів АТО Волині», входив до складу громадської ради при Волинській ОДА. Помер о 7:00 17 квітня 2017 року від онкозахворювання. Похований на міському кладовищі Луцька у селі Гаразджа на Алеї почесних поховань. У Луцьку оголошено день жалоби. Залишились дружина, донька-студентка та син 2004 р.н. 23.08.2018 нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ст. (посмертно)

 Доманський Юрій, , 54 роки, Глинськ (Здолбунівський район) Рівненська область. Старший лейтенант, демобілізований учасник АТО. Служив за мобілізацією з 2015 по 2016 рік. Мешкав у селі Глинськ, одружений. Помер 20 квітня 2017 року. Родина проживає в Рівному, у Глинську залишились мати і брат.

 Кренджеляк Микола Степанович, , Озерко Здолбунівський район Рівненська область. Мешкав у смт Північне (підпорядковане Торецьку) Донецька область. Колишній міліціонер БПСМОП «Січ». З 2001 року працював відбійником на шахтах ДП «Торецьквугілля», один з найкращих шахтарів. У травні 2013 року вивісив на своєму будинку в Торецьку (на той час Дзержинськ) червоно-чорний прапор. Учасник Революції Гідності. З липня 2014 по вересень 2015 служив у міліцейському добровольчому батальйоні «Січ», учасник АТО, звільняв Торецьк. Голова Торецької міської організації ВО «Свобода», у лавах партії — з 2011 року. Учасник блокади торгівлі з ОРДЛО. Був основним свідком у справі організатора «російської весни» мера Слєпцова. Раптово помер вночі 21 квітня 2017 року. Похований на кладовищі «Нове» у Торецьку, на Алеї захисників України. Розлучений, залишились дві доньки, 2001 і 2012 р.н., та син 2011 р.н.

 Струбчевський Олександр Валентинович (позивний «Ірокез»), , Калинівка Вінницька область. Солдат, колишній військовослужбовець 128-ї ОГПБр. Був одним із перших, хто у 2014 році пішов добровольцем на війну. Служив у Попасній, Золотому та Троїцькому. В листопаді 2014 був поранений під час обстрілу БМП, Олександра відкинуло вибуховою хвилею, внаслідок чого він отримав важку контузію, перелом 9-ти ребер і розрив легені. Під час лікування у військовому госпіталі м. Харкова у нього було виявлено кісту на нирці і гепатит С, яким, найімовірніше, він заразився через рани та порізи на руках, виносячи товаришів з поля бою. Помер 23 квітня 2017 року. За півроку до дого померла мати Олександра. Залишились батько та два брати. Похований у Калинівці.

 Сластьонов Геннадій, , Обухів Київська область. Колишній військовослужбовець 12-го ОМПБ «Київ». Тривалий час працював пожежним у Чорнобильській зоні. У 2015—2016 роках виконував бойові завдання в зоні АТО. Під час служби у Геннадія виявили ракове захворювання, провели операцію. Вже перебуваючи вдома, через деякий час відчув різке погіршення здоров'я, помер 23 квітня 2017 року. Похований в Обухові.

 Вирво Дмитро Олександрович, Хмельницький. Майор ЗСУ, колишній заступник командира з бойової підготовки 7-го БТО Хмельницької області. Демобілізований учасник АТО, в батальйоні служив від його створення, у 2014 році охороняв кордон у Харківській та Луганській областях. Влітку 2014 проходив лікування і реабілітацію у Хмельницькому госпіталі. Помер 27 квітня 2017 року від раку легенів. Залишилися батько, дружина і хвора донька.

 Старушик Василь, 25 років, Замшани Ратнівський район Волинська область. Демобілізований військовослужбовець 51-ї ОМБр. Трагічно загинув (помер). Похований 30 квітня 2017 року в рідному селі.

 Дідич Богдан, 41 рік, Львів. Волонтер, голова ГО «Допоможи фронту». Активний учасник Революції Гідності, був сотником львівської сотні УДАРу. З початку подій на Донбасі разом з побратимами та дружиною активно зайнявся волонтерством, неодноразово їздив у найгарячіші точки АТО, також працював у центрі допомоги АТО при Львівській ОДА. За свою волонтерську діяльність був нагороджений різноманітними відзнаками Міноборони України та багатьох військових частин. Помер 1 травня 2017 року. Похований на Личаківському кладовищі у Львові. Залишились дружина та три доньки.

 Поляк Анатолій Віталійович, 34 роки, Тамарине Снігурівський район Миколаївська область. Демобілізований учасник АТО. Молодший сержант, старший розвідник 79-ї ОДШБр. Помер 4 травня 2017 року. Похований у с. Тамарине. Залишились дружина, діти.

 Малюк Олександр, , мешкав у Нововолинську Волинська область. Демобілізований учасник АТО. Помер 5 травня 2017 року о 12:20 від проникаючого ножового поранення, у квартирі на вулиці Стуса в Нововолинську, де мешкав у знайомого. За попередньою інформацією чоловік вчинив самогубство, завдавши собі один удар ножем. За свідченнями рідних, спроби покінчити життя самогубством робив і раніше.

 Павленко Роман, 43 роки, Лисянка Черкаська область. Волонтер Центру підтримки військовослужбовців Лисянщини. Одним з перших з початком АТО почав займатися волонтерством, неодноразово виїжджав на передову з гуманітарною допомогою. Керівник історичної комісії Лисянської районної спілки краєзнавців «Витоки», заступник головного редактора Лисянського журналу «Добридень», брав участь в україно-польській археологічній експедиції до Холодного Яру, інспектор археологічної комісії при Черкаській ОДА у Лисянському районі (з 2002 року). Член правління Черкаського обласного осередку ВГО «Закінчимо війну». Помер від хвороби 10 травня 2017 року в Черкаському обласному онкологічному диспансері.

 Осипов Денис Олександрович, , мешкав у м. Нікополь Дніпропетровська область. Учасник АТО, військовослужбовець 10-ї ОГШБр, в/ч пп В3950. Демобілізувався у жовтні 2016 року. Передчасно помер. Похований 12 травня 2017 року в Нікополі.

 Бурик Денис, 31 рік, Львів. Демобілізований військовослужбовець, кулеметник 5-ї роти 80-ї ОАЕМБр. Брав участь у боях за Щастя і Металіст, обороняв Луганську ТЕС у Щасті. Після повернення з фронту працював будівельником. Помер уві сні через серцеву недостатність. Похований 15 травня 2017 року у Львові. Залишились мати і брат.

 Мутенко Віталій (позивний «Кеша»), , Верин (Миколаївський район) Львівська область. Учасник АТО, військовослужбовець БПСМОП «Київ-2». Активний учасник Революції Гідності, з Майдану добровольцем пішов на фронт у 2014 році. 15 травня 2017 року зупинилося серце. З Віталієм попрощалися на Майдані у Києві, похований у рідному селі Верин. Залишилася мати.

 Кирніс Руслан, 24 роки, Бурімка (Семенівський район) Полтавська область. Мешкав у м. Кременчук. Учасник АТО, сержант, начальник радіостанції — командир відділення 107-го РеАП, в/ч А1546. У полку служив з 2013 року, брав участь у бойових діях на Донеччині. Отримав інвалідність ІІ гр., з часом було виявлено онкологію. У вересні 2016 року звільнився з лав ЗСУ за станом здоров'я. Помер близько 2:00 17 травня 2017 року в хоспісі кременчуцької лікарні № 2. Після прощання в Кременчуці похований у с. Бурімка. Залишились батьки, дружина і 6-річний син.

 Цив'юк Михайло Володимирович, , Михайлівка (Борщівський район) Тернопільська область. Демобілізований військовослужбовець, старший інструктор автомобільного взводу Нацгвардії. Під час Революції Гідності проходив строкову службу у Внутрішніх військах МВС у Донецьку, був направлений до Києва, де три місяці стояв проти майданівців під Верховною Радою. Підрозділ повернувся в Донецьк, почалися проросійські заворушення, напади на військову частину. Зрештою, їх перевели до Маріуполя на охорону аеродрому і блокпостів, де Михайло служив поряд з «азовцями». Після демобілізації, у травні 2015, переїхав у Коломию до нареченої. У Михайла виявили рак, він лікувався в Івано-Франківському обласному онкологічному диспансері. Помер 16 травня 2017 року від онкохвороби.

 Найда Микола Миколайович, , Артемівка (Бориспільський район) Київська область. Демобілізований військовослужбовець 72-ї ОМБр. Був призваний у першу хвилю мобілізації, учасник АТО, пройшов бої під Савур-Могилою. 2015 року повернувся додому. Загинув у ніч на 20 травня 2017 року під колесами потягу на станції «Нова Троянда» у Бориспільському районі. Поліція розглядає версію самогубства, але рідні вважають, що Миколу вбили і тіло підкинули на колії. Похований у с. Артемівка.

 Пилипчук Петро Павлович, мешкав у м. Коломия Івано-Франківська область. Демобілізований учасник АТО. Помер 25 травня 2017 року від хвороби. Похований в с. Турка Коломийського району.

 Шкребец Олександр Павлович, , Глобине Полтавська область. Служив у роті поліції «Кременчук» (3-я рота БПСМОП «Полтава») з 19 травня 2014 року, учасник бойових дій. У 2015 під час вибуху штабу в Кримському зазнав контузії. У 2016 перейшов у ЗСУ і служив до зими 2017 року, був комісований за станом здоров'я. У травні стався інсульт, Олександр впав у кому, лікарі тиждень боролися за його життя, 26 травня 2017 року він помер у реанімації Глобинської райлікарні. Залишилось 5 дітей, наймолодшій доньці 5 років.

 Хмара Богдан Леонідович («Джимі», «Ганс»), , Новогуйвинське Житомирська область, мешкав у м. Буча Київська область. Демобілізований військовослужбовець 53-ї ОМБр, військовий льотчик, учасник АТО. У 1995—1998 роках навчався в Чернігівському військовому авіаційному ліцеї. 2002 року закінчив ХНУ ПС імені Кожедуба, льотний факультет, бойове застосування та управління діями підрозділів авіації. Після звільнення з армійської служби працював інженером на київському заводі «Аеропракт» (виготовляє надлегкі літаки). Власноруч зібрав мотодельтаплан. Пілот житомирського клубу «Aviatik», 2007 року виграв чемпіонат України на двомісному мотодельтаплані. Пілот-інструктор, навчив близько 60 пілотів. Мобілізований у четверту хвилю. В зоні АТО полював на російські беспілотники на своєму легкомоторному літаку. Після демобілізації повернувся додому, займався улюбленою справою. Загинув 26 травня 2017 року в авіакатастрофі. Близько 15:00 поблизу аеродрому «Півці» м. Чернігів розбився і згорів легкомоторний одномісний літак Cessna-172, в якого заглух мотор. Пілот загинув, скерувавши літак, щоб він не впав на будинки. Похований в смт Новогуйвинське. Залишились батьки, брат, дружина та маленька донька.

 Темний Олександр, мешкав у м. Кам'янка (Черкаська область). Демобілізований учасник АТО, прикордонник. 26 травня 2017 року був знайдений мертвим у річці Тясмин, зник кілька днів тому. Тіло відправлено на експертизу. Розлучений, залишилися двоє дітей, син і донька, та мати.

 Бідула Василь, 27 років, мешкав у м. Горохів Волинська область. Учасник АТО, воював з 2014 по 2015 рік. Активний учасник Революції Гідності. Загинув 28 травня 2017 року в ДТП поблизу с. Довгів Горіховського району, керуючи автомобілем «Wolksvagen golf», не впорався з керуванням і скоїв зіткнення із деревом. Внаслідок отриманих травм помер у реанімації Горіхівської центральної районної лікарні.

 Лаговський Сергій Лівонович, 46 років, Буча Київська область. Учасник АТО, сержант, військовослужбовець 79-ї ОДШБр. Помер наприкінці травня 2017 року від хвороби, що пов'язана із захистом Батьківщини. Похований 1 червня 2017 в Бучі.

 Калібаба Віталій, 40 років, Степанівка (Менський район) Чернігівська область. Демобілізований учасник АТО, розвідник 2-го ОМПБ «Горинь» 30-ї ОМБр. Виріс у родині військового льотчика, строкову службу проходив у десантних військах. Працював у Степанівському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті. Мобілізований навесні 2015 року, понад рік воював на Луганщині, переніс контузію. Після повернення з фронту виявили онкозахворювання. Помер 3 червня 2017 року. Похований у с. Степанівка. Залишились дружина та син.

 Власова Аліна Анатоліївна (ім'я від народження Шеремета Любов), Мишин Коломийський район Івано-Франківська область. Мешкала у м. Львів. Волонтер батальйонів «Донбас», «Айдар», роти «Шторм». Активний учасник Революції Гідності (волонтер в Українському домі). Має посвідчення УБД. Допомагала пораненим бійцям у шпиталях Дніпра, Харкова, Києва. Померла в госпіталі у Пущі-Водиці (Київ) від онкозахворювання. Похована 6 червня 2017 року на Лісовому кладовищі Києва.

 Стефаниця Любомир Миронович, , 41 рік, Мостиська Львівська область. Учасник бойових дій в зоні АТО, десантник. Був мобілізований 17 лютого 2015 року. 16 листопада 2015 демобілізований за станом здоров'я. Помер від серцевої хвороби. Похований 8 червня 2017 року.

 Бабенко Олег Юрійович, , Червоноград Львівська область. Демобілізований учасник АТО, старший механік танкової роти 128-ї ОГПБр. Після закінчення ПТУ № 55 2003 року прийшов працювати на шахту «Великомостівська». Мобілізований в серпні 2015 року, до жовтня 2016 виконував завдання в зоні АТО, учасник бойових дій, відзначений нагрудним знаком НГШ «За взірцевість у військовій службі» ІІІ ст. Після демобілізації повернувся на попереднє місце роботи, машиніст гірничих виїмкових машин підземного ДПР № 1 шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля». Загинув 9 червня 2017 року внаслідок нещасного випадку на виробництві, чоловіка вбило струмом. Залишилися дружина та двоє дітей.

 Корніченко Євген Юрійович, , Харків. Учасник АТО. Військовослужбовець розвідроти 81-ї ОАеМБр. Був мобілізований у 2015 році, потім служив за контрактом. Півроку тому повернувся з фронту, працював озеленювачем на будівельному об'єкті. Знайдений вбитим вранці 7 червня 2017 року на будмайданчику біля багатоповерхівки, проспект Любові Малої (Харків). За повідомленням у соцмережах, вночі на Євгена напали невідомі, побили й вкрали особисті речі. Від отриманих травм він помер. Похований на 7 кладовищі Харкова (Новоселівка). Батько Євгена — інвалід 3 гр., колишній військовослужбовець 22-го батальйону.

 Ткаченко Володимир, 43 роки, Кропивницький. Учасник АТО, військовослужбовець 3-го ОПСпП, учасник оборони Донецького аеропорту. На фронт пішов добровольцем у 2014 році, двічі лікував контузії. Після повернення додому діагностували пухлину мозку, її видали, але за рік хвороба повернулася, 11 червня 2017 року Володимир помер. Поховання 13 червня в Кропивницькому, на Маслениківському кладовищі. Залишилась дружина та двоє дітей.

 Свентик Віктор Степанович, , Мар'янівка (Горохівський район) Волинська область. Учасник АТО. Був мобілізований у 2015 році. У червні 2017 року відбув на навчальні збори на Старичівський полігон. Вранці 10 червня 2017 не прокинувся, причиною смерті лікарі констатували серцевий напад. Похований у Мар'янівці. Залишились дружина, доньки, внуки.

 Власенко Володимир Володимирович (позивний «Товстий»), 1977 р.н., Київ. Учасник АТО, військовослужбовець 24-го ОШБ «Айдар». До війни працював водієм. 2015 року пішов добровольцем до військкомату, здобув спеціальність водія гаубичної батареї. Воював у смт Новгородське, де був тяжко поранений, — під час обстрілу в нього під ногами розірвалася граната. Ногу довелося ампутувати, операцію зроблено в грудні 2015-го. 12 червня 2017 року Володимир помер (інфаркт чи інсульт). Поховання 14 червня. Залишилась дружина.

 Бачинський Максим, Дніпро. Учасник АТО, десантник, колишній військовослужбовець 25-ї ОПДБр. Цікавився духовними практиками, християнством та ведичною культурою. Воював від початку бойових дій 2014 року. Зник 16 червня 2017 року. Максим відпочивав у санаторії «Орізонт», смт Сергіївка, Одеська область. Телефоном повідомив, що з кимось посварився на тему сепаратизму (за словами брата — зі співробітником СБУ) і їде до дому потягом Одеса — Костянтинівка. Знайдений 21 червня у морзі Верхньодніпровська. За попередньою інформацією, Максима побили і скинули з потяга на перегоні Вільногірськ — Верховцево біля села Дубове. Залишились мати, брат.

 Дубей Василь Степанович, 48 років, Снятин Івано-Франківська область. Мешкав у м. Коломия. Учасник АТО. Полковник СБУ, начальник Коломийського міжрайонного відділу УСБУ в Івано-Франківській області. 23 роки служив у СБУ, виконував завдання в районі проведення АТО. Нагороджений відомчими відзнаками, медаллю «За заслуги перед Прикарпаттям». Загинув 18 червня 2017 року близько 8:00 у помешканні батьків на Снятинщині, від ураження електричним струмом.

 Федорчук Володимир Володимирович, 1964 р.н., 53 роки, Підгайці Тернопільська область. Учасник АТО. Працював викладачем різьби по дереву у Підгаєцькій художній школі народних ремесел, різьбяр, художник. Керівник туристично-краєзнавчого гуртка в районному Центрі дитячо-юнацької творчості. Пластун-сеніор, член куреня «Сіроманці», з 2005 року працював з дітьми-пластунами на громадських засадах. Учасник Революції Гідності. Після Майдану пішов добровольцем на фронт, воював кілька місяців. Загинув під час триденного турпоходу з дітьми, 20 червня 2017 року близько 12:00 біля с. Устя-Зелене (Монастириський район Тернопільська область), — потонув у річці Дністер, рятуючи свого 14-річного вихованця, якого закрутило у водяний вир. Учень і його наставник потонули, другого хлопця витягли рибалки. Залишилась дружина, двоє дорослих дітей, внуки.

 Олійник Сергій Олексійович (позивний «Вікінг»), 1960 р.н., 57 років, Київ. Учасник АТО. Капітан, начальник розвідки 1-го батальйону 14-ї ОМБр. Багаторічний голова Всеукраїнської профспілки працівників-мігрантів в Україні та за її межами . Засновник Всеукраїнської профспілки ветеранів АТО і волонтерів. 2015 року пішов добровольцем на фронт, півтора року провів у зоні АТО, воював у районі Мар'їнки. Вбитий 22 червня 2017 року о 20:30 у центрі Києва, у сквері біля музею «Золоті ворота». Син Олійника Ярослав, випускник Київської консерваторії, грав на вулиці на фортепіано, що не сподобалось мешканцю будинку навпроти, виник конфлікт. Коли Сергій Олійник заступився за сина, інший учасник конфлікту в ході словесної перепалки кинувся на нього з ножем і завдав йому кілька смертельних ударів у груди. Вбивця 1959 р.н., пенсіонер, затриманий. З Сергієм прощались в Українському Домі, похований на Берковецькому кладовищі. 23.12.2019 року вбивцю засуджено до 13 років позбавлення волі.

 Михайлов Олександр (позивний «Рижий»), Синельникове Дніпропетровська область. Учасник АТО, гранатометник 1-го взводу 1-ї роти 43-го ОМПБ «Патріот». Три роки провів на фронті, у травні 2017 повернувся додому. Пішов з життя 24 червня 2017 року. Поховання у м. Синельникове. Залишились мати й сестра.

 Сачко Роман Дмитрович, 1962 р.н., Черемхів (Коломийський район) Івано-Франківська область. Демобілізований учасник АТО, військовослужбовець 128-ї ОГПБр. Помер 25 червня 2017 року.

 Домін Ігор Адамович (позивний «Адамович»), 1966 р.н., 51 рік, Львівська область. Мешкав у м. Ірпінь Київська область. Демобілізований учасник АТО, зв'язківець 128-ї ОГПБр. Мав досвід бойових дій у Чечні. На фронт пішов добровольцем, воював більше року — у Станиці Луганській, Щасті, Дебальцевому. Після контузії лікувався у шпиталі. На передовій морально підтримував бійців, за що отримав грамоту «За душпастирську діяльність». Помер 27 червня 2017 року від хвороби. Похований на Алеї Героїв АТО Ірпінського міського цвинтаря. Залишилась дружина.

 Осадчий Володимир Володимирович, , Кременчук. Учасник АТО, молодший сержант, військовослужбовець 30-ї ОМБр. Загинув 27 червня 2017 року у м. Кременчук внаслідок ДТП, — переходив дорогу близько 23:00 поза межами пішохідного переходу, від удару автомобіля Opel загинув на місці.

 Зенченко Федір, , Скалат Підволочиський район Тернопільська область. Демобілізований учасник АТО, водій 3-го батальйону 24-ї ОМБр. Виріс у багатодітній родині, де було 8 дітей. Тато помер, коли вони були ще зовсім малими. Мобілізований 2015 року, служив у секторі А в смт Новотошківське. Повернувся з фронту 11 липня 2016. Поїхав до сестри в Польщу, щоб відпочити від війни. Раптово стало зле, впав у кому, переніс операцію. Помер о 21:36 29 червня 2017 року у військовому госпіталі м. Вроцлав. За словами матері, у Федора виявили пухлину головного мозку. Похований у рідному Скалаті. Лишились мати, сестри, вагітна наречена.

 Тимрієнко Олександр, 38 років, Боблів Немирівський район Вінницька область. Демобілізований учасник АТО. На війні був півтора року з 2015-го, воював в Авдіївці. Вбитий 30 червня 2017 року односельцем, якого Олександр впустив до себе жити зі співмешканкою. Під час відпочинку на ставку між чоловіками виникла сварка та бійка, від удару в голову Олександр впав у ставок і потонув. Квартиранти не надали йому допомогу і нікому про це не сказали. Тіло знайшли у ставку 2 липня. Похований в с. Боблів.

Див. також
 Бої за Авдіївку
 Бої за Ясинувату
 Бої за Мар'їнку
 Бої за Широкине
 Бої на Світлодарській дузі
 Бої за Бахмутку

Посилання
 Загиблі квітня: обличчя й історії 17 героїв, які поповнили справжній безсмертний полк України  // «Новинарня», 7 травня 2017.
 Загиблі травня: обличчя і біографії 13 героїв  // «Новинарня», 4 червня 2017.
 Бойові втрати червня: імена й портрети загиблих героїв  // «Новинарня», 6 липня 2017.
 Пам'ятаємо: імена всіх бійців АТО, які загинули у квітні  // Мар'яна Чорнієвич. «Gazeta.ua», 4 травня 2017.
 Пам'ятаємо: імена всіх бійців АТО, які загинули у травні  // Мар'яна Чорнієвич. «Gazeta.ua», 1 червня 2017.
 Усі воїни АТО, які загинули упродовж червня: імена, історії, фото  // Мар'яна Чорнієвич. «Gazeta.ua», 2 липня 2017.

Примітки

2016-10


text:
Paul Amedée Ludovic Savatier (19 October 1830 – 27 August 1891) was a French naval doctor and botanist.

Savatier was born on the Atlantic island of Oléron, off La Rochelle and Rochefort, in 1830. He studied medicine at the Naval Medical School of Rochefort. He subsequently became a high-ranking medical officer in the French Navy.

In 1865, as part of a French effort to support the construction of a Japanese Navy, he travelled to Japan, and spent the next decade there, based at Yokosuka. During his tenure there he devoted himself primarily to botany, attempting to impart the Linnean model to Japanese botanical classifications. He collaborated with a large number of other botanists and researchers, including Japanese botanists Keisuke Ito and Yoshio Tanaka, and Frederick Victor Dickins, a fellow naval medical officer (in the British Navy). This work eventually resulted in a joint publication with his colleague Adrien René Franchet, entitled Enumeratio Plantenum in Japonia Sponte Crescentium, which was published in Paris in 1875 (vol. 1) and 1879 (vol. 2). Savatier also translated existing texts on Japanese botany, including works by Ono Ranzan. In his capacity as a medical officer, he was also responsible for a systematic study of venereal disease among the French sailors and prostitutes of the port.

In 1876 Savatier returned to France. Shortly thereafter he was assigned to a naval expedition headed for the Pacific. During this voyage, he made excursions in both South and North America, exploring Patagonia and Tierra del Fuego in 1877. As part of this voyage he made a detailed botanical study of the flora of Tahiti. He published an article about his voyage, which was made in part on the ship La Magicienne. Many items collected or produced during this expedition are stored or displayed at the National Museum of Natural History, France in Paris.

Ludovic Savatier, as 'Médecin général de la Marine' (General Doctor of the Navy), was awarded the Legion of Honour ('Légion d'Honneur') by the French government in 1880.

Savatier died at Saint-Georges-d'Oléron in 1891.

References

External links

19th-century French botanists
Botany in Asia
1830 births
1891 deaths


text:
Carriera
La Zhang ha ricevuto una wildcard per partecipare al singolare femminile degli Australian Open 2013 dopo aver vinto gli Asia Pacific Wildcard Playoff.

Statistiche ITF

Singolare

Vittorie (5)

Doppio

Vittorie (1)

Risultati in progressione

Singolare nei tornei del Grande Slam

Doppio nei tornei del Grande Slam
Nessuna partecipazione

Doppio misto nei tornei del Grande Slam
Nessuna partecipazione

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
El Codex Vaticanus 354 (Roma, Biblioteca_Vaticana, Gr. 354); Gregory-Aland no. S o 028; ε 1027 (von Soden) es un manuscrito uncial del siglo X. El códice contiene los cuatro Evangelios.

El códice consiste de un total de 235 folios de 36 x 24 cm. El texto está escrito en dos columnas por página, con entre 27 líneas por columna.

El texto griego de este códice es una representación del tipo textual bizantino. Kurt Aland lo ubicó en la Categoría V.

Véase también
 Lista de los manuscritos unciales del Nuevo Testamento Griego
 Ecdótica

Referencias

Bibliografía
 Andreas Birch, Variae Lectiones ad Textum IV Evangeliorum, Haunie 1801, p. IV-V
 Giovanni Mercati, "Un frammento delle Ipotiposi di Clemente Alessandrino" (Studi e testi, 12; Rome, 1904)
 Bruce M. Metzger, Manuscripts of the Greek Bible: An Introduction to Greek Paleography, Oxford University Press, New York - Oxford, 1991, p. 110
 Edward Maunde Thompson, An introduction to Greek and Latin palaeography, Clarendon Press: Oxford 1912, p. 215.

Enlaces externos
 Codex Vaticanus 354, S (028) en Encyclopedia of Textual Criticism.

Códices
Unciales del Nuevo Testamento
Manuscritos bíblicos del siglo X
Manuscritos del Nuevo Testamento en griego antiguo

Documentos conservados en la Biblioteca Apostólica Vaticana


text:
Карбонадо (, , ;  m) – тонкозернистий, іноді поруватий різновид алмазу.

Назва «карбонадо» (від слова «карбо» - вугілля) ввели при виявленні цих мінералів в  Бразилії в XVIII столітті через їх зовнішню схожість зі звичайним  вугіллям.

Загальний опис

Являє собою пористий мікро- або прихованокристалічний агрегат ясно-сірого або чорного кольору, що складається із зерен і кристалів октаедричного, рідше кубічного габітусу. Деякі К. мають підвищену в порівнянні з алмазом твердість. Розмір від 0,5 до 50,0 мкм. Жовна К. мають розмір від горошини до каменів в 700-800 кар; в Бразилії знайдений К. в 3087 кар. К. зустрічається в парагенетичній асоціації з мінералами метаморфічних гірських порід: дистеном, корундом, ставролітом, рутилом, цирконом і інш. К. містить числ. дрібні (0,5-220 мкм) мінеральні включення, які при вилуговуванні створюють пористу структуру агрегатів. Серед них встановлені графіт, халцедон, кварц, монацит, рутил, ортоклаз, гематит, ільменіт, циркон, каолініт та інш. На відміну від алмазу, К. має, можливо, некімберлітовий генезис, що підтверджується близьким до кислих вивержених г.п. співвідношенням в К. ізотопів 12С/13С та характером мінералів-домішок. Гол. род. К. зосереджені в Бразилії (розсипи Баія, Мінас-Жерайса, Парані та інш. штатів), а також у Венесуелі, Гані, Уганді, Австралії. Застосовується К. як технічний алмаз.

Див. також
 Список мінералів
 Серджіо — найбільше карбонадо та найбільший сирий діамант знайдений за всю історію.

Література

Посилання
 http://www.pbs.org/wgbh/nova/diamond/sky.html
 Photo of porous carbonado  at National Science Foundation
 Photo of glossy carbonado and article on possible extraterrestrial origins  at PBS Nova
 Mystery Diamonds: Geoscientists Investigate Rare Carbon Formation ScienceDaily (June 1, 2007) Story
 Diamonds From Outer Space: Geologists Discover Origin Of Earth's Mysterious Black Diamonds  ScienceDaily (January 9, 2007) Story.

Див. також
 Алмази

Алмази


text:
Tvrdi kositar je skupni naziv za kositrene slitine, koje su tradicionalno sastavljene od oko 96 % kositra dok je ostatak bakar ili olovo (no nekada su korištene i slitine s većim postotkom olova). Suvremene slitine ovog tipa ne sadrže olovo, nego antimon, ili bizmut. Ove su slitine pretežno korištene za lijev odnosno izradu kositrene folije ili lima. Do početka 20. stoljeća ove su slitine služile za izradu kuhinjskog posuđa i jedaćeg pribora te vrčeva za pivu. Danas se najviše koriste u tehničke svrhe te za jeftini nakit i suvenire.

Povijest
Najstariji primjeri uporabe slitina ovog tipa pronađeni su u Egiptu,datira ih se oko 1450. godine prije Krista. Tvrdi je kositar u Europi do 19. stoljeća označavan žigovima za finoću slitine, identično kao i kod zlatnih i srebrnih predmeta (žig majstora, žig grada proizvodnje, žig za finoću slitine). Kao i zlatari i srebrnari i ljevači kositra imali su svoje cehove - obrtničke   strukovne udruge. Kod nas je ljevača kositra bilo u Zagrebu i Varaždinu.

Sastav nekih od slitina

 96 - 99 % Sn, 1 - 4 % Cu za jedaći pribor i posuđe
 92 - 96 % Sn, 0 - 4 % Cu, 4 % Pb za posude za piće
 85 % Sn, 15 % Pb za druge primijene,odnosno za predmete koji ne dolaze u dodir s hranom ili pićima

Englezi za slitine ovog tipa koriste naziv pewter odnosno Britanija metal

 Britanija metal: Sn 65–97 %, Sb 1–24 %, Cu 1–5 %, Bizmut 1–5 %
 Pewter:  Sn 81 %, Sb 6 %, Cu 6 %, Pb 7 %
 Queens metal: Sn 88 %, Sb 8 %, Cu 2 %, Bizmut 2 %

Dodatna literatura
Karl Richter (Hrsg.): Zink, Zinn und Blei. Eine ausführliche Darstellung der Eigenschaften dieser Metalle, ihrer Legierungen untereinander und mit anderen Metallen sowie ihrer Verarbeitung auf physikalischem und chemischem Wege. Für Metallarbeiter und Kunst-Industrielle. ,Wien/ Leipzig 1927.

Hull,C. Pewter ,Oxford 1992.

Charron, S. Modern pewter : design and techniques,New York 1973.

Slovis Mandel,L. Pewter Studio: Contemporary Projects and Techniques ,Kenwood 2010.

Izvori

Vanjske poveznice
 PewterBank
 Bundesverband des Deutschen Zinngießerhandwerks e. V.
 Worshipful Company of Pewterers
 Pewter Society
Die Zinngießerkunst(1795.)

Slitine


text:
Baruar is a village in Kaimur district of Bihar state, India. According to the 2011 census of India, the population was 506 people (250 males; 256 females).

References

Villages in Kaimur district


text:
The Abraham Watson House is a historic house in Cambridge, Massachusetts.

Description
It is a -story wood-frame structure, five bays wide, with a gable roof that has a gambrel front. It was built c. 1750 by Abraham Watson, Jr., who was politically active during the American Revolution. The house features, including molded surrounds on the windows, indicate that Watson was a man of substance. The house is one of only two colonial houses standing in North Cambridge, and is the oldest house in the city outside Old Cambridge.

The house was listed on the National Register of Historic Places on April 13, 1982.

See also
National Register of Historic Places listings in Cambridge, Massachusetts

References

Houses completed in 1750
Houses on the National Register of Historic Places in Cambridge, Massachusetts
Georgian architecture in Massachusetts


text:
Fernando Estévez Martín, más conocido como Estévez, (Capileira, Granada, 1 de junio de 1978) es un entrenador de fútbol español que actualmente dirige al Club Deportivo Eldense del Grupo 2 de la Primera RFEF.

Carrera deportiva

Es médico especialista en Medicina del Deporte y profesor en el Centro de Estudios, Desarrollo e Investigación de la Real Federación Andaluza de Fútbol.

Como entrenador ha dirigido equipos como los filiales del Granada C.F. y la U.D. Almería, la selección de la Universidad de Granada o el Guijuelo. En su palmarés, como técnico, ha cosechado varios ascensos y campeonatos de liga de su categoría.

En 2014 la Junta Gestora del C.D. Guijuelo ha llegado a un acuerdo para la contratación del técnico que ya sabe lo que es entrenar un equipo de la Segunda División B, dirigiendo al Loja C.D., conjunto en el que ha militado tres temporadas consiguiendo el ascenso a la división de bronce. La pasada campaña no dirigió a ningún equipo. Firma por una temporada, con opción a otra.

Para la temporada 2017-18 firma por el Marbella FC del grupo IV de 2B, equipo con el que logró terminar la temporada en segunda posición. En la fase de ascenso a 2ª División, el conjunto dirigido por Estévez cayó en la tanda de penaltis de la primera eliminatoria ante el Celta de Vigo B. Tras concluir la temporada se desvinculó del equipo marbellí.

En octubre de 2018, Fernando llegó al Burgos CF en sustitución de José Manuel Mateo, con el equipo en posiciones de play-out por el descenso tras la disputa de nueve jornadas. Tras mucho sufrimiento, el Burgos CF salvó la categoría, certificando su permanencia matemática en la jornada número 37 del Campeonato tras ganar al Celta de Vigo B (2-1) en El Plantío.

Comenzaría dirigiendo al conjunto burgalés durante la temporada 2019-20, pero tras la mala trayectoria del equipo en el inicio de campeonato, el 7 de octubre de 2019, es destituido como entrenador del Burgos CF y sustituido por José María Salmerón.

El 18 de octubre de 2020, firma como entrenador del CD Badajoz de la Segunda División B.

El 27 de junio de 2022, firma por el Club Deportivo Eldense de la Primera División RFEF.

Clubes como entrenador

Referencias

Entrenadores de fútbol de la provincia de Granada
Entrenadores del Marbella Fútbol Club
Entrenadores del Club Deportivo Guijuelo
Entrenadores del Burgos Club de Fútbol
Entrenadores del Club Deportivo Eldense
Nacidos en Capileira


text:
De Sint-Michaëlkapel (Sankt Michaelkapelle) is een kapel in het tot de Belgische gemeente Eupen behorende stadsdeel Stockem.

De kapel werd omstreeks 1700 gebouwd. Het is een achthoekig bouwwerk in breuksteen, met op het dak een achthoekig klokkentorentje. Begin 20e eeuw werd het portaal toegevoegd.

Een groot deel van het interieur werd in 1799 openbaar verkocht. Enkel het altaar in barokstijl en een beeld van Sint-Michaël zijn nog aanwezig.

De kapel en zijn omgeving werden in 1975 geklasseerd als monument en beschermd gezicht.

Michaël
Bouwwerk in Eupen
Michaël


text:
Ace Lightning è una serie televisiva britannica, trasmessa, in Italia nel 2004 da RaiSat Ragazzi.

La serie ha la particolarità di combinare gli attori in carne ed ossa ad animazioni computerizzate. Alcuni personaggi, infatti, sono completamente creati col computer, come Lord Fear e lo stesso Ace Lightning da cui la serie prende il nome.

Trama
Il tredicenne Mark Hollander si è appena trasferito dall'Inghilterra in nord America. Un giorno, mentre sta giocando al suo videogioco preferito, Ace Lightning and the Carnival of Doom, scopre un livello che non dovrebbe esistere. Quando comincia a giocare questo livello una luce improvvisa avvolge la casa e i personaggi del videogioco diventano reali. Credendo che il mondo reale sia solo un altro livello di gioco, Ace Lightning, il protagonista, cerca così di convincere il ragazzo ad aiutarlo a sconfiggere il suo eterno nemico, Lord Fear e a trovare i pezzi mancanti del magico amuleto di Zoar.

Episodi

Collegamenti esterni


text:
IEEE 1284 (kolokvijalnog naziva centronics) je paralelni međusklop koji se pojavio na tržištu u 1970-tim godinama i bio izuzetno popularan za spajanje računala s pisačem prije pojave USB-a. Ovaj međusklop je dobio ime po američkom proizvođaču igličnih pisača Centronics iz Hudsona (New Hampshire) koji ga je razvio. Centronics je bio kvazi standard dugo vremena i tek 1994. IEEE je ratificirao ovaj međusklop dobivši pri tom oznaku IEEE 1284, no kolokvijalno centronics je bilo popularnije ime zbog kasne ratifikacije.

Sklopovlje
IEEE standardi i formati
Protokoli fizičkog sloja


text:
tv pur ist eine vierwöchentlich erscheinende Programmzeitschrift, die seit 1998 von der Bauer Media Group herausgegeben wird. Der Redaktionssitz ist Hamburg.

Geschichte
Bereits 1994/95 verlegte Bauer eine TV-Zeitschrift unter dem Namen "tv pur" mit dem Untertitel "Das TV-Themen-Magazin". Diese wurde jedoch nach drei Monaten wieder eingestellt. 1998 erschien dann erneut eine Zeitschrift "tv pur", die allerdings mit dem redaktionellen Konzept ihres Namens-Vorgängers nichts mehr zu tun hatte.

Redaktionelles Konzept
Der redaktionelle Schwerpunkt der Zeitschrift liegt auf einer übersichtlichen und umfassenden Darstellung des Fernsehprogramms eines kompletten Monats. Auf 112 von 124 Seiten werden ausschließlich Programminformationen präsentiert. Auf einen umfangreichen redaktionellen Mantelteil wird bewusst verzichtet.
tv pur wendet sich vorrangig an "puristische" Berufstätige in Ein- oder Zwei-Personen-Haushalten, die sich schnell über TV-Sendungen informieren wollen.

Quellen

Programmzeitschrift
Publikumszeitschrift (Deutschland)
Zeitschrift (Hamburg)
Ersterscheinung 1998


text:
Johann Christoph Karl Gayer, auch Kryštof Karel (* um 1668; † 16. November 1734 in Prag) war ein böhmischer Kapellmeister und Komponist.

Leben
Gayer kam als Chorknabe nach Prag und studierte Jurisprudenz. Er wirkte ab spätestens 1690 bei Aufführungen am Prager Dom mit. Am 6. Oktober 1705 wurde er Domkapellmeister. Er modernisierte dort das Repertoire mit neueren italienischen und auch eigenen Kompositionen. Auch reformierte er die Kapelle durch Entlassung einiger Musiker und Anschaffung neuer Instrumente.

Seine Werke wurden bis um 1760 regelmäßig aufgeführt.

Werke (Auswahl)
 Requiem in c
 Requiem in F
 Dies irae g
 Ouvertura avec les 4 parties
 Missa S Wenceslai
 Regina coeli
 Te Deum

Literatur
 Bohumír Jan Dlabač, Allgemeines historisches Künstler-Lexikon für Böhmen, Bd. 1, Prag 1815, Sp. 449.

Komponist (Tschechien)
Kapellmeister
Musiker (Prag)
Geboren im 17. Jahrhundert
Gestorben 1734
Mann


text:
Jerzy Stanisław Karpacz (ur. 20 sierpnia 1946 w Kielcach) – polski funkcjonariusz Milicji Obywatelskiej, ostatni szef Służby Bezpieczeństwa PRL, poseł na Sejm X kadencji.

Życiorys
W 1973 ukończył studia prawnicze na Uniwersytecie Jagiellońskim w 1985 uzyskał stopień naukowy doktora nauk prawnych. W 1988 został docentem w Akademii Spraw Wewnętrznych. Pracę zawodową rozpoczął w 1968 w Komendzie Wojewódzkiej Milicji Obywatelskiej w Kielcach. W 1974 został przeniesiony służbowo do Ministerstwa Spraw Wewnętrznych w Warszawie, gdzie pracował do lipca 1990. Pełnił tam funkcję zastępcy dyrektora Biura Śledczego MSW i zastępcy szefa Służby Bezpieczeństwa generała Henryka Dankowskiego. W okresie od 3 listopada 1989 do 11 maja 1990 zajmował stanowisko ostatniego szefa tej struktury. Pracując w Milicji Obywatelskiej, doszedł do stopnia pułkownika. Był działaczem Związku Prawników Polskich i wiceprezesem jego zarządu stołecznego.

W 1989 został wybrany na posła na Sejm kontraktowy z ramienia Polskiej Zjednoczonej Partii Robotniczej w okręgu skarżyskim. W Sejmie zasiadał w Komisji Administracji i Spraw Wewnętrznych i Komisji Ustawodawczej, na koniec kadencji był członkiem Parlamentarnego Klubu Lewicy Demokratycznej. Po zakończeniu pracy w parlamencie wycofał się z działalności politycznej i podjął pracę w zawodzie radcy prawnego.

Odznaczenia
 Krzyż Oficerski Orderu Odrodzenia Polski (1984)
 Krzyż Kawalerski Orderu Odrodzenia Polski (1979)
 Złoty Krzyż Zasługi (1983)
 Brązowy Krzyż Zasługi (1978)
 Medal 40-lecia Polski Ludowej

Przypisy

Bibliografia

Absolwenci Wydziału Prawa i Administracji Uniwersytetu Jagiellońskiego
Działacze PZPR
Pułkownicy Milicji Obywatelskiej
Ludzie związani z Kielcami
Ludzie związani ze Skarżyskiem-Kamienną
Odznaczeni Brązowym Krzyżem Zasługi (Polska Ludowa)
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Krzyżem Oficerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Medalem 40-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni Złotym Krzyżem Zasługi (Polska Ludowa)
Posłowie na Sejm kontraktowy
Posłowie z okręgu Skarżysko-Kamienna (PRL)
Szefowie Służby Bezpieczeństwa PRL
Urodzeni w 1946
Wykładowcy Akademii Spraw Wewnętrznych
Ludzie urodzeni w Kielcach


text:
Major-General Sir David Ochterlony, 1st Baronet GCB (12 February 1758 – 14 July 1825) was a Massachusetts born military officer of the East India Company in British India. He held the powerful post of British Resident to the Mughal court at Delhi.

Biography

Background
David Ochterlony was born in Boston, Massachusetts, the eldest son of Captain David Ochterlony (also Ochterloney) and his wife, Katherine Tyler. His father was born into an ancient family in Forfarshire, Scotland, and his mother was born in Boston to settlers of English and Welsh descent. His mother was the niece of Sir William Pepperrell. He attended the Boston Latin School and Dummer Charity School (now known as The Governor's Academy) in nearby Byfield, Massachusetts.

He had two younger brothers, Gilbert and Alexander, and a sister, Catherine. Captain Ochterlony died in the Saint Vincent, West Indies, in 1765, after which his widow moved to England and his mother remarried to Sir Isaac Heard, Garter King-of-Arms.

Career in India
In 1777, at age 18, Ochterlony went as a cadet to India. In February 1778 he was commissioned into the Bengal Native Infantry as an ensign and that same September was advanced to lieutenant.

In June 1782 while serving in the Second Anglo-Mysore War he was wounded and taken prisoner by the forces of Haidar Ali. He remained in captivity for the duration of the war, and was only released when peace resumed in 1784. Thereafter, he returned to Calcutta, and in recognition of his eminent service during the war was conferred with the appointment of Judge Advocate-General for one of the divisions in the army. In 1796, he was promoted to Captain and in 1800 to Major.

In early 1803, he was appointed lieutenant colonel and accompanied Lord Lake throughout the Second Anglo-Maratha War. He was present at the battles of Koil, Aligarh and Delhi. Following the battle of Delhi he was appointed Resident at Delhi. In 1804, he defended the city with a very inadequate force against an attack by Yashwantrao Holkar which earned him the highest approbation from the Commander-in-Chief. He was thereafter given the command at Allahabad and then commanded a force on the banks of the Sutlej to check the expansion of the Sikhs. He was promoted to Major-general in 1814.

On the outbreak of the Anglo-Nepalese War in 1814 he was given the command of one of four converging columns. His was regarded as the only truly successful column throughout the war. He was subsequently promoted to the command of the main force in its advance on Kathmandu, and outmaneuvered the Gurkhas by a flank march at the Kourea Ghat Pass, brought the war to a successful conclusion and obtained the signature of the Treaty of Sugauli, which dictated the subsequent relations of the British with Nepal.

In return for his services during the war, he became a Knight Commander of the Bath, the first time the honor had been conferred on an officer of the British military in India, and was granted a baronetcy in November 1815. The following month he was given a pension of £1,000 per annum.

In December 1816, he was made a Knight Grand Cross of the Order of the Bath. In 1818, he was appointed Resident in Rajpootana, with which the Residency at Delhi was subsequently combined. In the Pindari War between 1818 and 1819 he commanded the Rajputana column and made a separate agreement with Amir Khan. He detached him from the Pindaris, and then, interposing his own force between the two main divisions of the enemy, brought the war to an end without an engagement. He was afterwards made Resident and Political Agent of Malwa, thus having the entire superintendency of the affairs of central India.

During this period he encountered and engaged in an ongoing personal feud with James Tod, which was based most likely on the power politics within the hierarchy of the East India Company.

Death
When Durjan Sal revolted in 1825 against Balwant Singh, the infant Raja of the Princely state of Bharatpur, Ochterlony acting on his own accord supported the young Raja by proclamation and ordered out a force to support him. However, the Governor-General of India, Lord Amherst, repudiated these proceedings and ordered the army to return. Ochterlony, who was bitterly chagrined by this rebuff, resigned his office, and retired to Delhi. He was to be replaced by his good friend Sir Charles Metcalfe. The feeling that the confidence which his length of service merited had not been given him by the governor-general is said to have accelerated his death, and he died at Meerut in July 1825. He is interred in St. John's Church in Meerut.
The Ochterlony column at Calcutta commemorated his name, though it has since been rededicated.

Private life

As the official British Resident at Delhi, David Ochterlony adopted and thoroughly embraced Indo-Persian culture of Mughals. He was reputed to have thirteen Indian concubines (as seen by the British) or wives (as seen by others). Every evening, he used to take all thirteen of his wives on a promenade around the walls of the Red Fort, each on the back of her own elephant.

Mubarak Begum
The most prominent among Ochterlony's women was "Bibi (or Bebee) Mubarak-ul-Nissa Begum".Reportedly his favorite wife, she was the mother of his two youngest children, both daughters. She  was known as "Generallee Begum". As such, she took clear precedence over the rest of the household. She was considered to be a devout Muslim, having once applied for leave to make the hajj to Mecca.

Although much younger than Ochterlony, Mubarak was seen as the dominant personality in the relationship. This led one observer to remark that "making Sir David the Commissioner of Delhi was the same as making Generallee Begum". Another observer remarked that "Ochterlony's mistress is the mistress now of everyone within the walls. As a result of her influence, Ochterlony considered raising his children as Muslims, and when his two daughters by Mubarak Begum had grown up, he adopted a child from the family of the Nawabs of Loharu, one of the leading Muslim families of Delhi. Raised by Mubarak, the girl went on to marry her cousin, a nephew of the famous Urdu poet Mirza Ghalib.

Mubarak even seems to have set herself up as a power in her own right, and even formed her own independent foreign policy. At one point, it was reported that "Mubarak Begum, alias Generalee Begum, fills the [Delhi] papers with accounts of the Nizars and Khiluts [gifts and dresses of honor] given and taken by her in her transactions with the Vacquils [ambassadors of the different Indian powers] - an extraordinary liberty, if true."

However, in spite of all her power and high status, Mubarak Begum was widely unpopular among the British and the Mughals alike. She offended the British by calling herself "Lady Ochterlony" and on the other hand, also offended the Mughals by awarding herself the title "Qudsia Begum", a title previously reserved for the Emperor's mother. After Ochterlony's death, she inherited Mubarak Bagh, an Anglo-Mughal garden tomb Ochterlony had built in the north of Old Delhi, but her intense unpopularity combined with her background as a dancing girl ensured that no Mughal gentleman would use her structure. To this date, the tomb is still referred to by the local inhabitants of the old city as the "Rundi ki Masjid" ("The Whore's Mosque").

Descendants

Ochterlony had at least six natural (illegitimate) children, by two or more of his concubines:
 Roderick Peregrine Ochterlony, of Delhi (1785-d by 1823), his only son; he married 1808 Sarah Nelly, the daughter of Lt. Col. John Nelly of the Bengal Engineers, at Allahabad, India. Roderick and Sarah Ochterlony had three children. A daughter, Charlotte Ochterlony, died in 1835 (death mentioned in The Gentleman's Magazine).
 Sir Charles Metcalfe Ochterlony, 2nd Baronet (1817–1891), who succeeded his grandfather by special remainder in 1825. He married in 1844 a Miss Sarah Tribe of Liverpool, and had as descendants three sons and two daughters. This creation became extinct on the death of the fifth Baronet in 1964.

 Charlotte Ochterlony (d. 1835)
 [by Mubarak Begum] a daughter
 [by Mubarak Begum] a daughter

References

1758 births
1825 deaths
British East India Company Army generals
Baronets in the Baronetage of the United Kingdom
People from Massachusetts
American emigrants to the United Kingdom
The Governor's Academy alumni


text:
Heinrich Eisenbach, (* 10. August 1870 in Wien, Österreich-Ungarn; † 14. April 1923 in Wien, Österreich) war einer der bedeutendsten Kabarettisten und Groteskkomiker Wiens zur Jahrhundertwende und Star des Kabarettensembles Budapester Orpheum.

Leben

Familie und Herkunft
Heinrich Eisenbach wurde am 10. August 1870 in Wien II., Novaragasse 30 als Sohn des Krakauer Großkaufmanns Julius Eisenbach und dessen Frau Pauline geb. Feller geboren. Die Geburt wurde in die Geburtsmatrik der Israelitischen Kultusgemeinde in Wien eingetragen, der oft genannte Geburtsort Krakau ist unrichtig. Er hatte nur noch einen älteren Bruder Isidor Eisenbach, der in Rzeszów in Galizien geboren wurde. 1911 wurde er von Samuel Wottitz adoptiert.

Heinrich Eisenbach war über seine zweite Frau Maria geb. Pfleger (1879–1958; Künstlername: Mitzi Telmont) und deren Schwester Hermine Pfleger (Künstlername: Mia May) der Schwager des Filmkünstlers Joe May.

Karriere
Seine ersten öffentlichen Auftritte absolvierte er ab 16 als "Negerclown" in Zirkussen. Bald übersiedelte er nach Budapest, wo er in Konzertcafés als Gesangskomiker auftrat. So lernte er auch seine spätere Ehefrau Anna kennen, mit der er häufig von Couplets (siehe auch Wiener Couplet) begleitete Grotesktänze vorführte. Diese Tanzcouplets bildeten anfänglich auch ihr Repertoire bei der Budapester Orpheumgesellschaft. Diesem Kabarettensemble gehörten zahlreiche jüdische Komiker, Coupletsänger und Kabarettisten an, und somit einige der bedeutendsten Wiener Unterhaltungskünstler der Jahrhundertwende und darüber hinaus, wie etwa Armin Berg oder Hans Moser. Heinrich Eisenbach, der auch unter dem Spitznamen "Wamperl" bekannt war, zählte ebenfalls dazu und prägte das Budapester Orpheum während seiner zwanzigjährigen Mitgliedschaft von 1894 bis 1914 bedeutend mit. Die dortigen "Hausautoren" Louis Taufstein, Josef Armin und Adolf Glinger schrieben ihm seine "Soloszenen auf den Leib".

1907 gründete Eisenbach seine eigene Gesellschaft, die er "Eisenbach - Budapester Varieté" nannte und im Hotel Stephanie spielte, trat jedoch auch weiterhin für die "Budapester Orpheumgesellschaft" auf. Dort lernte er auch seine zweite Ehefrau, die Sängerin Mitzi Telmont, kennen. Aufgrund von Meinungsverschiedenheiten zwischen Eisenbach und den Direktoren der Budapester Orpheumgesellschaft, die patriotische bis kriegsverherrlichende Vorträge im Programm haben wollten, verließ Eisenbach gemeinsam mit einem Großteil des Ensembles die Gesellschaft und sie spielten fortan unter verschiedenen Namen wie "Eisenbachs Budapester" oder "Eisenbachs Possen Ensemble" in verschiedenen Etablissements. 1915 zogen sie schließlich in eine feste Spielstätte in der Annagasse: das "Max und Moritz" im St. Annahof. Dort blieben sie bis zu Eisenbachs Tod 1923.

Einen Zuverdienst schaffte sich Eisenbach durch das Malen von Landschaftsbildern, die er zum Meterpreis von zwei Gulden verkaufte. Daneben gastierte Eisenbach an verschiedenen Wiener Bühnen und wirkte in Stummfilmen mit. Der 1916 erschienene Film Sami, der Seefahrer wies nicht nur Komiker wie Eisenbach und Armin Berg als Schauspieler auf, sondern basierte auch auf einem von Eisenbach verfassten Lustspiel. Bekannte Kabarettsoloszenen führte er in Filmen wie Hausball beim Blunzenwirt oder Klabriaspartie, wo das Verhalten jüdischer Kartenspieler im Kaffeehaus gezeigt wird, auf.

Er ruht in einem ehrenhalber gewidmeten Grab auf dem Hietzinger Friedhof (Gruppe 12, Nummer 150) in Wien. 1955 wurde die Eisenbachgasse in Wien-Hietzing nach ihm benannt.

Zumindest einmal in seinem Leben hat Eisenbach unter schweren melancholischen Zuständen gelitten. Das berichtet einer der berühmtesten Patienten von Sigmund Freud in seinen Memoiren. Freud hat ihm selber davon erzählt, "wie einmal ein kleiner unscheinbarer Mann zu ihm in die Ordination gekommen" ist wegen seiner Depressionen und Freud sich sehr wunderte, dass es sich um den damals bekanntesten Wiener Komiker handelte.

Rezeption

Filmografie (Auswahl)
 1912: Die Zirkusgräfin (Regie: Felix Dörmann)
 1912: Wamperls und Siegellacks Liebesabenteuer
 1915: Charly, der Wunderaffe (Regie: Joe May)
 1915: Moritz Wasserstrahl als Stratege (Regie: Joe May)
 1916: Sami, der Seefahrer (Regie: Carl Wilhelm)
 1917: Er muß sie haben (Regie: Alfred Halm)
 1918: Das Nachtlager von Mischli-Mischloch (Regie: Fritz Freisler)
 1921: Das Geld auf der Straße (Regie: Reinhold Schünzel)
 1922: Die Drei Marien und der Herr von Marana (Regie: Reinhold Schünzel)

Literatur
 Heinrich Eisenbach: Heinrich Eisenbach's Anekdoten: gesammelt und vorgetragen in der Budapester Orpheumgesellschaft in Wien. erschienen in 21 Heften, k.u.k. Universitätsbuchhandlung, Georg Szelinski, Wien 1905–1906
 Hör-CD: Populäre jüdische Künstler. Wien. Musik & Entertainment 1903-1936. Trikont 2001, mit Aufnahmen u. a. von Heinrich Eisenbach

Weblinks

 Heinrich Eisenbach auf der Webseite des Österreichischen Kabarettarchivs
 Heinrich Eisenbach Tonaufnahmen im Online-Archiv der Österreichischen Mediathek

Einzelnachweise

Kabarettist (Österreich)
Stummfilmschauspieler
Darstellender Künstler (Wien)
Person (Cisleithanien)
Österreicher
Geboren 1870
Gestorben 1923
Mann


text:
12 małp – film produkcji amerykańskiej z gatunku dystopicznego science fiction z 1995 roku w reżyserii Terry'ego Gilliama, inspirowany filmem krótkometrażowym Filar (1962).

Obsada
 Bruce Willis jako James "Jim" Cole
 Madeleine Stowe jako dr Kathryn Railly
 Brad Pitt jako Jeffrey Goines
 Christopher Plummer jako dr Leland Goines
 David Morse jako dr Peters
 Frank Gorshin jako dr Owen Fletcher
 Jon Seda jako Jose
 Joseph Melito jako młody Cole

Opis fabuły
Dwanaście małp jest kasandryczną wizją końca ludzkości, zniszczonej przez wirusa, stworzonego w laboratorium dr. Lelanda Goinesa.

Jest rok 2035. Ziemię opanował śmiertelny wirus, który doprowadził niemal do zagłady ludzkości. Ci, którym udało się przeżyć, kryją się pod ziemią, nie przestając marzyć o powrocie do normalnego świata. Więzień James Cole (Bruce Willis) w zamian za obietnicę skrócenia kary podejmuje ryzyko przemieszczenia się w czasie. Wysłany w przeszłość do roku 1996 ma zebrać informacje o pochodzeniu wirusa, by zapobiec tragedii. Przez pomyłkę trafia do roku 1990, do szpitala psychiatrycznego. Uznany za psychopatę zostaje pacjentem instytutu dla psychicznie chorych. Powraca do swojego świata i podejmuje kolejne próby trafienia w odpowiedni czas. Po kilku nieudanych próbach przenoszenia się w czasie Cole w końcu trafia na ślad początku epidemii. Towarzyszy mu uprowadzona przez niego dr psychiatrii Kathryn Railly, dająca się przekonać, iż jego wspomnienia z przyszłości nie są wynikiem schizofrenii, lecz odnoszą się do realnej rzeczywistości.

Opinie o filmie
 Terry Gilliam: "W Dwunastu małpach popisał się oryginalną wizją i świetnym scenariuszem. Wśród aktorów wyróżnia się Brad Pitt, nominowany za tę rolę do Oscara".

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne
 Plakat filmu
 Galeria zdjęć z filmu na film.onet.pl

Amerykańskie filmy fantastycznonaukowe
Amerykańskie filmy postapokaliptyczne
Amerykańskie filmy z 1995 roku
Amerykańskie filmy o podróżach w czasie
Filmy fantastyczne z 1995 roku
Filmy kręcone w Pensylwanii
Filmy o zaburzeniach psychicznych
Filmy w reżyserii Terry'ego Gilliama
Filmy wytwórni Universal Pictures
Motyw epidemii w filmie


text:
Rambler-Renault war eine Automobilmarke, die von 1962 bis 1971 existierte. Die Marke entstand im sogenannten Badge-Engineering unter der Zusammenführung der beiden Markennamen Rambler und Renault.

In den frühen 1960er Jahren war der sogenannte Sprung über den großen Teich für viele Unternehmen ein verlockendes Geschäft, insbesondere für die Großkonzerne. Angetrieben worden sind diese Bestrebungen insbesondere durch die Angst vor feindlichen Übernahmen durch fremde Konzerne. Diese Angst bestand auch im Renault-Konzern während der Zeit unter der Leitung durch Unternehmenspräsidenten Pierre Dreyfus. Die Angst richtete sich innerhalb des Konzerns insbesondere auf die US-Konzerne. Als einziger Weg galt es, mit den Konkurrenzunternehmen zu paktieren oder bei Verweigerung nach Möglichkeit zu übernehmen.

So kam langsam eine Kooperation mit der American Motors Corporation zustande. Dabei wurde vereinbart, die Montage bestimmter Pkw-Modelle der gegnerischen Seite für den jeweils anderen Markt zu übernehmen. Für den europäischen Markt erhielt Renault die Lizenzen des Rambler Classic, den Renault in fast identischer Ausstattung im belgischen Werk der Renault Industrie Belgique unter Badge-Engineering montierte. Es war das erste Modell, welches unter der Zusammenarbeit der beiden Konzerne entstand, wobei das Modell in Nordamerika in einer großen Auswahl an Ausstattungsvarianten und verschiedenen Karosserieversionen zur Wahl stand; es gab diese Vielfalt in Europa nicht. Hier gab es den Rambler-Renault Classic in allen drei Generationen lediglich als viertürige Limousine mit Stufenheck. Auch die Motorisierung blieb immer dieselbe. So hatte das Modell einen Reihensechszylinder mit einem Hubraum von 3,2 Litern unter der Motorhaube. Die Leistung des Motors lag bei 94 kW (128 PS).

Offiziell angeboten wurden die Modelle der Marke Rambler-Renault ausschließlich durch die Renault-Händler in Algerien, Belgien, Frankreich, Hongkong, Luxemburg, den Niederlanden und in Österreich. Auf Grund der Größe des Pkw-Modells waren viele der gebauten Einheiten des oftmals als Straßenkreuzer eingestuften Modells bei Taxiunternehmen im Einsatz. Durch den Verschleiß wurden die Modelle zu einer Rarität, die derzeit vor allem bei Sammlern, Enthusiasten und Museen von Interesse sind.

Mit dem Produktionsende des Classic in den späten 1960er Jahren wurde das Modell in Europa durch den Nachfolger Rambler Rebel ausgetauscht. Während der Markenname Rambler in Nordamerika aufgegeben worden war, hatte man das doppelte Badge-Engineering in Europa beibehalten. Dieses wurde noch bis in das Jahr 1971 fortgeführt, als die Montage des Rebel ohne Nachfolger eingestellt wurde. Anders als die Vorgänger gab es vom Rebel neben der viertürigen Stufenhecklimousine nun auch das zweitürige Hardtop-Coupé.

Die in Haren-Vilvoorde montierten Einheiten können bereits anhand des Badge-Engineering auf dem Heck des Fahrzeuges identifiziert werden. Des Weiteren ist im Fahrzeug ein Schild zu finden, das im oberen Teil auf den Montageort Brüssel hinweist. Im mittleren Teil des Schildes können die exakten Typdaten herausgelesen werden, und im unteren Bereich des Schildes steht der Name des Generalimporteurs, von dem der Wagen zuerst vertrieben wurde. Dieser war je nach Land unterschiedlich. Ein zweites Schild mit der Aufschrift Rambler Advanced Unit Construction enthält die Fahrzeug-Identifikationsnummer für das jeweilige Fahrzeug, die zu jener Zeit lediglich aus acht Ziffern bestand. Unter Model ist auf diesem Schild bei den belgischen Einheiten der Code 6515 BEL eingetragen. Alle Fahrzeugteile der Rambler-Renault-Modelle wurden bei der AMC in Kenosha in den USA hergestellt.

Weblinks
 Artikel über Rambler-Renault auf renault.de
 Niederländische Fansite von Steven Bosdijk
 Le cimetiere des Autos oubliees: Renault Rambler (1962-67)

American Motors Corporation
Rambler-Renault


text:
Peter D. Simons,  (born May 29, 1964) is a Canadian businessman. He was the President and Chief Executive Officer of La Maison Simons. Now  serves in these positions.

Early life and education
The third of four children, Simons was born in Quebec City to Gordon Donald Simons and Barbara Lynne Schneider.

Simons studied pure science at Carleton University, and then economics at the Richard Ivey School of Business at the University of Western Ontario, where he received an Honours Business Administration undergraduate degree.

Career

Peter Simons began working at La Maison Simons in 1986. Simons and his brother Richard took over the business in 1996, becoming the fifth generation of the Simons family to run the store. Under Peter and Richard Simons, La Maison Simons expanded outside of Quebec City for the first time, opening stores in Sherbrooke and Montreal in 1999, Saint-Bruno-de-Montarville in 2001, Laval in 2002 and Anjou, Quebec in August 2013.

Upon a visit to Paris, Simons discovered one of the seven existing Fontaine de Tourny pieces in an antique shop. The fountain was once located in the Allées de Tourny in Bordeaux. Simons had the fountain restored on Île d'Orléans. He donated it to Quebec City as a gift for its 400th anniversary, and had it installed in front of the National Assembly of Quebec in July 2007.

Honours
Peter Simons was recognized as a Knight of the National Order of Quebec in 2008.

References

Living people
1964 births
People from Quebec City
Knights of the National Order of Quebec
Members of the Order of Canada
Businesspeople from Quebec
Anglophone Quebec people
Canadian people of Scottish descent
Carleton University alumni
University of Western Ontario alumni


text:
Skowyt 3 (org. Howling III) – australijski film z pogranicza komedii i horroru, należący do cyklu filmów o wilkołakach. Film jest swobodną adaptacją powieści The Howling III: Echoes Gary'ego Bradera, jednak akcja powieści rozgrywa się w Stanach Zjednoczonych, podczas gdy akcja filmu w Australii. Poza tym fabuła filmu ma niewiele wspólnego z fabułą powieści.

Fabuła
W Australii, na uboczu wioski, żyją wilkołaki. Pewnego dnia socjolog, doktor Harry Beckmeyer zakochuje się w jednej z kobiet z rodziny wilkołaków. Ich relacja rozwija się w bardzo szybkim tempie, ponieważ wkrótce spodziewają się potomka. Szczęście rodziców zostaje zaburzone przez łowców likantropów, którzy wyruszyli na krwawe łowy.

Obsada
 Barry Otto - profesor Harry Beckmeyer
 Imogen Annesley - Jerboa
 Max Fairchild - Thylo
 Ralph Cotterill - profesor Sharp
 Leigh Biolos - Donny Martin
 Frank Thring - Jack Citron
 Michael Pate
 Barry Humphries
 Carole Skinner - Yara
 Brian Adams - generał Miller
 Christopher Pate - agent
 Dagmar Bláhová - Olga Gork

Przypisy

Linki zewnętrzne

Australijskie filmy z 1987 roku
Australijskie filmy z gatunku horror
Australijskie filmy komediowe
Filmy o wilkołakach
Filmy w reżyserii Philippe'a Mory
Filmy z serii Skowyt
Sequele
Australijskie adaptacje filmowe