text:
Константин Велики (; 27. фебруара око 272, Наис — 22. маја 337, Никомедија), био је римски цар (324—337) познат по томе што је донео две судбоносне одлуке које су промениле ток европске историје. С једне стране, стао на крај прогону хришћана, па чак и прешао на њихову веру, обезбедивши хришћанству завидан положај водеће монотеистичке религије (који има и данас); с друге стране основао је град раван Риму — Константинопољ, осигуравши тако опстанак Царства на Истоку дуго после пада Рима и западних провинција у 5. веку. Сврстава се у најутицајније владаре људске историје.

Његов живот је предмет великог интересовања не само школованих историчара, теолога, археолога, историчара уметности, него и разних аматера. За то постоји више разлога. У првом реду, као и у свакој доброј причи и у Константиновој има нешто што импонује свима: борба за власт, војни подухвати на пространој географској позорници, успешно преброђивање свих тешкоћа на путу ка вечној слави, скандали, убиства, верски спорови и културни контекст. За историчаре ништа мање важна јесте и чињеница да извори задају муке пружајући довољно за подстицање апетита за истраживање ове личности и његовог времена, али не и толико да би се на основу њих могло одговорити на сва питања.

Извори за Константина

Константин је био владар великог историјског значаја, али и контроверзна личност. Колебање у вези са његовом репутацијом је одраз природе старих извора који се односе на његову владавину. Они су обилати и подробни, али је на њих снажан утицај извршила званична пропаганда те епохе, па ствари често сагледавају једнострано.. Нису сачувани никакви било историјски било биографски списи на тему Константиновог живота и владавине. Најближа замена томе јесте "Живот блаженог цара Константина" () Евсевија Цезарејског, која представља мешавину еулогије и хагиографије. Писана између 335. и око 339, она велича Константинов морал и верске врлине. Биографија ствара позитивну, али и дискутабилну слику о Константину, а савремени историчари често су доводили њену веродостојност у питање. Најцеловитији приказ Константиновог световног живота даје латински спис "Порекло цара Константина" () анонимног аутора. Овај спис, за који се не зна тачно када је написан, у средиште пажње ставља војне и политичке догађаје, а запоставља културна и верска питања.

Лактанцијев хришћански политички памфлет о Диоклецијановој владавини и тетрархији О смрти прогонитеља или, што је ближе духу српског језика, "О томе како су скончали прогонитељи" () пружа вредне али тенденциозне појединости о Константиновим претходницима и његовом раном животу. Црквене историје Сократа, Созомена, Теодорита говоре о црквеним размирицама из времена Константинове касније владавине. Пишући у време Теодосија II (408–50), дакле читав један век после Константина, црквени историчари су својом недовољном упућеношћу, извртањем чињеница и намерном неразумљивошћу само чинили догађаје и теологију Константиновог доба нејасним. Опстали су и савремени списи православног хришћанина Атанасија и црквена историја аријанца Филосторгија, мада ни ови писци нису били ништа мање пристрасни.

Паганин Зосим из 5. века приказује Константина у врло негативном светлу. Он другачије објашњава Константиново преобраћење у хришћанство. На ту одлуку није га навео сан који је уснио уочи битке на Милвијском мосту, него жеља за изналажењем опроштаја за своје злочине и грехе, док је подизањем Константинопоља заправо хтео да се склони од мржње Римљана. Овакво Зосимово приказивање Константина изазвало је јаке реакције код хришћанских писаца, традиционално нерасположених према паганима. Међу њима, нарочито се нашао увређен Евагрије, правни саветник епископа Григорија из Антиохије. У погледу временског периода који обрађује његова црквена историја (од сабора у Ефесу 431. до владавине цара Маврикија крајем 6. века) уопште се не подудара са Зосимовом историјом. Међутим, када говори о Анастасијевом укидању пореза на имовину (498), Евагрије истиче да је Константин тај који га је увео, што је можда сазнао из Зосимове историје. После тога, Евагрије прелази на дискредитовање свог могућег извора. Наиме, Зосим тврди да су Константинове новине, укључујући његово прихватање хришћанства и запостављање паганских култова, довели Рим до слабљења. Евагрије се не слаже са тим, тврдећи да је хришћанска вера заправо допринела побољшању положаја Рима.

Епитоме Аурелија Виктора (), Евтропија (), Феста () и анонимног писца Прегледа историје царева () нуде сажет приказ политичких и војних догађаја Рима. Мада нехришћанског призвука, оне сликају Константина у повољном светлу, али прескачу Константинову верску политику.
 Збирка панегирика из позног 3. и раног 4. века под називом Латински панегирици () пружа драгоцене вести о политици и идеологији епохе тетрархије и Константиновом раном животу.
 Савремена архитектонска постигнућа, попут Константиновог славолука у Риму и палата у Гамзиграду и Кордоби, епиграфски споменици и новац из ове епохе допуњују писане изворе.

Младост

Флавије Валерије Константин, како му је у почетку било име, пореклом је био из Наиса (данас Ниш). Мишљење да је рођен у Британији вешто је оповргнуо Шепфлин у расправи "Константин Велики није био Британац" () која се налази у његовим "Историјским и критичким студијама" ().

На свет је дошао 27. фебруара, али не зна се тачно које године. Извори се међусобно не слажу у томе колико је имао година у часу смрти. У литератури година рођења креће се између 270. и 288.

Отац му је био Флавије Констанције. Пореклом је био из Дарданије. Констанције је био трпељив и вичан политици. Константин је са њим вероватно провео мало времена. Констанције је био официр у римској војсци и припадник Аурелијанове телесне страже. Напредовао је кроз чинове да би од цара Диоклецијана 284. или 285. добио на управу Далмацију. Константинова мајка звала се Јелена. Била је то жена ниског друштвеног положаја, пореклом из Битиније. Амвросије је зове "крчмарицом" (). Веровало се, наиме, да је рођена од оца који је држао хан за госте. Каже да ју је Констанције упознао као такву. Но, она није била било каква "крчмарица". Она је била "добра крчмарица којој је био добро познат онај крчмар који је рањенику исцелио ране које су му нанели друмски разбојници". Не зна се тачно да ли је била са Констанцијем у законитом браку, или му је била само конкубина.

Диоклецијан је јула 285. прогласио свог саборца Максимијана, такође пореклом из Илирика, за свог савладара. Обојица царева ће имати свој двор, своја војна и управна овлашћења, а сваки ће владати са својим преторијанским префектом као првим замеником. Максимијан је владао Западом, а средиште му је било у Милану или Триру, док је Диоклецијан владао на Истоку са средиштем у Никомедији. Деоба је била само прагматичне природе: у званичном панегирику Царство је сматрано недељивим, а обојица царева могли су да се крећу слободно широм Царства. Максимијан је 288. поставио Констанција на место преторијанског префекта, а на управу му је дао Галију. Констанције је оставио Јелену да би се оженио Максимијановом поћерком Теодором 288. или 289.

Диоклецијан је поново извршио поделу Царства 293, овај пут доводећи на власт двојицу цезара (млађе цареве). Сваки ће бити потчињен свом одговарајућем августу (старијем цару), али ће имати врховну власт на додељеним земљама. Тај систем касније ће добити име тетрархија. Прва особа коју је Диоклецијан именовао на тај положај био је Констанције, а друга Галијере. Према Лактанцију, Галерије је био суров, животиња од човека. Мада је имао заједничко са римским нобилитетом (многобоштво), његовим припадницима он је био стран, полуварварин. Констанције је 1. марта произведен у цезара и послан у Галију да се бори против побуњеника Караузија и Алекта. Иако је тетрархија имала меритократски призвук, задржала је остатке наследних повластица, а Константин је постао главни кандидат за будућег цезара чим је његов отац дошао до положаја. Константин је отишао на Диоклецијанов двор, где је живео као претпостављени наследник свог оца.

На Истоку

Константин је добио формално образовање на Диоклецијановом двору, где је учио латински, грчки и филозофију. Културна средина у Никомедији била је отворена, флуидна и социјално мобилна, а Константин је могао да се дружи како са многобошцима тако и са хришћанима. Можда је присуствовао предавањима латинског оратора Лактанција.

Будући да Диоклецијан није имао потпуно поверење у Констанција (заправо, међу тетрарсима није било потпуног поверења) Константина су држали на Диоклецијановом двору као неку врсту таоца, као залог за очево добро понашање. Без обзира на то, Константин је био угледан дворјанин: у име Диоклецијана и Галерија војевао је у Азији, а био је у саставу разних трибуната; водио је походе против варвара на Дунаву 296, ратовао против Персијанаца у Сирији (297) под Диоклецијановим заповедништвом, а у Месопотамији под Галеријевим (298—299) (Константин, Говор збору светих, 16.2)  До краја 305. постао је трибун првог реда (). До пролећа 303. вратио се у Никомедију са источног бојишта, да буде сведок Диоклецијановог Великог прогона, последњег и најсуровијег прогона хришћана у Римском царству (Константин, Говор збору светих, 25).

Током четрдесетогодишњег периода који је уследио по објављивању Галијеновог едикта о толеранцији хришћанска црква је расла и развијала се. Диоклецијан годинама није ништа предузимао да спречи ширење хришћанства, али је испољавао приврженост ка традиционалној римској религији. Као дубоко побожан цар забрањивао је инцестоидне бракове и друге радње које би могле да увреде бесмртне богове чиме би се Царство неминовно изложило опасности да изгуби божанску заштиту. Подстицао је своје поданике на оданост државној религији, настојећи да их међусобно повеже и заштити од штетних утицаја. Но, авај, Јевреји, хришћани и припадници осталих монотеистичких и полумонотеистичких секти инсистирали су на потпуној једнообразности у вери и снажно се опирали овој Диоклецијановој тежњи. Једна од таквих секти била је манихејска, чији поклоници су исповедали веру у којој је нагласак стављан на вечити сукоб добра и зла. Диоклецијан је издао едикт против њених поклоника за време рата са Персијом, сматрајући да је њихова искључивост и непријатељско расположење према римским боговима довољан доказ да она представља подривачки и штетан утицај који допире из суседне Персије, вековног римског такмаца на Истоку. После манихејства, дошао је ред и на хришћанство. Диоклецијан је изгледа и у хришћанима видео заведене поклонике истрајне и подмукле безбожности, али их више десетина година није дирао. Нема поузданих доказа који иду у прилог тврдњи да су му жена и ћерка, Приска и Валерија, била потајне хришћанке и да су га као такве држале на повоцу. Хришћанска црква захтевала је послушност и верност од својих поклоника и практично функционисала као држава у држави. Огорчени римски званичници нису могли да приволе ову бучну мањину да се уздржи од непромишљених изјава да је традиционална римска религија лажна и идолопоклоничка. Дакле, шта је онда спречавало Диоклецијана на повлачење овог потеза? Свакако да то није био његов кукавичлук. Као и остали тетрарси, Диоклецијан је такође потицао из Илирика, земље опробаних ратника. Мада је и он као и остали био мало духовно просветљен, живот на селу и војсци неретко пропраћен тешкоћама створио је и од њега доброг слугу јавној ствари. Уз то, чињеница да је из редова обичних војника узнапредовао до дукса Мезије (Зонара, Изводи из историје 12.31) довољна је да побије тврдњу да је "у свакој опасности био плашљив и малодушан". (Лактанције, О томе како су скончали прогонитељи 9.5–6) Сматра се да је овако нешто могло да прелије чашу.

На инсистирање Галерија, ревносног поборника традиционалне религије, Диоклецијан је 299. прочистио војску и државну службу од свих оних који су одбили да принесу жртву боговима. Диоклецијан се овај пут уздржао од објављивања ванредног стања, али је пет година доцније опет дошао у искушење да једном за свагда стане на путу подмуклом утицају. Крајем 302. Диоклецијан и Галерије послали су гласника у Аполоново пророчиште у Дидими да пита шта чинити са хришћанима (Лактанције, О томе како су скончали прогонитељи 10.6–11) Константин је могао да се повуче са двора када се вратио гласник а Диоклецијан прихватио захтеве свог двора за свеопштим прогоном (Евсевије, Живот блаженог цара Константина 2.49–52).

На Галеријев подстрек, Диоклецијан је 303. године започео Велики прогон, последњи и најсуровији прогон хришћана у Римском царству. Цркве и списи су уништавани, хришћани лишавани службених положаја, а свештеници тамничени. Важно је подвући да је само први од четири едикта (указа) против хришћана објављен у западном делу царства и да су Максимијан и цезар Констанције морали да га примене. Колико су у томе били ревносни остаје друго питање. Констанције је бар гајио симпатије према хришћанима и по речима хришћанског оратора Лактанција "да не би изгледало да се не слаже са наредбама својих претпостављених, Констанције је наложио да се руше цркве, односно зидови који могу да се обнове, а прави храм Божији, што су људи, оставио је неоштећен" (Лактанције, О томе како су скончали прогонитељи 15.7).

Мало је вероватно да је Константин играо некакву улогу у овом прогону. У својим каснијим списима покушавао је да представи себе као противника Диоклецијанових крволочних едиката против Божијих обожавалаца (Константин, Говор збору светих, 25) али ништа не указује на то да им се у то време успешно супротстављао. Мада му ниједан савременик хришћанин није замерио на пасивном држању током прогона, до краја живота је остао одговоран за вођење такве политике.

Услед изнурујуће болести коју је навукао зиме 304/5, Диоклецијан је 1. маја 305. објавио да се повлачи са власти. Истовремено, у Милану је Максимијан урадио исто. Лактанције тврди да је Галерије навео изнуреног Диоклецијана на повлачење и приморао га да за наследнике прихвати Галеријеве савезнике. Према Лактанцију, гомила која је слушала Диоклецијанов опроштајни говор, до задњег тренутка је веровала да ће Диоклецијан да изабере Константина и Максимијановог сина Максенција (Лактанције, О томе како су скончали прогонитељи 19.2–6). То се, међутим, није десило. Констанције и Галерије су уздигнути у августе, док су Север и Максимин именовани за њихове цезаре. Константин и Максенције били су заобиђени.

Неки извори преносе да је Галерије одлучивао о Константиновом животу месецима после Диоклецијанове абдикације. Одредио је Константина да предводи коњицу у напад кроз мочваре на средњем току Дунава. Навео га је на дуел са лавом. Покушавао је да га убије у лововима и ратовима. Константин је сваки пут излазио као победник: лав је у борби прошао горе, него Константин; Константин се из Подунавља вратио у Никомедију, довевши са собом сараматског заробљеника кога је спровео све до Галеријих стопала (Константиново порекло 4; О томе како су скончали прогонитељи 24.3–9; Праксагора (фрагмент) 1.2; Аурелије Виктор, Епитома о цезарима 41.2; Зосим 2.8.3; Евсевије, Живот блаженог цара Константина 1.21). Није сигурно у коликој мери се овим причама може веровати.

На Западу

Константин је увидео каква му опасност следи ако остане на Галеријевом двору, на ком је држан као прави талац. Његова каријера зависила је од очеве интервенције. Констанције је брзо реаговао. Крајем пролећа или почетком лета 305. Констанције је затражио да му се син пусти, изговарајући се да му је потребан због похода на Британију. После дуге ноћи пијанчења, Галерије је дао пристанак на тај захтев. Константинова каснија пропаганда тврдила је како је он ноћу побегао са двора, пре него што је Галерије могао да се предомисли. Јахао је велико брзином од станице до станице, остављајући за собом осакаћене коње како би успорио потеру. Док се Галерије није пробудио идућег јутра, Константин је већ био далеко да ми могао бити ухваћен. Константин се придружио своме оцу у Бононији (Булоњ сир Мер) пре лета 305.

Одатле су прешли у Братанију, а затим су отишли у Еборакум, где се налазило велико војно упориште. Константин је могао да проведе годину дана у северној Британији на страни свог оца, водећи походе против Пикта северно од Хадријановог зида (у лето и јесен). Попут Септмија Севера, Констанције је вероватно у свом походу доспео далеко на север, не постигавши никакав велики успех. Озбиљно се разболео током своје владавине, а умро је 25. јула 306. у Еборакуму. Пре него што је умро, јавно је подржао Константиново уздизање на положај пуноправног августа. Алемански краљ Крок, кога је Констанције узео у своју службу, прогласио је Константина за августа, за њим су пошли војници верни успомени на Констанција. Галија и Британије су брзо прихватиле Константинову власт, док је Иберија, која је била у домену његовог оца мање од годину дана, одбила то да учини.

Константин је обавестио Галерија о Констанцијевој смрти и да је он сад извикан за августа. Заједно са обавештењем, послао му је свој портрет обучен у царске одоре. Портрет је био покривен ловоровим листом. Захтевао је да га призна за наследника свог оца, а одговорност за своје незаконито успињање на власт пребацивао је на војску, тврдећи да га је приморала на тај чин. Галерија је ова порука разбеснела; замало није запалио портрет. Саветници су га умирили, уверавајући га да ће отворено одбијање значити сигуран рат. Галерије је био принуђен на компромисно решење: доделио је Константину титулу цезара, а не августа која је допала Северу. Желећи да јасно стави до знања да је озаконио Константинов положај, послао му је царске пурпурне хаљине. Константин је прихватио то решење, знајући да ће то отклонити сумње што се тиче легитимности његовог положаја.

Прве године власти

Константинов удео у Царству чиниле су Британија, Галија и Шпанија. Дакле, налазио се на челу једне од највећих римских војски, стациониране дуж Рајнског лимеса. По свом унапређењу у цара, Константин је остао у Британији и осигурао своју власт у северозападним римским дијецезама. Привео је крају обнову војних упоришта започету још за живота његовог оца и наложио поправку путева у тој провинцији. Ускоро је отишао у Трир у Галији, средиште северозападног дела Римског царства. Чувши да је Константин извикан за цара, Франци су током 306/7. зиме прешли доњу Рајну и напали Галију. Константин их је приморао на повлачење преко Рајне и заробио двојицу њихових краљева, Аскарика и Мерогеза, који су заједно са својим војницима бачени дивљим зверима из трирског амфитеатра на прослави царевог доласка са бојишта ().

Константин је започео велико проширење Трира. Торњевима и утврђеним капијама ојачао је зид који опасује град, а започео је изградњу комплекса палате у североисточном делу. Наложио је да се јужно од своје палате изгради велика сала за званичне пријеме и обимног царског купалишта. Константин је финансирао изградњу многих грађевинских пројеката широм Галије током свог царевања на Западу, нарочито у Отену и Арлу.

Према Лактанцију, Константин је следио свог оца, држећи се политике толеранције у односу на хришћанство. Мада још није био хришћанин, вероватно је ценио да је то разумнија политика од отвореног погрома, као и да ће га то разликовати од великог прогонитеља, Галерија. Повукао је све мере против хришћана и вратио им њихова права и имовину.

Константин се у почетној фази свог пропагандног рада ослањао на углед свог покојног оца, зато што му је још у великој мери недостајало искуства у вођењу државничких послова, а и зато што његов положај није био беспрекорно легитиман: први у низу Константинових панегиричара у подједнакој мери хвале Констанцијева и Константинова постигнућа. Константинов смисао за војне послове и грађевински подухвати дали су ускоро панегиричарима прилику повољно коментаришу сличности између оца и сина. Новац, скулптурна уметност и говорништво из ове Константинове епохе такође су испољавали нову склоност за презирањем варвара преко лимеса. После Константинове победе над Алеманима, у оптицај се појавила емисија новца са представом поробљених Алемана који преклињу за милост. Саосећања за непријатеља било је мало. За то се нашло оправдање:

Оратор овде одбацује сваку помисао на то да Константиново строго поступање према заробљеним варварима није у реду, позивајући се на некакво мерило правде које очигледно иде у прилог Римљанима: варвари су сами дали повода за такво окрутно разрачунавање са њима, тако да за осећања типа срџба () и мржња () — која су можда типична за њих — у овом случају — из римске перспективе гледано — нема места. Међутим, како истиче Милер-Ретигова, право оправдање лежи у позицији моћи владара, који и сутра може да стоји иза својих дела и њихових последица.

Максенцијева побуна

Пошто је Константин признат за цезара, његов портрет је према обијачу изложен у Риму. Како вели Зосим, Максенције није могао да трпи призор успеха "сина блуднице". Сматрао је да није у реду што он као син великог цара седи кући беспослен, док очево наслеђе уживају скоројевићи. Стога је 28. октобра 306. узео титулу цара. Галерије је одбио да га призна, али није успео да га детронизује, па је против њега послао Севера. Међутим, овог је напустила војска, која се претходно налазила под заповедништвом Максимијана. Заробљен је и утамничен. Максимијана, кога је синовљева побуна поново увукла у активну политику, отишао је у Галију да поразговара са Константином (крајем 307). Понудио му је руку своје ћерке Фаусте и уздигао га у положај августа, а заузврат је тражио да Константин потврди стари породични савез између Максимијана и Констанција и подржи Максенцијеву ствар у Италији. Константин је прихватио ту понуду и венчао се са Фаустом у Триру (крајем лета 307). Судбина је хтела да се Флавијевцима и Херкулијевцима поново укрсте путеви:

Константин је симболично подржао Максенција, политички га признавши. Међутим, остао је по страни у сукобу око Италије. Током пролећа и лета 307, отишао је из Галије у Британију како би избегао било какво учешће у догађајима у Италији; уместо да војно подржи Максенција, послао је своју војску на германска племена дуж Рајне. Године 308. похарао је територију Бруктера и направио мост преко Рајне у Келну. Године 310. ишао је у поход на северну Рајну и борио се против Франака. А кад не би водио походе, обилазио би земљу пропагирајући своје доброчинство и подржавајући економију и уметност. Уздржавање од учешћа у рату повећало је његову популарност међу народом, ојачало његову упоришну тачку на Западу. Максимијан се вратио у Рим у зиму 307/8, али се убрзо разишао са својим сином. После неуспешног покушаја да почетком 308. присвоји за себе Максенцијеву титулу, Максимијан се вратио Константиновом двору.

Дана 11. новембра 308. Галерије је сазвао опште већање у Карнунтуму како би стабилизовао прилике у западним провинцијама. Од присутних били су Диоклецијан, који се на кратко вратио из мировања, Галерије и Максимијан. Максимијан је принуђен да поново абдицира, а Константин је поново деградиран на цезара. Лициније, један од Галеријев старих садругова из војске, постављен је за августа западног дела Царства. Нови систем није био дугог века: Константин је одбио да прихвати деградацију и наставио је да се назива августом на новцу, и поред тога што су га остали чланови тетрархије звали цезаром. Максимијан Даја је био исфрустриран што га је заобишло унапређење, док је новајлија Лициније уздигнут на положај августа, па је захтевао од Галерија да га унапреди. Галерије је понудио обојици Максимину и Константиму да их зове "августовим синовима", али ниједан од обојице није прихватио нову титулу. До пролећа 310. ословљавао их као августе.

Максимијанова побуна

Године 310. развлашћени и власти жељан Максимијан устао је против Константина, док је овај водио поход против Франака. Објавио је да је Константин мртав и узео царски пурпур. И поред обећања да ће наградити свакога ко га призна за цара, већина Константинове војске остала је одана своме владару, а Максимијан је убрзо приморан да оде. Чувши за ову побуну, Константин је прекинуо свој поход на Франке и повео своју војску до Рајне. У Кабилунуму је укрцао војску на чамце како би се преко споријих вода Соне пребацила у брзе воде Роне. Искрцао се у Лугдунуму. Маскимијан је избегао у Масилију, који је могао боље одолети опсади од Арла. Међутим, одани грађани отворили су задња врата Константину. Максимијан је заробљен и укорен за своја недела. Константин га је помиловао, али га је снажно подстицао на самоубиство, што је овај и учинио јула 310, обесивши се.

Мада је до оца и њега дошло до разилажења, Максенцију то сад, после очеве смрти, није сметало да се представи у другом светлу, као одан син. Почео је да кује новац са ликом свог деификованог оца, прокламујући жељу да освети његову смрт. Константин је у почетку представио самоубиство као трагичан породични случај. Међутим, до 311. ширио је другу верзију. Наиме, после помиловања, Максимијан је планирао да Константина убије на спавању. Фауста је дознала за ово и упозорила Константина, који је поставио евнуха на своје место у кревету. Максимијан је лишен слободе када је убио евнуха и понуђено му је решење — да се убије, што је он прихватио. Уз пропагандни рад, Константин је осудио Максимијана на заборав (), што је имало за резлтат уништавање свих натписа који су се односили на њега и уклањање сваког јавног дела са његовим ликом.

Промена Константиновог имиџа после Максимијанове смрти постала је нужна. Константин није више могао да се ослања на своју везу са старим царем Максимијаном: требало је наћи нов извор легитимности свог положаја. У говору одржаном у Галији 25. јула 310, анонимни оратор открива раније непознату династичку везу са Клаудијем II, царем из 3. века познатим по савлађивању Гота и враћању реда у држави. Одступајући од тетрахистичких узора, оратор у свом говору наглашава Константиново наслеђено право на власт, а не принципе царске једнакости. Нова идеологија изражена овим говором бацила је Галерија и Максимијана у засенак, а Константиново право на власт истакла у први. Заиста, оратор истиче порекло, искључујући све остале чиниоце.

Оратор се у говору такође удаљава од тетрархистичке верске идеологије са фокусом на сестринске династије (Јовијанску и Херкулијанску). Уместо тога, оратор објављује да је Константин имао божанску визију Аполона и Победе који су га обдарили ловоровим венцима за здравље, као и дугом владавином. Константин је видео и препознао себе "у обличју онога коме су божанске песме песника прорекле да му је суђена власт над читавим светом". Шта је писац хтео рећи овим? Преовлађује мишљење да је Константин себе препознао у младом, згодном, ведром доносиоцу спаса, владару света, Аполону, чији долазак је предсказао велики песник Вергилије.

Роџерсова, пак, у једном лепо аргументованом чланку сугерише да се у особи којој су богови прорекли светску власт заправо скрива Октавијан Август. Константин је, дакле, нови Август, који испуњава старо пророчанство о доласку Златног доба.

Упоредо са овом променом у домену говорништва, слична промена што се верског аспекта тиче задржала се и на Константиновом новцу. На почетку Константинове владавине Марс је приказиван на његовом новцу као патрон. Од 310. па на даље Марса замењује Непобедиво Сунце, божанство које је обично поистовећивано са Аполоном. Мало је разлога да се верује овим измишљотинама, али њихово објављивање ојачало је Константинове претензије на власт и повећало његову популарност међу житељима Галије.

Грађански рат

Рат против Максенција

У међувремену (за -{terminus ante quem}- узима се средина 311) Галерије се толико разболео да није више могао активно да суделује у царској политици. Лактанције и Евсесије су потанко и опширно описали симптоме његове болести који су трајали више од годину дана. А када га је на крају савладала болест, како каже Лактанције: "...био је принуђен да призна Бога". С времена на време, додаје исти, када би га бол изнова притиснуо, "вриштао би из свег гласа да ће поново васпоставити храм Божији и да ће се искупити за недело". И заиста, надомак своје смрти Галерије је издао едикт (указ) у корист хришћана (30. априла 311). Међутим, објављивањем овог указа, Галерије није добио жељени опроштај. За њега је већ било прекасно. Каже се да га је болест толико истрошила да је "умро отворене и труле утробе". Са његовом смрћу нестало и оно мало што је остало од тетрархије. Његове територије су поделили Лициније и Максимин Даја између себе, Лициније балканске, Максимин малоазијске.

Уклањање Максимијана 310. довело је до затезања односа између Константина и Максенција. Максенције се стао припремао за рат. Утврдио је северну Италију и учврстио подршку међу хришћанском заједницом, тако што јој је одобрио избор новог римског епископа. Па ипак, његова владавина била је несигурна. Почетна подршка истопила се као последица повећаних пореских стопа и депримиране трговине; избиле су побуне у Риму и Картагини, а Домиције Александар је на кратко успео да узурпира његову власт у Африци. До 312, Максенције је био једва подношен, чак и међу италским хришћанима. У лето 311. Максенције је прикупио снаге против Константина, док је Лициније био презаузет својим проблемима на Истоку. Објавио је рат Константину, заклевши се да ће се осветити очевој убици. Како би спречио Максенција да са Лицинијем формира савез уперен против њега, Константин је преко зиме 311/312 склопио са Лицинијем савез и понудио му руку своје сестре. Максенције је сматрао да је Константиновим споразумом са Лицинијем нанета увреда његовој власти. У одговор на то, Константин је послао своје посланике у Рим, понудивши Максенцију политичко признање у замену за војну подршку. Према Евсевију, путовање кроз Царство постало је немогуће, а свуда је било присутно гомилање војне силе. Није било места где људи нису сваког дана очекивали почетак непријатељстава.

Константинови саветници и војсковође одвраћали су Константина од превентивног напада на Максенција; чак су се и његови гатари противили томе, тврдећи да жртве нису дале повољне предзнаке. Са духом који је оставио снажан утисак на његове следбенике и надахнуо неке вером у његово натприродно вођство, Константин се оглушио на све ове савете. Почетком пролећа 312, Константин је прешао Котијске Алпе са 1/4 своје војске, силом која је бројала око 40.000 људи. Први град на који је војска наишла био је Сегузиј. Тај тврд град му је затворио врата. Константин је наредио својим људима да запале врата и успну се на зидове. Град је заузет брзо. Константин је наредио војницима да га не пљачкају и затим је прешао са њом у северну Италију.

Константин је, дакле, био је сигуран у то да ће извојевати победу, чак и без божанске помоћи, што се на крају показало тачним: из сваке битке његови људи излазили су као победници. Прва битка коју славе панегиричари одиграла се код данашњег Торина. Наиме, на западном прилазу тог града, Константин је наишао на изазов:

Међутим, по речима панегиричара, Константина "није уплашило то што је оружје чинило оволико мноштво два пута страшнијим, нити то што је бројчана предност давала војсци на снази". Штавише, додаје исти, ни његове војнике није хватала паника; напротив, како панегиричар поносно истиче: "Ово разметање [непријатеља] оружјем и војском покривеном железом... распламсало је њихове непобедиве духове, јер царев војник надахнут примером свог цара плануо је свим срцем када је наишао на непријатеља ком је доликовало да изгуби". Премда се пред њим налазила импозантна сила, Константин је прихватио изазов. Како није могао да рачуна на успех у директном сукобу са таквом војском, прибегао је ратном лукавству. О томе извештава један од панегиричара.

Дакле, Константинови војници успели су да савладају Максенцијеве тешке "пећничаре", тако што су их пропустили у своје редове, а затим их без милости изударали буздованима. Торино је одбио да пружи уточиште растуреним Максенцијевим снагама, отворивши их место тога Константину. Други градови северноиталијанске низије послали су Константину своја посланства да му честитају на победи. Константин је затим пошао на Милан, где је дочекан отвореним вратима и усхићеним весељем. Константин је одморио војску у Милану, па је средином лета 312. кренуо на Брешу.

Брешка војска је лако распршена, а Константин је брзо прешао на Верону, где је таборила велика Максенцијева сила. Руриције Помпејан, заповедник веронских снага и Максенцијев преторијански префект био је у јаком одбрамбеном положају, пошто је град са три стране био окружен реком Адиђом. Константин је послао мале снаге северно од града, настојећи да пређе реку непримећено. Руриције је послао велики одред да се супротстави Константиновим експедиционим снагама, али је поражен. Константинове снаге успешно су окружиле град и започеле његову опсаду. Руриције је успео да избегне Константину и врати се са већом силом. Константин је одбио да дигне опсаду и послао је само мале снаге. У очајничком сукобу који је уследио, Руриције је убијен, а његова војска уништена. Верона се убрзо потом предала, а за њом и Аквилеја, Муцина и Равена. Пут ка Риму је сад лежао отворен пред Константином.

Максенције се припремио за опсаду. Још је имао преторијанску гарду под својом контролом, био добро снабдевен афричким житом и окружен са свих страна наизглед несавладивим Аурелијевим зидовима. Наредио је да се пресеку сви мостови преко Тибра, наводно по савету богова, а остатак централне Италије оставио је незаштићен; Константин је обезбедио подршку те регије без потешкоћа. Константин је полако напредовао Фламинијевим друмом, омогућивши да Максенцијева слабост увуче режим истог у још већи хаос. Максенцијева подршка наставила је да слаби: на тркама кочија 27. октобра гомила је отворено вређала Максенција, узвикујући да је Константин непобедив. Како више није био сигуран да ће из опсаде изаћи као победник, изградио је привремени мост од чамаца преко Тибра. На шестогодишњицу своје владавине, 28. октобра 312, обратио се за савет чуварима Сибилинских књига. Чувари су прорекли да ће истога дана непријатељ Римљана да умре. Максенције је пошао на север да заподене битку са Константином.

Божанска интервенција

Лактанцијева верзија

Према Лактанцијевој верзији, Константин је ноћи уочи битке имао визију у сну у којој му је саопштено "да штитове своје војске обележи небеским знаком Божијим и тако пође у битку". Константин је поступио како му је речено и на штитовима својих војника "означио Христа" искошеним словом Χ чији је један горњи крак заобљен у облику слова Ρ (-{transversa X littera, summo capite circumflexo, Christum in scutis notat}-).

Старији научници нису могли да дочарају себи Лактанцијев опис небеског знака, али ситуација се мења шездесетих година 20. века када је прихваћено да су већ почетком 3. века речи σταυρός (крст) и σταυρόω (распети на крст) скраћиване знаком који је описао Лактанције. Овај знак, тзв. ставрограм (), кога сачињавају две графеме τ = т(ау) и ρ = р(о), треба да се разликује од далеко познатијег христограма (), који означава самог Христа. У нехришћанском контексту коришћен је као лигатура у речима τρόπος (начин), τριακάς (тридесет), па чак и у властитој именици Τροκονδας (мушко име). Јавља се и на новцу краља Ирода из треће године његове владавине.

Лактанцијево сведочанство више пута је наилазило на одбацивање, а разлог је био тај што је Константин, како наводи Евсевије, користио христограм. Лактанције је оптуживан да је направио грешку, а било је чак предлога да се из текста избаци опис ставрограма са образложењем да је реч о интеролацији или глоси. Њихове критике су биле донекле оправдане. Треба имати у виду да је Лактанцијев текст познат само на основу једног рукописа и да је претрпео кварење. Услед те чињенице, неки научници су изразили сумњу да је и овај пасаж претрпео кварење.

Евсевијева верзија

По Константиновом биографу епископу Евсевију, цар му је лично и под заклетвом неколико година касније испричао читав догађај. По Евсевијевој причи, цар се молио богу кога је поштовао и његов отац и наредног дана на небу, изнад сунца, Константин и његова војска су угледали светлосни крст са натписом "овим побеђуј" (τουτο νικα). Цар није био сигуран у значење визије док га у сну није посетио Христ и препоручио му да направи војни стег у облику знака виђеног на небу и искористи га у бици. Сутрадан, Константин је наредио да се искује војни стег () са венцем на врху у коме се налазила спојена грчка слова Х и Р (Хи Ро) у виду Христовог монограма. Након тога, цар је одлучио да следи бога који му се указао и окупио је око себе хришћанске свештенике од којих је затражио да га упуте у Христову веру. Константин није био ни први, ни последњи римски владар који је пре одлучујућег догађаја тражио и добио конкретну помоћ неке више силе. Новина је била у томе што је Константинова визија из 312, имала јаку хришћанску црту. Могуће је да је један, данас уобичајени природни феномен нпр. соларни хало, протумачен као небески знак повољан за Константинов поход. Било како било, не можемо улазити у рационалистичко сецирање Константинових мотива. Почетак 4. века био је доба када се чврсто веровало, и са паганске и са хришћанске стране, да небеске силе готово свакодневно утичу на људске судбине.

Назаријева верзија

Док Лактанције и Евсевије, природно, говоре о догађајима са хришћанског угла, оратор Назарије не осећа себе обавезним да победу из 312. изричито припише хришћанском Богу. Мада тачна верска припадност овог монотеистички настројеног аутора остаје под знаком питања, мало тога указује на његово хришћанство, а пуно тога на његово паганство: његове нејасне формулације док говори о неодређеном божанству указују и на то да Константин до времена када је говор држан (321) није грубо наметао "свог" бога, него је у односу на паганску елиту практиковао политику толеранције. Назарије износи своју верзију како је почео рат са Максенцијем. Наиме, он тврди да је Константину понестало стрпљења у којем иначе није оскудевао. Његов господар је на све могуће начине покушао да се нагоди са Максенцијем. Својим нападом на Италију он је само бранио себе од туђег насртаја. Заправо, за то није била одговорна његова воља, него нека виша, божанска сила, која га је подупрла, пославши му са неба војску предвођену божанским Констанцијем. Према Веберовом мишљењу, назаријев приказ божанске интервенције на Милвијском мосту је врло импресиван, а у пластичности надмашује чак и Лактанцијев приказ.

Не може се установити да ли је ова прича настала из Назаријеве маште, када је исти био позван да напише свој говор, нити да ли се темељи на некој другој причи која је временски много ближа бици на Милвијском мосту. Код Назарија нема никаквог помена о Константиновој визији у сну о којој говори Лактанције, нити о небеској визији, мада су обе приче вероватно кружиле неко време пре него што их је Евсевије записао у царевој биографији. Истина, Назаријева прича није прва те врсте, али за њу се макар зна (ако је веровати њеном записивачу на реч) да је кружила међу читавом једном популацијом (конкретно, у овом случају, галском): -{In ore denique est omnium Galliarum exercitus visos, qui se divinatus missos prae se ferebant}- (14.1). Тај део мора да је написан као одговор на приче у којима је хришћанском Богу приписивана пресудна улога у походу на Италију.

И паганска уметност другачије гледа на победу. У Музеју новца () у Утрехту налази се камеја од сардоникса на којој је приказан Константин са својом другом женом Фаустом како се вози двоколицама које вуку два кентаура. У њима се налази и дечачић, могуће Крисп, кога је (вероватно пре 300) родила Минервина, Константинова прва супруга.

Битка код Милвијског моста

Крајем октобра 312. Константин је Фламинејевим путем стигао надомак Рима. Улогорио се на Малборгету код Прима Порте, где се и данас налази остаци Константиновог споменика подигнутог поводом овог догађаја.

Очекивало се да ће Максенције остати међу римским бедемима и одолети опсади. Уосталом, ова стратегија показала се успешном приликом Северове, а затим и Галеријеве инвазије. У склопу припрема за опсаду Максенције је обезбедио и велике залихе хране. Неочекивано, одлучио се на другачији потез и изашао на бојно поље да одмери снаге са Константином. Древни извори приписују његову одлуку или божанској интервенцији или његовом сујеверју. Такође истичу да је дан на који је пала битка био исти дан када је Максенције дошао на власт (28. октобар), што је углавном тумачено као добро знамење. Какво је било расположење у граду? Лактанције наводи и да је становништво током циркусних игара јавно ставило до знања да је уз Константина, али не може се са сигурношћу рећи колико је овај податак поуздан.

Максенције је одлучио да дâ битку испред Милвијског моста, каменог моста преко ког иде Фламинијев пут за Рим. За Максенција је овај мост био од пресудне важности. Да би Константина држао даље од Рима морао је да га одржи под својом контролом. Сенат је изгледа био спреман да се приклони било коме ко би држао град под својом контролом.

Извори се међусобно не слажу какав је био мост који је имао централну улогу у бици.

Према Зосимовој причи, Максенције је преко Тибра изградио мост, који није у потпуности повезивао две обале, него је био подељен на два дела који су на средини реке били повезани железним клиновима (πως ἀλλήλοις περόναις σιδηραῖς). Мост је у крајњој нужди могао да се пресече напола уклањањем тих клинова. Максенције је наредио својим механичарима (μηχανοποιοῖς) да их поваде чим угледају да је Константинова војска ступила на спојно место (τῇ ζεύξει τῆς γεφύρας ἐφεστῶτα). Крајња намера му је била да подави непријатеља у водама Тибра.

Идућег дана дошло је до судара двеју војски из којег је Константинова војска изашла као победник. Максенције је своје војнике тако распоредио да им се Тибар налазио готово непосредно иза леђа. То се показало кобним. Тим распоредом лишио их је потребног простора за регруписање у случају да буду принуђени на узмицање. Већ показан као добар војсковођа, Константин је прво послао коњицу на Максенцијеву коњицу, разбивши је. Затим је на сцену ступила Константинова пешадија. Већина Максенцијевих војника борила се храбро, али их је непријатељска навала приморала на узмицање према Тибру. Максенције се одлучио на повлачење са намером да се непријатељу поново супротстави у самом Риму. Али, на располагању се налазио само један пут, а он је водио преко моста. Константинова војска нанела је тешке губитке противничкој војсци која се налазила у повлачењу. Најзад, привремени мост преко ког је бежало мноштво људи је попустио под теретом. Они који су се затекли на северној обали Тибра допали су или заробљеништва или мача. Међу њима налазила се и Максенцијева преторијанска гарда, која се изгледа упорно опирала. И Максенције се нашао међу мртвима.

Појединости у вези са Максенцијевим крајем поприлично су нејасне. Према једној верзији, Максенције је на мосту запао у гужву у којој је изгубио равнотежу и стропоштао се у реку. Премда другој, однела га је вода док је узалудно покушавао да на коњу пређе на другу страну како би избегао потеру. Анонимни аутор Прегледа историје царева комбинује обе верзије тврдећи да су Максенције и његов коњ склизнули у воду док су покушавали да ступе на мост од чамаца. Из приказа Аурелија Виктора стиче се утисак да је Максенције сам себи ископао јаму и у њу упао: "Максенције, који је из дана у дан бивао све окрутнији, коначно је, уз велике напоре, стигао из Рима у Црвене стене, на око 9 миља од Рима; пошто се после страховитог пораза своје војске дао у бег ка Риму, приликом преласка Тибра ухватио се у замку, коју је за непријатеља поставио код Милвијског моста, [и тако скончао свој живот] шесте године своје тираније". Лактанције јасно показује да је мост од чамаца срушен пре Максенцијевог повлачења: "Мост је срушен иза његових (Максенцијевих) леђа. Када је ово виђено, битка се још више распламсала. У Божијим рукама налазили су се сви конци догађаја. Максенцијеви војници бивају заплашени. Он сâм даје се у бег ка срушеном мосту. Но, преплављен мноштвом бива срушен право у Тибар". Орозије и Созомен помињу да је Максенције убијен, а Евтропије и његов преводилац Пеаније сасвим узгредно говоре о Максенцијевој смрти. Од свих осталих извора који говоре о Максенцијевој смрти, почев од Евсевија кога користе и остали, најкитњастији је Праксагора из Атине. Евсевије упоређује Максенцијево бежање и смрт са потером египатског краља за Мојсијем преко Црвеног мора. Епископ цезарејски са усхићењем цитира Другу књигу Мојсијеву и Псалме у свом приказу овог догађаја. Међутим, ова паралела није баш тачна. Познато је да је египатски краљ био тај који је гонио, а Мојсије онај који је био гоњен.

Уз то, поставља се питање шта се тачно срушило: понтонски мост или камени мост? Заснивајући свој аргумент на скулптурама са Константиновог славолука, Барнс је изгледа фино решио и ово питање: он тврди да је Милвијски мост срушен пре битке, а да је мост који се заправо срушио под Максенцијем био састављен од чамаца.

У Риму

Константин је ушао у Рим 29. октобра. Приредио је велику церемонију поводом свог доласка () и био дочекан уз опште весеље. Максенцијево беживотно тело извађено је из Тибра и декапитовано је. Одрубљена глава парадирана је римским улицама како би је сви могли видети. У сачуваним изворима није нигде забележено да ли је Константин приликом ове церемоније посетио Јупитеров храм у знак захвалности, као што су то вековима радили његови претходници. Неки су чак претпоставили да је Константин намерно одбио да принесе жртву паганском богу због свог недавног преласка у хришћанство. Такво мишљење је, разуме се, наишло на критике. С друге стране, није искључено ни да је принео жртву. Међутим, зна се да је указао част сенаторској курији посетивши је. Сенату је обећао повраћај древних привилегија и зајемчио му улогу у новој управи. Дакле, дао је до знања да се неће светити Максенцијевим присталицама. Заузврат, Сенат је га је почаствовао титулом "првог међу једнакима", што је значило да ће његово име бити уношено на прво место у свим службеним исправама. Уз то, извикао га је за "највећег августа". Константин је објављеним указима вратио грађанима изгубљену имовину, позвао натраг политичке изгнанике и пустио на слободу утамничене Максенцијеве противнике.

Уследила је замашна пропагандна кампања, током које је Максенцијев лик систематски уклањан са свих јавних места. Максенције је описиван као тиранин, којем је супротстављан идеализован лик "ослободиоца", Константина. У својим каснијим радовима Евсевије је најбољи на овом пољу Константинове пропаганде. Максенцијеви укази проглашени су за неважеће, а почасти које је Максенције доделио водећим сенаторима поништене су. Константин је такође предузео нулирање Максенцијевог утицаја на урбани пејзаж. Све грађевине које је изградио Максенције посвећене су Константину, укључујући и Ромулов храм и Максенцијеву базилику. Насред базилике подигнута је камена статуа Константина како држи лабарум у руци. Ако је прихватити Алфелдијево читање, натпис на тој статуи гласи овако: "-{Hoc salutari signo ... senatui populoque Romano et urbi Romae iugo tyrannicae dominationis ereptae pristinam libertatem splendoremque reddidi}-", тј. "Овим спасоносним знаком ... избавио сам од јарма тираније Рим, Сенат и римски народ и повратио им негдашњу слободу и углед".

Константин се није ограничио само на присвајање Максенцијевих споменика, него је покушао и да умањи допринос свог претходника на пољу грађевинарства градњом својих монументалних здања. Својим грађевинским прегалаштвом ступио је у ред царева градитеља. Попут својих претходника тетрарха, и он је усредсредио пажњу на јавно-атрактивна места за забаву и разоноду. Строго говорећи, Константинов допринос везан за Велики цирк није представљао потпуно нов грађевински подухват. Аурелије вели да га је Константин "дивно улепшао" (-{excultus mirifice}-). Под улепшавањем Цирка Аурелије можда мисли на украшавање тзв. спине (тј. средишњег, унутрашњег зида у облику елипсе око ког су такмичари морали седам пута оптрчати). Панегиричар, пак, извештава да је Константин изградио и узвишен портик (степениште) и стубове који блистају од злата (-{sublimis portico}-), што можда указује на повећање капацитета места за седење.

Максенцијеве најдоследније присталице у војсци су неутрализоване када је преторијанска гарда и царска коњичка гарда () распуштена. Њихови надгробни споменици су ископани и искоришћени за изградњу базилике на Лабикановом путу. Дана 9. новембра 312, свега две недеље након Константиновог заузећа Рима, некадашње одлучено је да се седиште царске коњичке гарде претвори у Латеранску базилику. Друга партска легија уклоњена је из Албе, а остаци Максенцијеве војске су послани на рајнски лимес.

-{Edictum Mediolanense}- — мит или стварност?

Фебруара 313. Константин се у Милану састао са Лицинијем, ком је дао руку своје полусестре Констанције. Овде је и постигнута сагласност између двојице царева у погледу верских питања. Званично је прокламована пуна верска слобода. Хришћанима је овај споразум добро дошао, пошто им је тиме озакоњена вера и обећано обештећење за имовину одузету током Диоклецијановог погрома. Да ли било икаквог Миланског едикта, или не, дискутабилно је. Документ који Лициније износи у свом делу није у едикт, него Лицинијево писмо управницима источних провинцијама које је тек био освојио победом над Максмином исте године.

Рат против Лицинија

Састанак двојице царева у Милану је прекинула је вест да је Максимин прешао Босфор и угрозио Лицинијеве поседе у Европи. Након што је поразио Максимина код Једрена 30. априла 313. Лициније овладао Малом Азијом, Сиријом, Палестином, римском Месопотамијом и Египтом. Одмах по уласку У Никомедију обуставио је прогон хришћана и наложио да се црква и појединци обештете из царске ризнице. Најзад, наредио је погубљење чланова породица некадашњих царева. Сада су све везе са тетрархијом покидане и Царство је припало двојици амбициозних владар: Запад Константину, Исток Лицинију.

Константин је у међувремену почео да ради интензивније на уређивању прилика унутар цркве. Нарочито се интересовао за прилике у цркви у Африци где се као последица Великог прогона појавио расцеп на православне и донатисте. Константин се одмах ставио на страну православне странке и сазвао је у Арелату (данашњем Арлу) скуп свих епископа са територија којима је владао. Уз помоћ државних власти, 33 епископа су се окупили 1. августа 314. године у Арлу на првом црквеном сабору под царским патронатом. Сабор је осудио Доната због праксе поновног крштења оних који су време Великог прогона поклели, али када су донатисти су одбили овакво решење Константин се тада обратио сабору "Посланицом православним епископима" (-{Epistula Constantini ad Episcopos Catholicos}-). У говору Константин је себе назвао Христовим слугом (famulus) који, по питању донатизма, чека Христов суд, а суд окупљеног свештенства једнак је Христовом суду. Посланица показује да је цар већ тада располагао довољним знањем о новој вери да би се обратио ученим епископима. Донатистички расцеп није залечен и Константин је крајем 316, и поред званично проглашене верске толеранције, наредио репресивне мере против донатиста. Опозвао их је тек 321. сматрајући да ће јеретицима Бог исправније судити.

У међувремену, Констанција је Лицинију родила сина, Лицинијана. Показало се да и Лициније има крупне планове који су се косили са Константиновим и избио је Bellum Cibalense. Након тешке битке код Цибале (данашњи Винковци) 8. октобра 316. год Константин је натерао Лицинија да му препусти све своје европске поседе сем Тракије. Мир је учвршћен у Сердики 1. марта 317. где је Константин прогласио за цезаре своје синове Криспа и Константина II и сестрића Лицинија Млађег. Привидна слога између два августа одржала се до 321. када се цареви нису могли сложити око избора конзула. Поред тога, Лициније је постао агресиван према хришћанима који су се већ јасно одредили као Константинове присталице. Након што је Константин 323. гонећи Сармате упао на Лицинијеве територије почела су непријатељства. Лициније је прво поражен код Једрена 3. јула 324., а затим и код Хрисопоља у Малој Азији 18. септембра. На Констанцијине молбе Константин се заклео да ће поштедети Лицинија који је са сином интерниран у Солун. Ипак, Константин је почетком 325. наредио погубљење Лицинија и малог сестрића.

Никејски сабор и оснивање Константинопоља

Као и у Африци, тако је и црква на Истоку била подељена око бројних питања из области теологије, дисциплине и организације. Константин се и овај пут појавио као посредник и сазвао је Први васељенски сабор у Никеји. На почетку заседања обратио се сабору апелујући на слогу. Сабор, чија нам акта нису сачувана, осудио је учење Арија из Александрије и прихватио симбол вере који је наглашавао једносушност Оца и Сина. Сабор је закључен 25. јула 325. али јединство цркве није постигнуто, па је цар од 327. почео да тражи рехабилитацију првака аријанске струје. У томе се сукобио са моћним епископом и теологом Атанасијем Александријским, вођом православних на Истоку, кога је на крају протерао у Трир 335. Примећује се да последњих година владавине у црквеним сукобима Константин није играо енергичнију улогу.

У погледу паганства цар је сада имао много одређенији став. На Истоку царства, где су хришћани били бројни, паганство је постало толерисана вера и Константин је донео неколико спорадичних антипаганских мера (нпр. забранио је подизање нових култних статуа).
Слично тетрарсима, чије је резиденције попут Трира и Сирмија и сам користио, Константин је на месту древног Византа почео да подиже своју нову резиденцију.

Константинопољ

На темељима ранијег града Византион, настала је византијска престоница Нови Рим, убрзо назван Константинов град (Константинопољ), који је инаугурисан 11. мајa 330. године. По својој величини, грандиозности и богатству, Константинопољ је требало да представља ривала Вечном граду — Риму. Као нови центар царске власти Константинов град ће то убрзо постати, али ће престоница у правом смислу речи постати у време Констанција II.
Назив Константинопољ или Константинополис (грчки: Κωνσταντινούπολις, латиничним: Kōnstantinoupolis, латински назив: Constantinopolis) што значи Константинов град. Осим овог назива, у Византији се често град ословљавао као "Краљица градова" (Βασιλίς τῶν πόλεων), а у колоквијалном говору обично се користио само назив "Град" (старогрчки: ἡ Πόλις, латиничним: hē Polis, грчки: η Πόλη, i Poli). У источним и јужним словенским језицима, па тако и у српском пре се користио и још се користи назив Цариград.
Константинопољ је остао престоница Источног римског царства или Византијског царства, све до његовог пада 1453. године.

У Константинопољу (данашњем Истанбулу) се налазило и налази доста цркава, од којих је најпознатија и највећа Црква Аја Софија. Град је и данас седиште Васељенске патријаршије, која је духовни центар Православне Цркве.
 Цар Константин Велики и његова мајка Света Јелена су започели и изградили Храм Васкрсења Христовог у Јерусалиму, као и Цркву Рођења Христовог у Витлејему.

Константинове последње године

Константин је већ 317. и званично истакао претензије да наслеђивање престола обезбеди својим синовима. У том циљу плански је држао по страни своју полубраћу, синове Констанција Хлора и Теодоре. У Сердики је 317., прогласио за цезаре синове Криспа и Константина II, најстаријег сина из брака са Фаустом. Фауста му је родила још два сина: Констанција II (цезар од 324) и Констанса I (333). Међутим, Константинове последње године загорчала је породична трагедија чији нам узроци нису познати: 326. по очевом наређењу погубљен је цезар Крисп, већ проверени војсковођа, и Константинова супруга Фауста.
Константин је пред крај живота разделио територије озмеђу својих синова, али је задржао врховни ауторитет. Константин II је добио на управу Галију, Британију и Шпанију, Констанције II је послат у Антиохију, Констанс I у Милано, одакле је управљао Италијом и Панонијом, а царев синовац цезар (од 335) Далмације је из Ниша надзирао границу на Дунаву.
Константин је преминуо у близини Никомедије 22. маја 337. године на самом почетку планираног похода на Сасанидску Персију. Иако је намеравао де се крсти у реци Јордану, на самрти је, у складу са тадашњим обичајима, примио крштење из руку Евсевија Никомедијског, једног од аријанских првака. Констанције је затим пренео очево тело у Константинопољ где је свечано сахрањено у унапред припремљену гробницу у цркви Св. Апостола. Константинов саркофаг похрањен је између 12 празних чиме је истакнута царева улога тринаестог апостола. Наравно, у царству чија је христијанизација тек започета, Константин је и званично деификован и уврштен међу паганске богове. Његова три сина су уклонили своје рођаке и остале такмаце и 9. септембра 337. године су се прогласили за августе.

Српска православна црква слави га 21. маја по црквеном, а 3. јуна по грегоријанском календару.

После Константина

Мада су му дуго времена после његове смрти хришћански историчари наденули почасну титулу "Великог" (Μέγας), Константин је ту титулу објективно гледано заслужио само на основу војних постигнућа и победа. Поред тога што је поново ујединио Царство под једним царем, Константин је остварио велике победе над варварима: 306–308 над Францима и Алеманима, 313–314. још једном над Францима, 332. над Готима и 334. над Сарматима. До 336. Константин је повратио велики део давно изгубљене провинције Дакије, коју је Аурелијан, приморан на то, напустио 271. Уочи смрти планирао је поход на Персију како би зауставио пљачкање источних провинција.

У културној сфери, Константин је допринео да обријано лице поново постане тренд. Ту моду практиковали су римски цареви од Августа до Трајана, а Сципион Африкански ју је први увео међу Римљане. Са изузетком Јулијана Филозофа, ова нова римска мода трајала је до Фокине владавине.

Византијско царство је у Константину видело свог оснивача, а Свето римско царство уврштавало га је у личности од великог угледа у својој традицији. У каснијем Византијском царству, за цара би била велика част ако би га поздрављали као "новог Константина". Десеторица царева, укључујући последњег, носили су његово име. Монументалне облике из Константинове епохе користио је и Карло Велики на свом двору како би указао на то да је он Константинов наследник и да му је једнак. Константин је стекао митску улогу ратника који се бори против незнабожаца. Мотив романског коњаника, односно фигуре на коњу са држањем победоносног римског цара постала је визуелна метафора у вајарству које велича локалне мецене. Само Константиново име уживало је популарност у западној Француској у 11. и 12. веку. Већина источнохришћанских цркава сматра Константина за свеца (Άγιος Κωνσταντίνος), а у византијској цркви звали су га равноапостолским царем (Ισαπόστολος Κωνσταντίνος). У једном српском родослову пише: "Константин цар бист муж благонаравијем кротак, тих, љубе благочастије, пособе роду христјанскому". Нишки аеродром је добио назив по Константину Великом у част његовог рођења у Наису.

Константин у историографији

За свог живота и живота својих синова Константин је приказиван као оличење врлине. Пагански писци, попут Праксагоре из Атине и Либанија обасипали су га похвалама. Међутим, када је и његов последњи син умро 361, његов синовац и зет Јулијан Филозоф, који је дошао на власт, написао је сатиру "Симпозијум или сатурналија", у којој је оцрнио Константина, назвавши га инфериорним у односу на велике паганске цареве и преданом раскоши и похлепи. Додуше, Јулијан упоређује Константина са великанима античког света: Александром Великим, Јулијем Цезаром, Октавијаном Августом, Трајаном и Марком Аурелијем, али у негативном контексту. После Јулијана Евнапије је започео историографску традицију, коју је Зосим је наставио, а у којој је Константин оптуживан што је повлађивањем хришћанима ослабио Царство.

Када је у средњем веку католичка црква постала доминанта, историчари из њеног окриља представљали су Константина као идеалног владаоца, као мерило на основу ког се сваки краљ и цар дао мерити. Поновно откриће извора ненаклоњених Константину у доба ренесансе имало је за последицу то да се живот и дело овог владара поново подвргну преиспитивању. Тако је немачки хуманиста Јохан Левенклау, који је открио Зосимове списе, превео их на латински и објавио 1576, у предговору истима тврди да је слика коју Зосима даје о Константину вернија од оне коју дају Евсевије и црквени историчари, те је стога осудио Константина као тиранина. Кардинал Чезаре Баронио, поборник контрареформације, критиковао је Зосима и давао предност Евсевијевим наводима о Константиновој епоси. Његово дело "Константинов живот" (1588) представља Константина као модел хришћанског владара. Настојећи да помири две екстремне научне струје, Едвард Гибон у свом делу "Опадање и пропаст римског царста" () износи слику о Константину сачињену на темељу међусобно различитих казивања Евсевија и Зосима. Упоредо са његовим приказом опадања Царства, Гибон приказује Константина као племенитог ратног хероја кога је искварило хришћанство и који се под старе дане претворио у правог источњачког деспота.

Модерна тумачења Константинове улоге у историји почињу са делом Јакоба Буркхарта "Доба Константина Великог". Буркхартов Константин је превртљиви секулариста, политичар који манипулише свим странкама како би обезбедио своју власт. Пишући тридесетих година 20. века, Анри Грегоар се држао Буркхарта у оцењивању Константинове личности. По Грегоару, Константин је развио интерес за хришћанство тек пошто се уверио у његову политичку корисност. Грегоар је сумњао у аутентичност Евесивијеве биографије и изнео је претпоставку да је приче о Константиновој визији и преобраћењу у хришћанство додао тзв. Псеудо-Евсевије. Ото Зек у својој "Историји пропасти античког света" () и Андре Пигањол у свом "Цару Константину" () супротстављају се овој историографској традицији. Зек представља Константина као искреног ратног хероја, чија неодређеност је производ његове наивне непостојаности. Пигањолов Константин је филозофски монотеиста, дете ере верског синкретизма. Слични радови А. Х. М. Џонса и Рамзија Макмалена дају портрете мање визионарског, а више импулсивног Константина.

У каснијим приказима више је присутна тежња да се Константин представи као искрени хришћански преобраћеник. Почевши са књигом "Константин Велики и хришћанска црква" () Нормана Х. Бејнса којој се прикључила књига "Константиново преобраћење и пагански Рим" () угарског историчара Андраша Алфелдија, развила се историографска традиција у којој је Константин приказиван као предани хришћанин. Утицајна књига "Константин и Евсевије" () Т. Д. Барнса представља врхунац развоја овог правца. Барнсов Константин је доживео коренито преобраћење, које га је нагнало на лични крсташки поход са циљем да покрштавања Царства. У књизи "Константин и хришћанско царство" Ч. М. Одала присутан је углавном иста тежња. Упркос Барнсовом раду, и даље су актуелне расправе о јачини и дубини Константиновог верског преобраћења. У књизи "Хришћанство Константина Великог" () Т. Џ. Елиота, Константин је представљен као предан хришћанин од раног детињства. Слични поглед на Константина запажа се у књизи "Када је наш свет постао хришћански" () Пола Вејна, у којој се не истражују узроци који су мотивисали Константина за хришћанство, него се Константин приказује као верски револуционар у улози цара који је страствено веровао да је предодређен да "игра провидоносну улогу у хиљадугодишњој економији спасења човечанства".

Уопште узев, различити аутори узимају засебне теме које их занимају за предмет свог истраживања, сваки из своје перспективе интерпретира доступне изворе, сваки наглашава и оцењује поједине делове у изворима, умањујући притом значај осталих. Резултат тога су, разуме се, разноврсни прикази Константина — неки више, а неки мање веродостојни — у научној литератури.

Константинова даровница

Католици латинског обреда сматрали су неприкладним то што је Константина на самртничкој постељи крстио неправоверни епископ, пошто је то поткопавало ауторитет папства. Стога се појавила легенда да је папа Силвестар излечио паганског цара од лепре. Према тој легенди, Константин је убрзо крштен и започео изградњу цркве у оквиру Латеранске палате. У 8. веку, највероватније за време понтификата Стефана II (752—757), појавила се тзв. Константинова даровница, у којој тек крштени Константин предаје световну власт "над градом Римом и свим провинцијама, местима и општинама у Италији или на Западу" папи Силвестару (314—335) и његовим наследницима. У развијеном средњем веку, даровница је коришћена и прихватана као легитимна основа папске световне власти, мада ју је цар Отон III прогласио за кривотворину. Најзад, када је Лоренцо Вала, филолог из 15. века, подвргао критици Константинову даровницу лако је утврдио да се латинска терминологија јасно разликује од сачуваних царских закона из 4. века, као и од античког латинског уопште.

Константин у Историји Џефрија од Монмута

Због своје славе и због тога што је проглашен за цара на подручју римске Британије, каснији Бритонци сматрали су Константина својим краљем. У 12. веку Хенри од Хантингтона додао је податак у својој Енглеској историји () да је Константинова мајка Јелена била Бритонка, кћерка краља Кола од Колчестера. Џефри од Монмута проширио је ову причу у својој у великој мери базираној на измишљотинама Историји британског краљевства (), тј. приказу наводних краљева Британије од њихових тројанских корена до англо-саксонске инвазије. Према Џефрију, Кол је био краљ Бритонаца када је Констанције, који је овде приказан као сенатор, дошао у Британију. Плашећи се Римљана, Кол се покорио римском закону под условом да задржи своје краљевство. Међутим, умро је месец дана касније, а Констанције је преузео власт, оженивши његову ћерку Јелену. Имали су сина Константина, који је наследио оца као краљ Британије пре него што је постао римски цар.

Историјски посматрано, ово је крајње невероватно. Јелену је Констанције напустио још пре свог одласка у Британију. Уз то, ниједан ранији извор не спомиње да је Јелена рођена у Британији, а камоли да је била краљева кћи. Извор који је користио Хенри је непознат. Можда је то била изгубљена хагиографија Јелене.

Константин у српским родословима

Константина и Лицинија српски родослови држе за претке владара из династије Немањића. Но, медиевистима је добро познато да је међу средњовековним дворским историчарима било веома уобичајено измишљање родбинских веза са циљем давања веће старине владајућим кућама. У томе ни српски састављачи српских родослова нису чинили изузетак. Мада је веза између Немање и Лицинија оцењена немогућом, родослов остаје ипак интересантан из тог разлога што говори колико је учен српски човек био свестан историје свог завичаја.

Родослов

Види још
 Списак византијских царева
 Илирски цареви
 Новац у време Константина Великог
 Константинов стуб

Напомене

Референце

Литература

Спољашње везе

 roman-empire.net
 галерије са римским статуама владара и другим археолошким артефактима
 нумизматички сајт
 Фељтон о Константину Великом ("Вечерње новости", јануар 2011)
 Константин Велики — непобедиви хришћански цар ("Политика", 17. фебруар 2012)
 Цар Константин 13. апостол ("Вечере новости", фељтон, јануар и фебруар 2013)
 Урош Миливојевић, Константин (306—307), приказ књиге Снежане Ферјанчић

Рођени 272.
Умрли 337.
Римски цареви
Илирски цареви
Римски цареви рођени на територији данашње Србије
Константинова династија
Историја Византије
Тетрархија
Византијски цареви
Светитељи


text:
Neoantistea janetscheki är en spindelart som beskrevs av Brignoli 1976. Neoantistea janetscheki ingår i släktet Neoantistea och familjen panflöjtsspindlar.

Artens utbredningsområde är Nepal. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Panflöjtsspindlar
janetscheki

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Meldola-Blau ist ein blauer Phenoxazin-Farbstoff, dessen Synthese und Eigenschaften erstmals 1879 von Raphael Meldola beschrieben wurden.

Das basische (kationische) 1,4-Oxazin-Derivat liegt als Chloridsalz vor; meist wird jedoch die besser kristallisierende hemi-Zinkchlorid-Verbindung (vergleiche dazu z. B. Brillantkresylblau) isoliert.

Vorkommen und Darstellung
Nach der ursprünglichen Vorschrift wird das bei der Nitrosierung von N,N-Dimethylanilin entstehende N,N-Dimethyl-4-nitrosoanilin als Hydrochlorid isoliert und anschließend zu einer Lösung von 2-Naphthol in Eisessig bei 110 °C gegeben.

Beim Abkühlen bilden sich "prachtvolle, lange, bronzefarbene Nadeln, die Kupferglanz zeigen".

Ein industrielles Verfahren vermeidet die Isolierung der giftigen Nitrosoverbindung und beschreibt die Zugabe einer Suspension der Zwischenstufe in wässrig-alkoholischem Medium zu einer ethanolischen β-Naphthol-Lösung bei 70 °C, die wasserfreies Zinkchlorid enthält. Beim Abkühlen fällt das Doppelsalz von Meldola-Blau mit Zinkchlorid aus.

Eigenschaften
Meldola-Blau ist als Doppelsalz mit Zinkchlorid ein dunkelgrüner bis schwarzer kristalliner Feststoff, der sich in Wasser in blau-violetter und in Ethanol in dunkelblauer Farbe mit einem Absorptionsmaximum λmax bei 650 nm (in 50 % wässrigem Ethanol) löst. In polaren Lösungsmitteln, wie z. B. Pyridin, Ethylenglycol und  Cellosolve ist Meldola-Blau ebenfalls gut löslich.

Anwendungen
Meldola-Blau wurde anfangs für einen brauchbaren blauen Textilfarbstoff gehalten; er konnte sich jedoch auch wegen seiner geringen Aufnahme durch Wolle- und Seidenfasern gegenüber dem wesentlich lichtstabileren Indigo nicht behaupten. Seine technischen Anwendungen beschränken sich auf die Färbung von Papier und Leder.

Größere Bedeutung hat Meldola-Blau als redoxaktiver Farbstoff in der Biologie erlangt. Der Farbumschlag von blau in die farblose Leuko-Form bei Elektronenaufnahme (Reduktion) lässt sich zur Bestimmung von reduzierenden Coenzymen, wie z. B. NADH bzw. NADPH und den entsprechenden Dehydrogenasen in wässrigen Lösungen, aber auch auf Trägern (Papierstreifen) oder in Biosensoren einsetzen.

Einzelnachweise

Benzoxazin
Iminocyclohexadien
Naphthalin
Quartäre Ammoniumverbindung
Chlorid
Phenoxazin-Farbstoff


text:
Das Kloster Grobe wurde noch vor 1155 von dem Pommernfürsten Ratibor I. und dessen  Gemahlin Pribislawa gestiftet. und von Prämonstratenser-Chorherren bei einer gleichnamigen Siedlung  auf der Insel Usedom, 1,2 km südlich der gleichnamigen Stadt Usedom, errichtet. Es war die erste und bedeutendste Niederlassung der Prämonstratenser in Nordostdeutschland.

Geschichte
Grobe wurde 1159 erstmals urkundlich als "Grobe", "Groben" und "villa Groben" genannt. Der slawische Name wird mit "durch Wallgraben geschützte Siedlung" gedeutet. Der Ort  wurde noch bis 1317 urkundlich genannt und war noch 1662 in historischen Karten gezeichnet.

Das Gründungsjahr ist nicht sicher überliefert und eine Gründungsurkunde ist nicht vorhanden. Die Stifter gaben das notwendige Land für das Kloster und die Kirche, besorgten deren Errichtung und die Bewidmung des Konvents.
Auf Anregung des Bischofs Anselm von Havelberg wurde Grobe zuerst mit regulierten Chorherren aus dem Kloster Unser Lieben Frauen in Magdeburg unter der Führung des Propstes Sibrandus besetzt, später dann durch Havelberger Chorherren und einigen Kanonikern aus Pardwin bei Brandenburg verstärkt worden.

Nachdem auch die Pommernfürsten (ab 1170 Herzöge) zum Christentum konvertierten, wurde 1140 das Bistum Pommern mit Sitz in Wollin errichtet. Die ersten Klöster in Pommern, zu denen neben Kloster Stolpe auch Kloster Grobe gehörte, wurden von Ratibor I. und seiner Gemahlin Pribislawa gegründet. Das Kloster Grobe wurde am 8. Juni 1159 von Bischof Adalbert von Pommern zu Wollin bestätigt und war Maria und St. Godehard geweiht. Im Jahr 1168 bestätigte Bischof Konrad I. dem Kloster dessen Besitztümer. Während der Däneneinfälle von 1162 bis 1177 wurden dem Kloster schwere Schäden zugefügt und 1177 als verödet bezeichnet.
1175 schenkte der Herzog von Pommern Kasimir I. dem Kloster Grobe das Dorf Slatkoviz und tauschte mit ihm vier der umliegende Dörfer mit dem Dorf Pustkow bei Cammin. Durch Herzog Bogislaw I. wurde das Kloster mit Havelberger Prämonstratensermönchen 1178 neu errichtet.

Das Dorf und Kloster Grobe war ein Teil des damaligen Fleckens Usedom, der vor dem Schloss lag. Als Usedom 1184 wieder von den Dänen heimgesucht wurde, verlegte man das Kloster auf den nahegelegenen Berg Watchow, auch Marienberg (Mons Mariae) und später Klosterberg genannt. Unter Abt Disibodus siedelte die Prämonstratenserabtei nach 1307 von Marienberg nach  Pudagla am  Schmollensee über. Bischof Heinrich von Kammin gab am 10. Februar 1308 die Genehmigung dazu. In Pudagla entstanden hoch über dem See Klausur, Wirtschaftshof und die Kirche. Das Kloster behielt auch in Pudagla seinen alten Namen Uznam (Usedom).

Zeitweilig hatte der Bischof von Pommern seinen Sitz im Kloster Grobe. Dadurch nahmen Bedeutung und Einfluss des Klosters im 12. Jahrhundert zu. Der Wirkungsbereich erstreckte sich auf die Insel Usedom und Gebiete südlich des Stettiner Haffs, nachzuweisen in vielen urkundlichen Erwähnungen des 12. und 13. Jahrhunderts, in denen die Pommern-Herzöge Bogislaw I., Bogislaw II. und Barnim I. dem Kloster Gemeinden, Kirchen und Besitzungen unterstellen:

 1159 Dorf Zwilipp ("Suelube", heute Świelubie bei Kolberg)
 1177 Kirche in Pasewalk und das Dorf "Munichow" (Mönchow, heute Ortsteil von Usedom)
 1184 Dorf Neuwarp (östlich von Ueckermünde) und die Fischerei in "Warpene", dem Warper See

1187 starb Herzog Bogislaw I. Er wurde im Kloster Grobe begraben. Im 13. Jahrhundert sind unter Herzog Barnim I. einige Erweiterungen dokumentiert. So wurde im Jahr 1243 die Kirche Ueckermünde dem Kloster unterstellt und im Jahr darauf erhielt das Kloster die Freiheit, in der Ueckermünder Heide Brenn- und Bauholz zu holen und Fischerei im Stettiner Haff zu treiben. Diese gründeten vermutlich am Haff das Dorf Mönkebude, welches 1244 erstmals urkundlich erwähnt wurde. Auf der Insel Usedom konnte das Einflussgebiet des Klosters 1270 durch eine von Barnim I. veranlasste Tausch-Verfügung geografisch geschlossen werden. Dieser Tausch betraf sechs Gemeinden, die sich im Besitz des Bistums Cammin befanden (Krienke, Suckow, Mellenthin, Balm am Balmer See, Ückeritz und Loddin), die gegen Abtretung von Damerow in Hinterpommern (nahe Naugard) an Grobe fielen. Im Zuge der Reformation wurde das Kloster im Jahr 1535 aufgelöst. Der Standort Pudagla wurde in ein Amt verwandelt.

Heute sind in Pudagla nur einige Mauerreste erhalten, die Klosterkirche wurde 1984 gesprengt.

In den Jahren von 1991 bis 1998 führte die Universität Greifswald im Auftrag der Historischen Kommission für Pommern südlich von Usedom bei Wilhelmshof auf dem ehemaligen Klostergelände bauarchäologische Grabungen durch. Mit Hilfe von Luftbildaufnahmen, geoelektrischer und geomagnetischer Messungen wurden neben Bodenfunden und Gräbern auch Fundamentreste der Klosteranlage und der Klosterkirche freigelegt.

Beisetzungen
Im Kloster Grobe wurden folgende Pommernherzöge bestattet: Ratibor I., Bogislaw I. und Wartislaw V.

2010 wurden bei Ausgrabungen 70 Skelette geborgen. Das Bestattungsareal wurde etwa vom 12. bis ins frühe 16. Jahrhundert genutzt. Die Gräber konnten jedoch überwiegend nicht datiert und somit nicht den Siedlungsphasen zugeordnet werden. Die Bestatteten wurden anthropologisch untersucht. Die Altersverteilung entspricht der einer gewachsenen vorindustriellen Population, mit einer Kindersterblichkeit von knapp 26 %, den wenigsten Sterbefällen im Jugendalter und den meisten fortgeschrittenen Erwachsenenalter. Da die Skelettserie als repräsentativ für die mittelalterliche Bevölkerung angesehen werden kann handelt es sich nicht um einen reinen Klosterfriedhof gehandelt haben. Auffällig war jedoch der hohe Anteil von Männern im fortgeschrittenen Alter. Die durchschnittliche Lebenserwartung war mit fast 33 Jahren vergleichsweise hoch. Die Krankheitsbelastung schien im Ganzen eher niedrig gewesen zu sein. Die Analyse des Gebisszustandes ließ auf eine recht proteinreiche Ernährung schließen. Es gab kaum unspezifische Stressmarker (Cribra orbitalia oder Schmelzhypoplasien) oder Spuren entzündlicher Erkrankungen am Schädel (Stomatitis und Sinusitis maxillaris). Auffallend hoch war der Anteil verheilter Knochenverletzungen, vorrangig wohl Unfallfolgen. Insgesamt sprachen die Ergebnisse der osteologischen und paläopathologischen Untersuchungen für vergleichsweise günstige Lebensbedingungen am Siedlungsstandort Grobe.

Literatur
 Wilhelm Wiesener:  Die Geschichte der christlichen Kirche in Pommern zur Wendenzeit. Wiegandt & Grieben, Berlin 1889 (Digitalisat, Google-Buchsuche)
 Jürgen Petersohn: Die Kamminer Bischöfe des Mittelalters. Schwerin 2015, ISBN 978-3-944033-09-9.
 Günter Mangelsdorf: Kloster Grobe bei Usedom. Bericht über die Ergebnisse einer Ausgrabung. In: Günter Mangelsdorf (Hrsg.): Von der Steinzeit zum Mittelalter (= Greifswalder Mitteilungen. Band 3). Lang, Frankfurt am Main u. a. 1999, ISBN 3-631-35118-6, S. 155–190.
 Joachim Wächter: Zur Geschichte der Besiedlung des mittleren Peeneraums. In: Haik Thomas Porada (Hrsg.): Beiträge zur Geschichte Vorpommerns. Die Demminer Kolloquien 1985–1994. Helms, Schwerin 1997, ISBN 3-931185-11-7, S. 333–342.
 Heinrich Berghaus: Landbuch des Herzogthums Pommern und des Fürstenthums Rügen. Theil 2: Landbuch des Herzogthums Stettin, von Kamin und Hinterpommern; oder des Verwaltungs-Bezirks der königl. Regierung zu Stettin. Band 1: Enthaltend: Die Kreise Demmin, Anklam, Usedom-Wolin und Ukermünde. Dietze, Anklam 1865, S. 503–543. (online)
 Franz Winter: Die Prämonstratenser des zwölften Jahrhunderts und ihre Bedeutung für das nordöstliche Deutschland. Ein Beitrag zur Geschichte der Christianisierung und Germanisierung des Wendenlandes. Schweigger, Berlin 1865, S. 183–198, (Volltext) und S. 314–315 (Volltext).
 Eduard Georg Heinrich Zietlow: Das Prämonstratenser Kloster auf der Insel Usedom von seiner Gründung um das Jahr 1150 bis zu seiner Aufhebung im Jahr 1535. Dietze, Anklam 1858. (online)

Gedruckte Quellen
 Pommersches Urkundenbuch (PUB)

Weblinks
 Neue Ausgrabungen am Prämonstratenserstift Grobe auf Usedom
 Grobe und Pudagla im Reiseführer des Prämonstratenser-Ordens

Einzelnachweise

Grobe
Grobe
Grobe
Herzogtum Pommern
Grobe
Bauwerk in Usedom (Stadt)
Abgegangenes Bauwerk im Landkreis Vorpommern-Greifswald
Geographie (Usedom, Stadt)
Organisation (Landkreis Vorpommern-Greifswald)
Archäologischer Fundplatz in Pommern
Christentum im Landkreis Vorpommern-Greifswald
Archäologischer Fundplatz in Europa


text:
Натан Клеверлі (; 17 лютого 1987, Карфіллі) — британський професійний боксер, чемпіон світу за версією WBO (2011—2013) і за версією WBA (Regular) (2016—2017) та чемпіон Європи за версією EBU (2010) у напівважкій вазі.

2010 року отримав ступінь бакалавра математики у Кардіффському університеті.

Професіональна кар'єра
Натан Клеверлі дебютував на профірингу у віці 18 років. 10 жовтня 2008 року завоював вакантний титул чемпіона Співдружності у напівважкій вазі, а 18 липня 2009 року — вакантний титул чемпіона Великої Британії BBBofC British. 13 лютого 2010 року завоював вакантний титул чемпіона Європи за версією EBU.

11 грудня 2010 року в бою проти Наджіба Мохеммеді (Франція) Натан Клеверлі завоював титул «тимчасового» чемпіона світу за версією WBO у напівважкій вазі, а після відмови від бою з Клеверлі чинного чемпіона Юргена Бремера (Німеччина) валієць був підвищений до повноцінного титулу.

Клеверлі провів п'ять вдалих захистів проти Алекси Куземського (Польща), Тоні Белью (Велика Британія), Томмі Карпенсі (США), Шона Гок (США) та Робіна Краснікі (Німеччина).

Клеверлі проти Ковальова
17 серпня 2013 року Клеверлі проводив добровільний захист проти Олександра Ковальова (Росія), який для нього склався дуже невдало. В третьому раунді Ковальов двічі відправив Клеверлі в нокдаун, а в четвертому в нокаут. Валієць зазнав першої поразки і втратив звання чемпіона.

Після поразки від Ковальова Клеверлі вирішив перейти до першої важкої ваги, але після двох перемог програв Тоні Белью і повернувся до напівважкої ваги.

16 жовтня 2015 року вийшов на бій за титул WBC International у напівважкій вазі проти Анджея Фонфара (Польща) і зазнав поразки одностайним рішенням суддів.

1 жовтня 2016 року вийшов на бій за титул WBA (Regular) у напівважкій вазі проти Юргена Бремера (Німеччина) і здобув перемогу після відмови Бремера від продовження бою через травму після шостого раунду, хоча німець лідирував за очками на момент зупинки бою на суддівських картках.

Бій проти Баду Джека
26 серпня 2017 року Клеверлі вийшов на перший захист титулу WBA (Regular) проти Баду Джека (Швеція). У четвертому раунді Джек доніс точний прямий, який зламав валійцю ніс. У п'ятому раунді шведський боксер затис Клеверлі в куту ринга і забив його до відмашки рефері. Клеверлі зазнав поразки технічним нокаутом і втратив титул. Наступного дня він оголосив про завершення боксерської кар'єри.

Посилання

Валійські боксери
Уродженці Уельсу
Боксери напівважкої ваги
Чемпіони світу з боксу в напівважкій вазі
Чемпіони WBO
Чемпіони WBA
Чемпіони Європи з боксу


text:
Ronald Charles Stretton (Epsom, 13 de febrero de 1930–Toronto, 12 de noviembre de 2012) fue un deportista británico que compitió en ciclismo en la modalidad de pista, especialista en la prueba de persecución por equipos.

Participó en los Juegos Olímpicos de Helsinki 1952, obteniendo una medalla de bronce en la prueba de persecución por equipos (junto con Alan Newton, Donald Burgess, George Newberry).

Medallero internacional

Referencias

Ciclistas de pista del Reino Unido
Medallistas olímpicos de bronce del Reino Unido
Nacidos en Epsom


text:
Zookey (Lift Your Leg Up) est une chanson du projet français mené par Bob Sinclar (Africanism) et du DJ suisse Yves Larock sortie le . Interprété par le chanteur Roland Richards, la chanson a été écrite par Roland Richards, Cordell Burrell, Yves Cheminade, David Caroppo et produite par Bob Sinclar. En France, le single atteint le top 10 des ventes singles et se classe numéro un du club 40 le . Zookey (Lift Your Leg Up) est également le titre qui a été le plus joué dans les clubs en 2005.

Clip vidéo
Le clip vidéo sort sur le site de partage YouTube sur le label de musique électronique Defected Records. D'une durée de 3 minutes et 22 secondes, la vidéo a été visionné plus de 2,3 millions de fois et on y voit le chanteur Roland Richards.

Classement et succession

Classement par pays

Classement de fin d'année

Notes et références

Single musical sorti en 2005
Chanson interprétée par Bob Sinclar
Single numéro un dans le Club 40


text:
Auxiliadora est un quartier de la ville de Porto Alegre, capitale de l'État du Rio Grande do Sul.

Il a été créé par la Loi 2022 du 07/12/1959.

Données générales

 Population (2000) : 9.985 habitants
 Hommes : 4.349
 Femmes : 5.636
 Superficie : 82 ha
 Densité : 121,77 hab/ha

Limites actuelles

De la rue Colonel Bordini, à l'angle avec la rue Cristóvão Colombo, jusqu'à la rue Eudoro Berlink ; de celle-ci jusqu'à la rue Pedro Chaves Barcelos et la rue Campos Sales ; de là jusqu'à l'avenue Carlos Gomes, et, en direction Sud/Nord, dans son prolongement, jusqu'à rejoindre la rue Dom Pedro II, puis à la rue Cristóvão Colombo, jusqu'à retourner à la rue Colonel Bordini.

Histoire

Ce quartier a commencé à se développer en relation à la Route de l'Aldeia (actuelle rue du 24 de Outubro). Cette voie reliait la capitale gaúcha à la Paroisse (Freguesia) da Aldeia dos Anjos, connue aujourd'hui sous le nom de Gravataí.

Avec l'installation de moulins à vent sur les propriétés d'Antônio Martins Barbosa - connu comme "Carlos Mineiro" - la Route de l'Aldeia devint plus fréquentée et prit le nom de Route des Moulins à vent (Estrada dos Moinhos de Vento).

Se développant lentement, le quartier entama un nouvel essor en 1893 avec la mise en service d'une ligne de tramway sur son territoire. L'année suivante, le Prado de l'Independência amena de nombreux visiteurs dans la zone. Par de successives implantations d'autres lignes de transports publics, Auxiliadora prit des airs de quartier.

Entre 1912 et 1913 commença un processus de lotissement sur les terres de cette région. Peu d'années plus tard, en 1916, fut érigée la chapelle de Notre-Dame d'Auxiliadora, qui donna son nom actuel au quartier. La chapelle devint paroisse en 1919. En 1961 le nouvel édifice de l'église fut inauguré, de style architectural néoclassique, imitant l'´Église de la Madeleine de Paris. En 1933, la Route Moinhos de Vento changea de nom pour son actuel, 24 de Outubro.

Aujourd'hui

Ce quartier a comme caractéristique d'avoir des rues bien ordonnées et un mélange de vieilles maisons et d'édifices modernes.

Malgré sa proximité du Centre de Porto Alegre, l'endroit est tranquille ; c'est un quartier résidentiel disposant d'un dispositif de commerces et services variés pour le bien-être de ses résidents. Il comporte des activités de loisirs pour tous les âges, comprenant plusieurs bars et discothèques. On y trouve des restaurants élégants et raffinés.

Lien externe

Site de la Mairie de Porto Alegre (en portugais).

Note

Quartier de Porto Alegre


text:
Кипилово е село в Югоизточна България. То се намира в община Котел, област Сливен.

География
Село Кипилово се намира в Еленския балкан. Отстои на 26 км от Котел и на 53 км от Сливен.

История
На 7 декември 2006 към Кипилово е присъединено обезлюденото село Птичари.

Край селото се намират останките от стените и сводовете на слабопроучената крепост от римско време, наречена днес Кипилово кале, служела някога за преден щит пред варварските нашествия от север. Градежът е смесена зидария и на места стига до 6 – 7 метра височина. Най-ранна датировка на крепостта – III в.

Патрон на селото е Анастас Кипиловски. Негов паметник и възпоменателни плочи са издигнати в центъра на селото.

Според друг източник селото е получило своето име от съчетанието на думите "кипи" и "лова" – Кипилово. В селото има няколко ловни дружинки, според които ловът на дивеч е не само спорт, но и хоби за голяма част от тях.

Селището се споменава в криминална хроника от 8 март 1923 г., в която се описват деянията на престъпна организация от конекрадци, на която съдействат кметът и селският секретар-бирник на Нейково.

Религия
Около 90% от населението са източноправославни християни. Останалите 10% са роми с неопределена религиозна принадлежност. Ромите са предимно преселници от съседни села с цел изкарване на прехраната си от дърводобив.

Попът на селото Петър е официално анатемосан от Великотърновската епархия, поради уличаване в кражба на иконите от църквата на селото, които според някои печатни медии са изнесени и продадени в съседна Гърция.

Обществени институции
Кмет – Йордан Симеонов

Редовни събития
Празник на селото: Илинден (стар стил) – 2 август. Празникът на селото се определя няколко месеца предварително, като се избират съботата и неделята най-близки до 2 август.

Бабин ден се празнува всяка година.

От няколко години насам през пролетта се празнува "Седмица на Гората" в местността "Сайганица", където има обособен горски кът в близост до "Ямболския лагер".

Празнува се и Лазаров ден.

Други

В селото има пощенска станция, библиотека, училище, детска градина. За развитието на голяма част от селото има принос и горското стопанство. Слабо е развито животновъдството – предимно малки стада от кози, овце и крави.

До с. Кипилово се стига с директен автобус от гр. Сливен. Селото е сравнително добре устроено, като през средата на 80-те години е имало възможност да бъде учредено като "селище от градски тип", но възможността не е оползотворена и селището остава село от селски тип.

Дърводобивът е главен отрасъл в селото. Дървеният материал се изнася предимно за Гърция. Реката до извора на Сайганица е отклонена с цел създаване на рибарник.

След като бе преасфалтиран пътят Котел – Кипилово, най-бързият път от Велико Търново до Бургас минава през Кипилово.

Забележителности
Крепостта Кипилово кале се намира на 3 км югоизточно от с. Кипилово, на връх Хисарлъка. Има формата на неправилен трапец и огражда площ от около 8000 m². От дебелите 2,5 м крепостни стени е запазено немалко, като на места те се издигат до 8 – 10 м височина. Запазени са и три от входовете на крепостта, а в източната ѝ част се намира 12-метровият водоснабдителен кладенец. По характерния градеж археолозите са определили, че крепостта е построена в края на VІ в. от римляните, с цел защита от нахлуващите от север варварски племена и вероятно е просъществувала до края на Второто българско царство.

Близо до селото има и няколко пещери.

Източници

Външни препратки

Села в област Сливен
Населени места в община Котел


text:
A split share corporation is a corporation that exists for a defined period of time to transform the risk and investment return (capital gains, dividends, and possibly also profits from the writing of covered options) of a basket of shares of conventional dividend-paying corporations into the risk and return of the two or more classes of publicly traded shares in the split share corporation.

Purpose and mechanisms
Most commonly a split share corporation issues equal numbers of shares from a class of preferred shares and a class of capital or class A shares. The proceeds of the share offering are invested in conventional dividend-paying shares according to the regulations of the split share corporation. The preferred shares typically offer relatively high and secure dividend yield at a fixed coupon rate but with no expectation of capital gain by the time that the split share corporation is wound up. The capital shares often (but not in every corporation) pay a dividend like the preferred shares; in addition, the capital shares offer participation in the leveraged capital gains (or losses) of the underlying basket of conventional shares.

The total market value of the shares of the split share corporation is backed by the value of the underlying basket of shares. The value of the preferred shares is further reinforced by the priority given to those shares over the capital shares in the payment of dividend income and in the eventual return of the full initial price of the preferred shares.

The underlying basket of shares may include shares from only one conventional corporation (e.g. one large-cap bank or insurance company); however, greater diversification, and usually lowered risk, is afforded if the basket contains shares from many corporations in the same sector (e.g. financial services) or across different sectors. The composition of the underlying basket of shares could be relatively fixed, that is, managed passively as in an exchange-traded fund; however, it is usually the case that the managers of the split share corporation have some flexibility to actively manage the relative proportions of the holdings within the basket in an attempt to increase the return.

The preferred and capital shares of the split corporation are issued in some fixed ratio. Often the preferred and capital shares are issued in precisely equal numbers. In such a case, each pair of preferred and capital shares is sometimes called a unit. However, the proportion of preferred and capital shares does not necessarily have to be one-to-one. Reducing the ratio of issued preferred shares to capital shares (e.g., one preferred share for every two capital shares) would reduce the risk and safely support higher yield for the preferred shares at the cost of making the capital shares less attractive to investors due to increased risk, lower sustainable yield payout and smaller capital gain leverage.

The dividend income from the underlying shares may be insufficient to pay out the dividend income for both the preferred and capital shares.  In order to produce more income, split share corporations will sometimes employ covered call writing and cash-covered put writing.

Canada
As of June 2022, there are 23 split share corporations on the Toronto Stock Exchange. Back in  April 2013 there were 34 split share, and in March 2008 there were 63 split share corporations.

Investment objectives
The preferred shares of a split share corporation are intended to provide an investment vehicle for more conservative investors, one that provides a relatively high income stream and safety in the original investment that is secured by the value of the underlying basket of shares.  Greater safety is provided since the preferred shares are given priority over the capital shares both when income is paid out and when the corporation is wrapped up.  The income from the preferred shares is usually declared as dividend income, which in some jurisdictions (e.g. Canada) has favorable tax rates compared to the tax rates that apply to the interest income that is produced by bonds or commercial paper. The preferred shares of a split share corporation can offer greater diversification than the preferred shares of a single conventional corporation.

With their fixed maturity date, fixed dividend rate and seniority over common stock, the preferred shares have many of the characteristics of a bond, and thus one might expect their value on the secondary market to vary inversely with the prevailing interest rates, just like a bond.  Historically, however, the values of the preferred shares of financially sound split share corporations have tended to keep relatively close to their respective wind-up values.  In practice credit risk appears to be a greater factor in the valuation of the relatively thinly traded preferred shares as opposed to the value of alternative (and more efficiently traded) conventional fixed-income instruments like bonds.

The capital shares of a split share corporation are intended to be a more aggressive investment vehicle, one that can provide both high income and the promise of amplified capital gains compared to the capital gains of the underlying basket of shares. In effect, the holders of capital shares are borrowing money from the holders of the preferred shares at the dividend rate of the preferred shares, and investing that money in a greater number of shares in the underlying basket of shares. Capital gains (or losses) are amplified in the capital shares because the  value of the preferred shares is held relatively constant, and the resulting increased volatility of the equity in the underlying basket of shares is borne mostly by the capital shares. Holders of the capital shares take on their obligation to guarantee dividend payments to the holders of the preferred shares in exchange for amplified returns. In addition, the income from the capital shares can be structured to be treatable, for tax purposes, as mostly or even entirely capital gain. In many jurisdictions, such as Canada, capital gains are taxed at a lower rate than either dividend income or interest income.

Volatility and risk considerations
The capital shares bear greater risk than the preferred shares in the event that the value of the underlying basket of conventional shares falls in value.  Dividend payments to the holders of capital shares may be reduced or even suspended entirely before reductions can be considered in the dividends paid to the holders of the preferred shares.  The value of the capital shares on the secondary markets may fluctuate considerably and may be reduced to zero.  Over the longer term, the risk to the holders of capital shares should be moderated by the usually high quality of the underlying dividend-paying shares, typically blue-chip, in the basket.

The preferred and capital shares of a split share corporation are independently tradeable securities, and hence their value is subject to market forces. If the volume of traded shares is relatively small, then the price of split share corporations can be volatile as with any other thinly traded security. Close to the expiration date, however, the value of the preferred shares will tend to converge on the initial issue price if the split share corporation is judged by the market to have sufficient equity to fully pay back the preferred shareholders.

Some split share corporations provide an exchange mechanism, in which units of the split share corporation can be converted into shares of the underlying basket of shares, and vice versa. This mechanism would allow arbitrage trading to keep the aggregate value of the units close to the value of the underlying basket of shares, hence reducing the tracking error between the market value of the underlying shares and the risk-adjusted present value of the preferred and capital shares.

External links
James Hymas, "Split Shares", article reprinted from the Canadian MoneySaver newsletter, Nov/Dec 2006
Toronto Stock Exchange, where 63 split share corporations were listed in March 2008
Split share corporations managed by the Bank of Nova Scotia in Canada
Quadravest Capital Management operates several split share funds in Canada
Brompton Funds offers a variety of diversified & sector-focused split share corporations, listed for trading on the Toronto Stock Exchange

References

Equity securities
Stock market
Investment
Corporations


text:
Cylichnidia is a genus of air-breathing land snails, terrestrial pulmonate gastropod mollusks in the family Ferussaciidae.

Species
Species within the genus Cylichnidia include:
 Cylichnidia ovuliformis

References

External links
 Fauna Europaea info
 ZipCodeZoo info

Ferussaciidae
Taxonomy articles created by Polbot


text:
Joe Benny Corona Crespín (Los Angeles, 9 juli 1990) is een Amerikaans voetballer die doorgaans als middenvelder uitkomt. Hij stroomde in 2010 door uit de jeugd van Club Tijuana. Corona debuteerde in 2012 in het Amerikaans voetbalelftal.

Clubcarrière
Corona startte zijn loopbaan bij de Nomads uit San Diego, waar onder andere Frankie Hejduk en Steve Cherundolo ook speelden. Na een korte periode bij de San Diego Aztecs vertrok hij naar Mexico waar hij in de jeugd bij Club Tijuana ging spelen. Al snel werd hij bij het eerste elftal gehaald en was hij medeverantwoordelijk voor het promoveren van de club in het seizoen 2010/11 naar de hoogste divisie van Mexico. In 2015 verhuurde Tijuana Corona aan CD Veracruz voor de Apertura van het seizoen 2015/16; voor de Clausura van dat seizoen verhuurde de club hem op 17 december 2015 aan Dorados de Sinaloa.

Interlandcarrière
Na onder andere in jeugdteams van Mexico en de Verenigde Staten te hebben gespeeld maakte hij op 12 mei 2012 zijn debuut in het voetbalelftal van de Verenigde Staten in een vriendschappelijke interland tegen Schotland. Zijn eerste twee interlanddoelpunten maakte hij een jaar later gedurende de CONCACAF Gold Cup 2013, tegen Cuba (4–1 winst) en Honduras (5–1 winst). Ook in 2015 nam Corona met de Verenigde Staten deel aan het toernooi van de CONCACAF; hij speelde mee in twee wedstrijden, waaronder de van Panama na strafschoppen verloren troostfinale.

Referenties

Amerikaans voetballer


text:
The Lone Star Card is an Electronic Benefit Transfer pin-based card. The card is used for Food Stamp and Temporary Assistance for Needy Families programs for the State of Texas, United States of America.
When the program was implemented in 1995 the system became and still remains the largest EBT system in the United States of America. However this distinction is shared with New York state, alternating the position year to year.

References

External links
 Texas Food Stamp Program

Federal assistance in the United States
1995 introductions
Supplemental Nutrition Assistance Program
1995 establishments in Texas