text:
Аеродина́міка — розділ механіки суцільних середовищ, в якому метою досліджень є вивчення закономірностей руху повітряних потоків та їх взаємодії з перешкодами та рухомими тілами. Більш загальним розділом механіки є газова динаміка, в якій вивчаються потоки різних газів. Традиційно до газової динаміки відносять по суті задачі аеродинаміки при русі тіл зі швидкостями, що близькі або перевищують швидкість звуку в повітрі. При цьому важливо враховувати стисливість повітря.

Загальна характеристика
Дослідження в аеромеханіці пов'язані з визначенням таких характеристик потоків як швидкість частинок середовища, густини, тиску, температури як функцій простору і часу. Після їх визначення в кожній конкретній ситуації стає можливим обчислення сил та моментів сил, що діють на тіло в потоці. Як наукова дисципліна аеродинаміка послуговується базою для вирішення широкого кола прикладних задач. Перелік практичних проблем, при вирішенні яких виникають і розв'язуються конкретні задачі аеродинаміки, досить довгий і включає не лише проблеми авіації, а й проблеми ракетобудування, наземного та морського транспорту, метеорології, екології, сільського господарства, містобудування та ін. Для одержання відповіді на питання в аеродинаміці використовуються експериментальні та теоретичні методи. Особливого значення в сучасних умовах набувають методи комп'ютерної аеродинаміки. Серед багатьох питань, на які сучасна аеромеханіка дає змістовні відповіді пізнавально найбільш цікаві, за висловом видатного вченого Т. Кармана це питання «Чому ми можемо літати»? та «Як ми можемо літати»? Існує багато питань, на які сучасна аеродинаміка намагається дати відповіді і при обговоренні цих питань формується ряд важливих проблем сучасного природознавства. Зараз вважається, що аеродинаміка в своєму розвитку вступила в комп'ютерну епоху. У дослідників з'явилися досить потужні засоби для одержання кількісних оцінок характеристик течій в рамках вибраної математичної моделі. Однак величезний об'єм інформації, який здобувається методами комп'ютерної динаміки рідин та газів, для свого аналізу і розуміння вимагає від дослідника глибокого розуміння фізики процесів, глибинних причинно-наслідкових зв'язків. Саме ця обставина уможливила появу досить глибоких досліджень змісту понять, які, здавалося, є давно усталеними. Цікаві нові результати по аналізу основ аеродинаміки представлено в

У суспільстві існує великий інтерес, як до певних фундаментальних проблем аеродинаміки, так і до широкого кола прикладів практичного застосування знань в галузі аеродинаміки. Великий набір предметних питань з відповідями в стилі популяризації науки представлено на сайті Національного космічного агентства США. Ця стаття лише перший крок в представленні проблем аеродинаміки в Вікіпедії. Подальше розширення інформаційного поля має базуватися на статтях Аеродинаміка літака, Аеродинаміка крила, Підйомна сила, Аеродинамічний опір, Примежовий шар та інших.

Історичний нарис
В цьому розділі відмічено лише певні важливі моменти в формуванні розуміння основних закономірностей аеродинаміки. Багата подіями історія гідромеханіки не може бути висвітлена в короткій статті. Певні важливі моменти в історії після першого польоту літака будуть відмічені в відповідних розділах.

Роздуми людини над аеродинамічними по суті проблемами, мабуть, мали місце в далекі доісторичні часи. Все починалося з природного бажання стародавньої людини повторити політ птаха в повітрі. Про це свідчить і широко відомий давньогрецький міф про Дедала та Ікара. Але перші кроки, які започаткували рух до сучасної наукової аеродинаміки, були зроблені лише в елліністичний період розвитку давньогрецької культури. Особливо слід відзначити Арістотеля, який зрозумів, що повітря має вагу. Разом з досягненнями Архімеда в розумінні сутності плавання тіл, це дійсно формувало підвалини для постановки та розв'язання проблеми польоту об'єктів, що важчі за повітря.

 Значні подальші кроки в розвитку аеродинаміки пов'язані з діяльністю видатної особистості — Леонардо да Вінчі. Він зрозумів, що саме рух крила відносно повітря є причиною виникнення підйомної сили. Він запропонував декілька проектів орнітоптерів, пристроїв, що мали копіювати поведінку крил птахів під дією мускульної сили людини. Жоден з цих проектів не було реалізовано. Серед інших його розробок були проекти парашута та гелікоптера. При аналізі явища виникнення аеродинамічного опору ним була введена концепція добре обтічного тіла. Перший в історії політ людини в повітрі було здійснено в 1783 році Братами Монгольф'є на повітряній кулі, наповненій гарячим повітрям. В цей час уже було накопичено досить глибокі знання про закономірності взаємодії потоку з твердими тілами, які суттєво просували людство до створення літального апарату, важчого за повітря. Серед досягнень фундаментальної аеродинаміки відмітимо встановлену Галілеєм пропорційність між аеродинамічним опором і густиною повітря (1600 р.). Французький вчений Едм Маріот встановив пропорційність аеродинамічного опору квадрату швидкості руху тіла (1673 р.).

Значний вплив на розвиток аеродинаміки мала робота І. Ньютона по визначенню сили, що діє на тіла різної форми з боку набігаючого потоку. Досить складна, с точки зору сучасних уявлень про структуру обтікаючого потоку, задача була легко розв'язана Ньютоном на основі досить специфічної гіпотези про взаємодію частинок повітря з обтічною поверхнею. Використання цієї гіпотези для плоскої пластинки дає наступну формулу для величини сили:
, де  — густина повітря,  — площа пластинки,  -швидкість набігаючого потоку,  — кут нахилу пластинки до напрямку потоку. Сила  направлена перпендикулярно до пластинки. Ця формула відома як закон квадрата синуса.

Пропорційність квадрату синуса величини підйомної сили (складова сили , перпендикулярна до напрямку потоку) вказувала на практичну неможливість створення літака. З неї витікала дуже завищена оцінка площі крила і, відповідно, ваги літального апарату. Експериментальні дослідження не підтвердили формулу Ньютона, однак його авторитет був настільки високим, що на її критику мало хто відважувався. Як вказано в, багато авторів вважало, що помилковість формули Ньютона затримала розвиток авіації на багато років. Однак це не зовсім так. Не менш важливим стримуючим фактором в розвитку авіації була відсутність ефективного двигуна. Врешті-решт на початку двадцятого століття (1903 рік) в повітря піднявся літак братів Райт і розвиток авіації пішов «семимильними кроками». Розповідь про історію створення літака братами Райт представлено в фільмі https://www.youtube.com/watch?v=uB-swWvAUZI . Створенню літака та здійсненню першого польоту передував великий об'єм експериментальних досліджень. Існує численна література (швидше пропагандистського характеру) в якій відстоюється пріоритет першого польоту літака А. Ф. Можайського. Однак, серйозні дослідження, в тому числі виконані в ЦАГІ ім. М. Е. Жуковського не дають підстав довіряти свідченням підібраних журналістами свідків . Історія розвитку аеродинаміки, як наукової основи технічних рішень, та авіації багата великою кількістю драматичних подій, включаючи боротьбу за пріоритети. Детальний аналіз цієї історії можна знайти в. Змістовний, але скорочений історичний нарис стосовно розвитку досліджень в галузі механіки рідини і газу представлено в популярному підручнику. Змістовний, з великою кількістю цікавих фактів, нарис історії повітроплавання представлено в книзі відомого українського планериста Віктора Гончаренка

Фундаментальні концепції аеродинаміки
Розуміння закономірностей обтікання тіла потоком формується на встановленні зв'язків між силами та моментами, що діють на тіло з формою самого тіла, його орієнтацією відносно набігаючого потоку та властивостями збуреного потоку (розподіл в просторі та зміни в часі швидкостей, тиску, густини, температури).  На малюнку приведено лише головні вектори сил, що діють на тіло в потоці. Тут показано чотири сили: сила тяги, що генерується рушієм, сила опору з боку повітря, підйомна сила та сила ваги. Слід мати на увазі, що для літальних апаратів лінії дії вказаних чотирьох сил не перетинаються в одній точці. Тому при аналізі аеродинаміки конкретних конструкцій велике значення мають величини моментів сил, які обчислюються, наприклад, відносно центру мас літального апарату. Для оцінки властивостей руху, а, особливо, для ефективного керування рухом, слід брати до уваги фактичний розподіл тиску по поверхні тіла. При вирішені задачі по визначенню вказаних характеристик фізичних полів гіпотетично можна сподіватися на використання експериментальної техніки. Саме такий шлях використано братами Райт при створенні першого літака. Відсутність глибокого розуміння закономірностей аеродинаміки вони компенсували великим обсягом виконаних експериментів.

Однак, як показав історичний досвід, значно швидше і ефективніше необхідні знання формуються на основі результатів математичного моделювання з використанням відповідних моделей повітряного середовища. Практично використовуються різні моделі в залежності від умов обтікання. В основі практично всіх моделей лежить припущення про можливість заміни реального середовища певним континуумом, тобто суцільним середовищем. Така заміна з великим успіхом використовується в багатьох розділах фізики. Цікава оцінка методичної ефективності гіпотези суцільного середовища дана Л. Й. Мандельштамом. Викладаючи результат Дебая по оцінці теплоємності кристала, одержаний з використанням моделі суцільного середовища він зауважив «Він (Дебай) зробив явно невірну, але геніальну річ.» (Лекція 29).

Що стосується об'єктів, що обтікаються потоком повітря, то в величезній більшості випадків вони розглядаються як абсолютно тверді тіла, що не деформуються під дією аеродинамічних сил. Однак випадки, коли слід враховувати деформації тіл під впливом аеродинамічних сил досить важливі. Тут слід вказати не лише на очевидний факт коливання полотнища прапора під дією вітру. Набагато важливішим є явище флатеру, з яким пов'язано виникнення дуже небезпечних коливань крила літака при певних швидкостях польоту. Гіпотеза про недеформовність поверхні обтічного тіла дає можливість чітко записати умови на його поверхні при математичному моделюванні в задачах аеродинаміки.

При дослідженні потоків газу чи рідини вивчають розподіл та зміни в просторі-часі таких характеристик як швидкість, густина, тиск, температура. Що стосується способів опису руху середовища, то в механіці суцільного середовища розрізняють два підходи, які пов'язують з іменами Ейлера та Лагранжа.
Згідно Ейлерового підходу об'єктом дослідження є кінематичні характеристики потоку в певних вибраних точках об'єму, зайнятого потоком. В цьому випадку координати точки фіксуються і розглядається зміна в часі вектора швидкості. В підході Лагранжа прослідковується історія руху певної точки середовища в часі. Такий опис руху природно використовувати при записі основних фізичних законів, які пов'язані з рухом матеріальної точки. Між характеристиками потоку по Лагранжу та Ейлеру має місце взаємно однозначна відповідність.

Важливим положенням аеродинаміки є принцип зворотності. За звичай цей принцип використовується в фізиці для опису закономірностей, які не змінюються при зміні напрямку часу. В аеродинаміці приймається, що характеристики сил взаємодії будь-якого тіла і повітря (газу) будуть однакові в обох випадках: коли тіло рухається в нерухомому повітрі, чи коли на нерухоме тіло набігає рівномірний потік повітря.

Моделі середовища
Повітря — суміш газів, складається з молекул ряду хімічних елементів елементів, серед яких — азот (78 %), кисень (21 %) і решта: вуглекислий газ, водень, аргон та інші. Фізичні властивості повітря та його склад суттєво змінюються зі збільшенням відстані від землі. Ця обставина особливо важлива при вирішенні проблем аеродинаміки в авіації та ракетній техніці. Важливість врахування змін властивостей повітря з висотою зумовило введення міжнародного стандарту. На рисунку показано основні властивості такої стандартної атмосфери.  В число параметрів, що задаються стандартною атмосферою входять: висота, температура, швидкість звуку, тиск, густина, кінематична в'язкість. Звичайно, така статична стандартна атмосфера є результатом усереднення багатьох спостережень та замірів. В дійсності реальна атмосфера надзвичайно мінлива динамічна система, в якій характеристики можуть змінюватися в широких межах. Закономірності процесів, що відбуваються в атмосфері, вивчаються в такій дисципліні, як фізика атмосфері океану. В більшості випадків для аналізу процесів взаємодії атмосфери та рухомого об'єкту атмосферу розглядають як однорідне середовище. Для проведення обчислень можна використовувати дані про властивості атмосфери на певній висоті.

Для обчислення значень фізичних параметрів створено спеціальні он-лайнові калькулятори (http://www.luizmonteiro.com/StdAtm.aspx ). Використовуючи цей калькулятор можна, наприклад, знайти оцінки середню довжину вільного пробігу молекул в повітрі  на різних висотах. На рівні поверхні моря маємо . На висоті 80 км . Малість цієї величини відносно характерних розмірів більшості рухомих об'єктів в атмосфері є певною підставою для використання моделі суцільного середовища при дослідженні аеродинамічних явищ навіть на висоті 80 км. Для аналізу таких явищ на значно більших висотах використовують методи молекулярної газової динаміки.

Математичні моделі в теоретичній аеродинаміці формулюються в залежності від особливостей руху. Важливе значення для вибору моделі має така характеристика потоку як число Маха . Цим числом визначаться співвідношення між величиною характерної швидкості потоку (це може бути швидкість рівномірного потоку, що набігає на тіло)  та швидкістю звуку в повітрі. Ця остання величина суттєво змінюється з висотою. Скориставшись вказаним вище калькулятором для визначення характеристик стандартної атмосфери одержуємо, наприклад, такі значення швидкості звуку для шару на рівні моря (=340,294 м/с) та на висоті 10000 м (=299,532м/с). Значення числа Маха є визначальним, як з точки зору класифікації потоків, так і з точки зору вибору основних припущень при формуванні математичних моделей аеродинаміки.

В аеродинаміці використовують наступні моделі середовища:

1. Ідеальний нестисливий газ. Із властивостей реального газу в цій моделі враховується лише існування маси частинки середовища.

2. В'язкий нестисливий газ. В моделі враховується притаманна реальним газам властивість наявності опору при зсуві шарів газу. В більшості випадків врахування в'язкості газу проводиться в рамках моделі Ньютона.

3. Ідеальна стислива рідина (газ). Така модель дуже широко використовується в акустиці. Як правило в процесах, пов'язаних з генерацією та поширенням звукових хвиль числа Маха дуже малі в порівнянні з одиницею.

4. В'язкий стисливий газ. В рамках цієї моделі аеродинамічні процеси можуть бути описані найбільш повно. Однак, при цьому математичні задачі виявляються досить складними.

Використання тієї чи іншої моделі визначається метою формулювання задачі досліджень. В багатьох випадках мова може йти про якісний аналіз процесу обтікання, коли не ставиться задача визначення кількісних характеристик потоку. Як приклад, можна вказати на використання моделі ідеального газу для встановлення механізму генерації підйомної сили при обтіканні крила.

Класифікація потоків
Для класифікації потоків в аеродинаміці вибираються різні критерії. Перш за все важливою є класифікація, пов'язана з числом Маха. Якщо число Маха в усіх точках існування потоку менше одиниці, потік характеризують як дозвуковий. В багатьох випадках можлива така ситуація, коли в частині області, зайнятої потоком, число Маха менше одиниці, а в решті потоку — більше одиниці. Такі потоки характеризують як трансзвукові. Якщо в усій області потоку швидкість частинок газу перевищує локальну швидкість звуку потік характеризують як надзвуковий. Часто використовується термін гіперзвук, коли мається на увазі потоки з числами Маха значно більшими одиниці (наприклад М більше 5). Границя між гіперзвуком та надзвуком досить розмита. Слід розрізняти поняття гіперзвуку в аеродинаміці та акустиці.

Для класифікації потоків використовують також їх певні структурні особливості і розрізняють ламінарні потоки та турбулентні потоки.

В багатьох випадках при формуванні потоку ефект в'язкості виявляється не суттєвим. Тому розрізняють в'язкі і нев'язкі потоки.

За структурою течії навколо твердого тіла розрізняють відривні та безвідривні потоки.

Певна різниця в підходах до вивчення характеристик потоків виникає при врахуванні геометричних параметрів, що характеризують аеродинамічну ситуацію. Якщо геометрія потоку така, що можна скористатися моделлю нескінченного простору, заповненого газом, в якому рухається тіло (літак, ракета, автомобіль), говорять про зовнішню аеродинаміку. Коли характеристики потоку суттєво визначаються каналами, в яких рухається газ, говорять про внутрішню аеродинаміку. Задачі внутрішньої аеродинаміки виникають при аналізі роботи реактивних двигунів, газових та парових турбін.

В залежності від швидкості набігаючого потоку в околиці обтічного тіла формуються різного типу структури. Чаруючий світ різного типу течій представлено в унікальній книзі Мілтона Ван-Дайка. Сучасні методи візуалізації потоків дають можливість одержати ще більш вражаючі кольорові зображення різноманітних явищ в потоках рідин та газів. Значна кількість візуалізованих зображень потоків доступна для перегляду в Інтернет https://web.archive.org/web/20150402092327/http://cfd.spbstu.ru/agarbaruk/gallery.html.

Закони збереження — основа математичних моделей
Коли мова йде про вивчення руху частинки рідини чи газу основним співвідношенням в математичній моделі для його описання є співвідношення другого закону Ньютона. Однак, у зв'язку з деформовністю середовища, з можливістю зміни відносних відстаней між частинками середовища в процесі руху другий закон Ньютона необхідно доповнювати додатковими законами збереження для формування повної системи рівнянь математичної моделі. Перш за все, це закони збереження загальні для всіх розділів механіки — закон збереження енергії, закон збереження імпульсу та закон збереження моменту імпульсу. Записані з використанням термінів і понять, які використовуються при побудові математичної моделі явища, закони збереження часто дають можливість сформулювати важливі загальні висновки відносно руху системи.

При вивченні рухів рідин та газів загальні закони збереження доповнюються іншими співвідношеннями, які теж виражають факт «збереження» певних характеристик потоку і називаються по різному — законами, принципами, рівняннями. Перш за все слід вказати на найважливіше співвідношення, яке присутнє в усіх моделях механіки суцільного середовища — це рівняння нерозривності, яке можна розглядати як конкретну форму запису закону збереження маси. Якщо для компонентів вектора швидкості частинок середовища використати декартові компоненти  позначити густину середовища як , то рівняння нерозривності набуває вигляду

Це співвідношення виражає простий факт — приток рідини чи газу в виділений об'єм компенсується зміною густини середовища. Оскільки це співвідношення формується при розгляді певного фіксованого об'єму воно записане в змінних Ейлера.

Рівняння нерозривності (збереження маси) має досить універсальний характер і має прийматися до уваги при математичному моделюванні будь-яких суцільних середовищ. Його вигляд незмінний для всіх середовищ — води, повітря, металу. Якщо при русі середовища необхідно враховувати його стисливість рівняння нерозривності включає чотири характеристики стану середовища — густину та три компоненти вектора швидкості. Для нестисливої величини рівняння зв'язує значення трьох компонент вектора швидкості.

Засоби досліджень в аеродинаміці
Знання про властивості потоку газу та сили взаємодії потоку з різними тілами здобуваються в аеродинаміці різними шляхами. На основі певних припущень про властивості газу формуються різні математичні моделі, що дають можливість встановлювати певні загальні висновки про характер течій. В багатьох випадках розв'язання відповідних математичних задач пов'язане з великими труднощами і дані про конкретні випадки обтікання тіл одержують з допомогою експерименту, часто досить складного і дорогого. Розвиток комп'ютерної техніки відкрив принципово нові можливості одержання кількісних оцінок характеристик потоків. Сформувався новий розділ механіки — комп'ютерна динаміка рідини та газу

Теоретична аеродинаміка

В історичному нарисі відмічено перший результат, який можна віднести до досягнень теоретичної аеродинаміки. Це оцінка Ньютоном сили, що діє на пластинку в потоці. Перші теоретичні результати дозволили сформулювати загальні оцінки про закони пропорційності сили опору і швидкості набігаючого потоку. В сучасній аеродинаміці розроблено велику кількість математичних моделей, призначених для вивчення потоків з різними швидкостями та різними властивостями газу. Такі моделі формуються на базі загальних законів збереження. Однак використання лише законів збереження не дозволяє сформулювати повну систему рівнянь для опису потоку. Крім законів збереження слід використовувати так звані рівняння стану, які описують зв'язок між кінематичними, силовими характеристиками та температурою в газі для певних конкретних умов існування потоку.

Найпростіша модель, що використовується в аеродинаміці — це модель нестисливого ідеального газу. В такому уявному газі відсутні зсувні напруження, в'язкість, теплопровідність. Саме при розгляді цієї найпростішої моделі можна зрозуміти основні моменти в процедурі побудови математичних моделей в механіці суцільного середовища. При цьому приведемо основні рівняння, використовуючи Декартову систему координат, в якій було записано рівняння нерозривності в попередньому розділі. Крім рівняння нерозривності при дослідженні руху частинок середовища слід використати рівняння другого закону Ньютона. При цьому відразу врахуємо припущення про те, що розглядається ідеальний газ (рідина). Такий газ можна визначити, як середовище, в якому вектор зусиль на будь-якій поверхні всередині газу перпендикулярний поверхні і має в даній точці постійну величину при зміні орієнтації площини. В такому середовищі відсутній опір при зсувному русі одного шару газу відносно іншого. Це значить по суті ігнорування в'язкістю газу, яка притаманна кожному реальному газу чи рідині.

Співвідношення другого закону Ньютона запишемо для елементарного об'єму газу в вигляді паралелепіпеда зі сторонами  в формі.

Тут  об'ємна сила та використано традиційне позначення для оператора градієнта скалярної величини тиску . Оскільки рівняння записано відносно конкретної матеріальної частинки то при диференціюванні вектора швидкості слід враховувати залежність від часу координат частинки речовини в векторі швидкості . Тому при записі в координатній формі три рівняння руху частинки середовища матимуть вигляд.

 .

Ці рівняння називаються рівняннями Ейлера. Система рівнянь (1) та (2) при заданих об'ємних силах має чотири рівняння відносно п'яти невідомих функцій, зумовлює її неповноту (незамкнутість). Саме додатковим рівнянням, що доповнює систему до замкнутої, визначаються фізичні властивості середовища. Тому вони називаються рівняннями стану. Часто ці рівняння мають описувати досить складні процеси, що відбуваються в потоці. Для розуміння певних найпростіших явищ, пов'язаних з рухом газу можна використати прості рівняння стану. Таким рівнянням може бути співвідношення, що відображає припущення про те, що в процесі руху рідини її густина залишається сталою величиною (нестислива рідина). Математично це виражається рівнянням

Тепер система рівнянь (1)-(3) є замкнутою і формує основні співвідношення математичної моделі ідеальної нестисливої рідини. Для одержання кількісних характеристик потоку ця система рівнянь має бути розв'язаною при певних початкових та граничних умовах. За такою технологією будуються математичні моделі для різних типів течій в аеродинаміці. Слід мати на увазі, що побудова математичної моделі, адекватної процесу, що досліджується, є найважливішим етапом в вирішенні задач теоретичної та прикладної аеродинаміки. Нелінійність рівнянь руху (2) вказує на джерело суттєвих труднощів в одержанні розв'язків відповідних математичних задач. На цей час існує досить значне число повних математичних моделей для опису аеродинамічних явищ. Найбільшу увагу дослідників потоків з відносно невеликими швидкостями зосереджено на моделях, що включають рівняння Нав'є-Стокса і описують поведінку нестисливого газу чи рідини з урахуванням ефектів в'язкості.

Відсутність загальних розв'язків основних рівнянь аеродинаміки спонукало до розгляду частинних випадків руху рідин та газів. Математичною основою для виділення характерних типів потоків є загальна теорема Гельмгольца про можливість представити довільне векторне поле в вигляді суми безвихрового та соленоїдального полів. Це твердження виражається наступною формулою для довільного вектора :

Вирази для диференціальних операторів  та  приведено в.

Відповідно до такого представлення вектора швидкості течії можуть мати властивості потенціальності, соленоїдальності, або вихоровості.

Для якісного аналізу особливостей таких потоків важливе значення має запис закону збереження енергії в величинах, які входять в загальні рівняння аеродинаміки. Це співвідношення, відоме як Закон Бернуллі, має вигляд:

 ,

В загальному випадку постійна величина в правій частині рівняння має різні значення на різних лініях течії (траєкторії, або вихрової лінії). Якщо середовище потенціальне, або вихрові лінії збігаються з лініями течії (гвинтові течії), то ця величина однакова для всіх його точок. Важливо, що це співвідношення справедливе для усталеного руху ідеального баротропного середовища, коли потенціальні об'ємні сили обмежуються силами тяжіння.

Для нестаціонарного потенціального руху ідеального баротропного середовища в полі потенціальних об'ємних сил буде справедливий інтеграл Коші—Лагранжа. Для нестаціонарного вихрового руху в'язкого нестисливого середовища в полі потенціальних об'ємних сил — узагальнена формула Коші—Лагранжа.

Тут приведені співвідношення однієї з найпростіших математичних моделей в аеродинаміці. При необхідності врахувати в'язкість газу використовують рівняння Нав'є-Стокса з відповідними граничними умовами. Розв'язки граничних задач здатні описати такі важливі фізичні явища при обтіканні тіл як відрив потоку та формування примежового шару. В задачах газової динаміки, тобто при дослідженні трансзвукових рухів, також часто використовується модель ідеального газу, Однак, в таких рухах газу важливо враховувати крім стисливості і теплові ефекти. Рівняння стають набагато складнішими, ніж приведені вище і в зв'язку з наявністю в потоці поверхонь розриву в значеннях визначальних параметрів, формулюються для окремих підобластей потоку. Крім того, задачі суттєво ускладнюються в зв'язку з наявністю в потоці ударних хвиль Теоретичні дослідження з використанням різних моделей середовища, хоч і не можуть враховувати ряд факторів, відіграють велику роль в процесі обробки та інтерпретації результатів експерименту.

Експериментальна аеродинаміка

Історично практична робота по використанню людиною аеродинамічних сил почалася набагато раніше ніж були сформовані певні загальні уявлення про особливості взаємодії тіл з потоками. Перш за все слід вказати на використання вітрових рушіїв — вітряків. Перші документальні свідчення відносно їх використання походять з Персії і відносяться до 7 століття до нашої ери. Характерно, що це були вітряки з вертикальною віссю обертання. Історія традиційних для європейського пейзажу вітряків починається з 12 століття Величезний практичний досвід накопичено людством по використанню енергії вітру з допомогою вітрила. Перші вказівки на використання вітрильних човнів знаходять на зображеннях трипільської кераміки. що датуються 6-5 тисячоліттям до нашої ери.

Аеродинаміка вітряків та вітрил залишається актуальним розділом аеродинаміки і в наш час. Особливо важливі результати одержані в аеродинаміці при проведенні цілеспрямованого експерименту з використанням накопичених теоретичних знань про закономірності формування потоків в різних умовах. Розвиток експериментальної аеродинаміки базувався на прогресі в створенні пристроїв для генерації потоків з потрібними властивостями — аеродинамічних труб та розробці достатньо точних і надійних засобів вимірювання характеристик потоків. Велике значення для розвитку експериментальної аеродинаміки мають сучасні методи комп'ютерної реєстрації та обробки результатів вимірювань. Основною метою аеродинамічного експерименту є визначення структури і характеристик газу навколо тіла а також визначення силових, теплових, акустичних факторів взаємодії потоку з тілом.

Сучасні аеродинамічні труби являють собою надзвичайно складний інженерний комплекс, що забезпечує створення потоку з відповідними характеристиками та надійну реєстрацію характеристик потоку та інтегральних силових факторів. На рисунку приведено зображення однієї із таких труб. В Україні експериментальні комплекси, що включають аеродинамічні труби, створено в Харківському національному авіаційному університеті, київському національному авіаційному університеті та в Авіаційному науково-технічному комплексі Антонов.

Оскільки в більшості випадків експерименти проводяться на моделях важливим є питання встановлення відповідності між модельним експериментом та поведінкою реального об'єкту. Питання коректного моделювання є предметом спеціальної теорії подібності. Досить повний перелік конкретних проблем, що виникають при проведені експериментальних досліджень в аеродинаміці представлено в лекційному курсі одного із американських університетів https://web.archive.org/web/20150411121326/http://www.ltas-aea.ulg.ac.be/cms/index.php?page=experimental-aerodynamics-course.  Для підвищення ефективності експериментальних досліджень в аеродинаміці велике значення мало створення таких новітніх засобів вимірювання, як лазерний доплерівський вимірювач швидкості та оптичного методу візуалізації потоку (Particle image velocimetry).

Техніка проведення аеродинамічного експерименту постійно вдосконалюється. Для обміну досвідом між багатьма лабораторіями видається спеціалізований науковий журнал Experiments in Fluds. Повний виклад основних складових методики проведення аеродинамічного експерименту приведено в

Комп'ютерна аеродинаміка.
Комп'ютерна аеродинаміка це специфічний розділ аеродинаміки. Для дослідження характеристик потоків в комп'ютерній аеродинаміці використовуються математичні моделі, які формуються в рамках підходів теоретичної аеродинаміки. Але методи розв'язання відповідних початково-граничних задач досить специфічні. Відмова від використання методів аналізу, що базується на асимптотичних співвідношеннях нескінченно малих величин, практично приводить до формування нового розділу математики — дискретної математики Використання методів дискретного аналізу відкрило принципові можливості для одержання кількісних оцінок характеристик потоків, які неможливо одержати в рамках існуючих аналітичних підходів. Широке використання чисельних методів в механіці суцільних середовищ привело до формування нової гілки аерогідромеханіки, яку можна визначити, як комп'ютерна механіка плину (Computer Fluid Dynamics — CFD). Накопичений досвід використання методів, пов'язаних з заміною похідної скінченною різницею, висвітлив дві головні проблеми. Перш за все стала зрозумілою необхідність дуже уважних підходів до організації обчислювального процесу, необхідності узгодження величини скінченних кроків по просторовим координатам та часу Виникають певні питання при проведенні обчислень на великих часових інтервалах. Тому зараз розробляються спеціальні стандарти, що регламентують обчислювальній процес для забезпечення надійності і достовірності одержаних результатів, З іншого боку результати чисельних розв'язків розкрили глибинну сутність складності відповідних математичних задач, зумовлену величезною складністю фізичних процесів, що реалізуються в потоках газів та рідин. Ці результати привели к формуванню нових понять(детермінований хаос, дивні атрактори, фрактали). які стали могутнім засобом пізнання практично в усіх галузях сучасної науки.

Комп'ютерний експеримент з використанням сучасної техніки стає не лише помічником в процесі вирішення інженерних проблем аеродинаміки, а здатен замінити дуже дорогі фізичні експерименти в аеродинамічних трубах. Згідно з даними відомої комп'ютерної фірми Крей (Cray), яка забезпечувала обчислення для фірми Боїнг, чисельне моделювання широко використовувалося при розробці літака Боїнг 787. За їх даними при проектуванні попередньої моделі Боїнг 767 було проведено 77 широкомасштабних експериментів в аеродинамічних трубах. При створенні Боїнг 787 їх здійснено всього 11. Така різниця зумовлена дуже широким використанням чисельного експерименту. Проведення обчислень на суперкомп'ютерах зайняло 800 000 процесорних годин (http://investors.cray.com/phoenix.zhtml?c=98390&p=irol-newsArticle&ID=1022899 ). На рисунку для частинного випадку двовимірної задачі показано вигляд області інтегрування та типову сітку, що використовується при заміні похідних скінченними різницями.  Для забезпечення необхідної точності оцінок аеродинамічних характеристик сітка має згущатися в областях з відносно різкої зміни структури потоку.

Серед значної кількості різних програмних продуктів, що використовуються для одержання кількісних характеристик потоків великою популярністю користується універсальна комерційна система система ANSYS. Сучасні інформаційні технології дають можливість для оперативного обговорення проблем, пов'язаних з практичним використанням системи. Великою популярністю серед програмістів користується форум користувачів http://www.cfd-online.com/Forums/ansys/ .

Аеродинаміка літака
Літак це складна інженерна конструкція, призначена для виконання різного роду транспортних робіт шляхом здійснення польотів в атмосфері. Складність конструкції, складність системи керування цією конструкцією в процесі польоту зумовлені особливостями формування сил та їх моментів на різних етапах польоту, зміною властивостей атмосфери, взаємодією конструкції з силовою установкою, особливостями системи керування. Оцінка ролі вказаних факторів та напрацювання відповідних рекомендацій до правил експлуатації літака виконуються, як правило, для кожної конкретної моделі літака окремо і є дуже важливою частиною роботи авіаційних конструкторських бюро. Як приклад, що ілюструє характер і зміст такої роботи можна вказати на книгу, що описує аеродинаміку популярного літака АН-24. Розуміння фізичних основ польоту літаків формується при вивченні таких розділів аеродинаміки, як аеродинаміка крилового профіля та аеродинаміка крила .

Аеродинаміка не лише для авіації
Закономірності формування потоків повітря та їх взаємодії з рухомими об'єктами мають широке застосування при вирішенні широкого кола прикладних проблем. Звичайно, проблеми створення та використання ефективних літальних апаратів мають особливе значення і тут вирішення аеродинамічних задач має вирішальне значення. У зв'язку з цим такі розділи як аеродинаміка крила слід винести в окрему статтю. Для ілюстрації використання аеродинамічних закономірностей тут коротко розглянемо наступні теми:

Газодинаміка турбін та компресорів
Загальна властивість потоків повітря генерувати при обтіканні тіл специфічної форми складові аеродинамічних сил, перпендикулярних до напрямку потоку, широко використовується при створенні таких інженерних конструкцій як турбіни та певної конструкції компресори. В них на основі вказаного явища організується перетворення кінетичної енергії потоку в енергію обертального руху. Робочим тілом в них може бути водяна пара, гази, що утворюються при спалюванні різних палив, та вода. В усіх випадках для створення обертального моменту використовуються закономірності обтікання елементів типу крилових профілів в авіації. Саме на таких елементах при взаємодії їх з потоком виникають складові сил, перпендикулярні до напрямку потоку. Основні дані про принципи роботи турбін надано в

Аеродинаміка інженерних споруд
Завдяки засобам масової інформації громадськість багато разів на рік має можливість спостерігати величезну руйнівну силу таких аеродинамічних явищ, як потужний вітер, торнадо, ураган. Сили, що виникають при взаємодії інтенсивних потоків повітря здатні нанести велику шкоду довкіллю, зруйнувати будинки та інші споруди. Найбільш відомою подією в історії спостережень за взаємодією потоків повітря з інженерними спорудами було руйнування Такомського мосту в 1940 році в США. При швидкості вітру 18 м/с в центральному прольоті мосту виникли коливання з великою амплітудою, що врешті-решт і призвело до руйнування. Ця подія справила значний вплив на розвиток досліджень в галузі аеродинаміки конструкцій та визначенні механізмів передачі енергії потоку в енергію коливальних рухів. В авіації подібне явище відоме під назвою флатер. Значний діапазон зміни форм споруд, їх взаємного розташування та зростання висоти будівель стимулюють розвиток аеродинамічних досліджень в інтересах будівництва. При цьому мова йде не лише про визначення сил, що можуть виникати під дією вітру на окрему споруду. Об'єктом досліджень є цілі мікрорайони великих міст. Рекомендації будівельникам, що ґрунтуються на аеродинамічних дослідженнях, мають забезпечити певний рівень комфорту мешканцям та надійність експлуатації споруд..

Аеродинаміка автомобіля

Вивчення властивостей потоків при обтіканні швидкісних автомобілів має дати основу для вирішення ряду інженерних проблем. Перш за все мова йде про зменшення аеродинамічного опору. Практично всі нові моделі автомобілів проходять прискіпливе тестування а аеродинамічних трубах. Оскільки закони аеродинаміки обійти неможливо форма автомобілів різних марок практично подібна. Не менш важливим є питання про зменшення шуму при русі автомобіля, що важливо, як для навколишнього середовища, так і для пасажирів автомобіля http://magazine.autotechnic.su/technology/aero/aero.html .

Для вирішення аеродинамічних проблем автомобілебудівники створюють великі і дуже дорогі експериментальні лабораторії. Наприклад, лабораторія фірми DiamlerChraysler коштувала більше 37 мільйонів доларів. В ній експериментально вирішувалися питання підвищення ефективності використання пального (зменшення лобового опору), мінімізації вітрового шуму та та оцінки надійності зовнішніх елементів автомобіля.

Аеродинаміка і спорт
Результати досліджень в аеродинаміці мають важливе застосування не лише в авіації та наземному транспорті. Зараз важко вказати вид спорту, в якому б підвищення результатів не було б пов'язано з досягненнями аеродинаміки. Широко відомі факти польоту футбольного м'яча по криволінійній траєкторії можна зрозуміти лише на основі аеродинамічних досліджень. Такі дослідження можуть також надати рекомендації відносно методів керування характеристиками такого польоту.

Аеродинаміка спортивних м'ячів є важливою областю прикладної механіки. У відповідь на запит з цього питання одна з наукових баз даних пропонує більш ніж півтори тисячі наукових статей. Дослідження, в основному, проводяться в аеродинамічних трубах в широкому діапазоні швидкостей потоку. Перш за все в них з'ясовується вплив на аеродинамічні характеристики різних відхилень від форми ідеальної сфери. Дослідження футбольного м'яча, наприклад, пов'язані з вивченням впливу змін в технології його виготовлення на аеродинамічні характеристики. Так, до 1970 року оболонка м'яча формувалася з 17 шматків шкіри. Потім почали використовувати синтетичні матеріали і кількість частин зменшилася до 14. Вплив таких змін детально досліджується в. Автори дослідили також м'яч з оболонкою, сформованою з 32 фрагментів. Було встановлено залежність опору від швидкості польоту та та певне зростання опору м'яча з 32 фрагментами оболонки. Для всього діапазону швидкостей польоту м'яча до швидкості 90 км/год опір виявився меншим, ніж опір ідеальної сфери. Дуже цікавою є аеродинаміка м'яча для гольфу, в якого «навмисне» формуються відхилення від сферичної форми. Широке висвітлення проблем аеродинаміки м'ячів для різних спортивних ігор представлено в огляді

Особливий інтерес до питань аеродинаміки виявляється в зв'язку з розвитком професійного велоспорту. Глибокий аналіз прикладних наукових задач, що забезпечують зростання результатів в цьому виді спорту представлено в монографії. Серед цих задач чільне місце посідають задачі аеродинаміки. На швидкості близько 50 км/год аеродинамічний опір велосипедиста становить близько 90 % від загального опору рухові. Саме боротьба за кожен відсоток зниження опору зумовлює і форму шолома, і одяг і конструкцію велосипеда. Останнім часом розглядається можливість відходу від використання круглих трубок в елементах велосипеда. Спостерігаючи за велогонкою майже завжди можна бачити групу гонщиків, які тримаються дуже близько один до одного. Результати комп'ютерного моделювання руху такої групи показують, що при відстані між гонщиками в 10 см в групі з 6-8 осіб можливо зниження опору на величину до 30 %

Див. також м'яч для гольфу.

Аеродинаміка комах
Величезна кількість комах (~ видів) в процесі еволюції розвинула здатність літати. При цьому вони застосовують складні екзотичні механізми для утворення нестаціонарних ефектів, що забезпечують надзвичайно високі аеродинамічні характеристики та маневреність польоту. Наприклад, швидкість польоту деяких бабок може сягати 25 м/с, прискорення — 130 м/с2, сумарна сила тяги може в 13 раз перевершувати вагу тіла, а розвернутись на 180° бабка може за три махові цикли. Спостереження за польотом комах стимулювало інтерес до питань аеродинаміки польоту як аеродинаміків, так і біологів. Було з'ясовано, що крила комах махають при числах Маха , числах Рейнольдса , та числах Струхаля  При цьому частота махів крил може досягати 1000 Гц. Вивчення аеродинаміки комах дає базу для створення літаючих мікророботів.

З точки зору аеродинаміки маємо начебто таку ж ситуацію як і з літаком — здатність літати у живої істоти, що важча за повітря. Проте на відміну від стаціонарної циркуляційної сили Жуковського, яка утворюється на крилах літаків, природа сил, що виникають на крилах комах є, як правило, інерційно-вихрова і принципово нестаціонарна, через що внесок миттєвих приєднаних мас домінує. З усіх кромок крил сходять вихрові шари, які уздовж передніх кромок утворюють вихрові структури, приєднані до них при морфологічному маху вниз (фазі пронації). Завдяки цим вихорам над крилами утворюються зони пониженого тиску, які спричиняють збільшення корисних навантажень. Після цього крила миттєво розвертаються (фаза супинації) і здійснюють морфологічний мах уверх під малими кутами атаки, потім знов розвертаються і все повторюється заново. Однак у 1973 році Вейс-Фо відкрив більш складний механізм «хлопок-та-ривок», який застосовують деякі маленькі комахи при нормальному тріпотливому польоті (зависанні). Оскільки у фазі «хлопку» передні, а у фазі «ривку» — задні кромки крил наближені одна до одної, це призводить до утворення більш інтенсивних вихорів при морфологічному маху вниз та створює ефект реактивного струменя наприкінці циклу.

Значну роль у вивченні особливостей польоту комах відіграє комп'ютерне моделювання. Проте побудова достовірних теоретичних моделей махів крил комах неможлива без знання точної тривимірної кінематики руху їх точок. Першими були спроби застосування однієї високошвидкісної телекамери для експериментів з прив'язаними комахами в аеродинамічній трубі, потім — для експериментів з комахами у вільному польоті і тільки останнім часом з'явилась можливість застосування одночасно трьох високошвидкісних цифрових відеокамер зі швидкістю 5000 кадрів на секунду. Побудовані також роботизовані динамічно масштабовані моделі крил комах. Це дозволяє обійти декілька складних експериментальних проблем: урахування внеску сил інерції крил, синхронізація кінематики та навантажень на крилах, достовірність, точність вимірювань, тощо, однак має головний недолік — штучність та спрощеність законів руху крил. Незважаючи на велику кількість лабораторних досліджень та розрахунків в рамках різних математичних моделей, низка питань аеродинаміки комах залишаються дискусійними.

Джерела

Українською мовою

 Аеродинаміка  //
 Аеродинаміка  //
 Аерогідрогазодинаміка: підручник / В. Г. Лебедь, Ю. І. Миргород, Є. О. Українець. — Х. : ХУПС ім. Івана Кожедуба, 2011. — 415 с.
 Аеродинаміка / Н. І. Ахієзер, В. І. Путята. — Харків ; Київ: ОНТВУ «Транспорт і зв'язок» , 1932 . — 148 с.
 Аеродинаміка вентиляції: навч. посіб. для студ. вищих навч. закл. / С. С. Жуковський, В. Й. Лабай ; Національний ун-т «Львівська політехніка». — Л. : Видавництво Національного університету «Львівська політехніка», 2003. — 370 с.: рис., табл. — Бібліогр.: с. 365—370. — ISBN 966-553-303-7
 Аеродинаміка вентиляції: навч. посіб. для студентів спец. 7.06010107 «Теплогазопостачання і вентиляція» / Довгалюк В. Б. — Вид. 2-ге, випр. і допов. — Київ: Укргеліотех, 2015. — 365 с. : рис., табл. — Бібліогр.: с. 357—359. — 300 экз. — ISBN 978-966-97475-4-9
 Аеродинаміка літальних апаратів / Харків: ХУПС ім. Івана Кожедуба, 2015.
 Аеродинаміка літальних апаратів: підруч. для студ. вищ. навч. закл. I—II рівнів акредитації, що навч. за спец. «Виробництво авіаційних та ракетно-космічних апаратів», «Виробництво авійційних літальних апаратів» / Г. Н. Котельніков [та ін.] ; ред. Ю. М. Терещенко. — К. : Вища освіта, 2002. — 254 с.: рис. — ISBN 966-95995-9-8
 Аеродинаміка і динаміка польоту вертольота: підручник / Харк. ун-т Повітр. Сил ім. І. Кожедуба. — Х. : ХУПС, [200?].
 Ч. 2 : Динаміка польоту вертольота / А. Г. Зінченко [та ін.] ; за заг. ред. канд. техн. наук, доц. В. М. Костенка та канд. техн. наук, доц. І. Б. Ковтонюка. — 2010. — 268 с. : рис. — Бібліогр.: с. 262. — 60 пр. — ISBN 978-966-468-052-0
 Ахієзер Н. Аеродинамічні досліди. К., 1924.
 Гідро- та аеродинаміка полютантів: навч. посіб. для студ. вищих навч. закл. / Б. М. Лижичка ; Інститут менеджменту та економіки «Галицька академія». — 2. вид., доп. і перероб. — Івано-Франківськ: ІМЕ «Галицька академія», 2005. — 196 с.: рис., табл. — Бібліогр.: с. 191—192. — ISBN 966-7768-54-6
 Динаміка польоту літальних апаратів: навч. посіб. / О. Г. Войтенко, І. Б. Ковтонюк, В. М. Костенко, Ю. І. Миргород, Д. М. Обідін, І. Ю. Тригуб. — Х.: ХУПС, 2005. — 173 с.
 Основи аеродинаміки і тепломасообміну: Навч. посібник / Озарків І. М., Сорока Л. Я., Грицюк Ю. І. — К.: ІЗМН, 1997. — 280 с.

Іноземними мовами
 Аэрогидродинамика и аэроакустика: проблемы и перспективы. Сборник научных трудов. ХАИ. — Харьков, ХАИ, 2009.
 Аэродинамика и динамика полета транспортных летательных аппаратов / под ред. проф. Касторского В. Е. — Рига: Риж. институт инженеров гражд. авиации.
 Кн. 1 : Аэродинамика / Гаухман Я. Н., Касторский В. Е., Логачев Ю. Г., Стадник И. В. — 1968. — 457 с. : черт. — Библиогр.: с. 406 (17 назв.).
 Кн. 2 : Динамика полета / Баранов А. А., Сорокин Э. И., Тотиашвили Л. Г. — 1970. — 623 с. : черт. — Библиогр.: с. 532 (12 назв.).
 Аэродинамика магистральных автопоездов /А. Н. Евграфов, М. С. Высоцкий, А. И. Титович. — Минск: Наука и техника, 1988. — 232 с.
 Аэродинамика колесного транспорта /А. Н. Евграфов, М. С. Высоцкий. — Минск: Белавтотракторостроение, 2001. — 368 с.
 Аэродинамика: проблемы и перспективы. Сб. научных трудов. Вып. 2. — Харьков: ХАИ, 2006.
 Вопросы эксплуатационной аэродинамики: сб. науч. тр. / Киев. ин-т инженеров гражд. авиации ; [отв. ред. А. М. Мхитарян]. — Киев: КИИГА, 1989. — 132 с. : ил.
 Ищенко С. А., Трюхан О. Н. Принципы полета. — Киев: НАУ, 2011. — 420 с.
 Ищенко С. А., Трюхан О. Н. Принципы полета (альбом графиков, схем, таблиц по курсу дисциплины). — Киев: НАУ, 2010. — 100 с.
 Механика жидкости и газа. Конспект лекций / Иванов К. Ф. , Сурков С. В. — Одесса: ОГПУ, 1995. — 124 стр.
 Моделирование полета и аэродинамические исследования: Сб. научн. тр. — К.: КИИГА, 1988.
 Молекулярная газовая динамика и ее приложения в ракетно-космической технике / В. П. Басс ; Нац. акад. наук Украины, Нац. косм. агентство Украины, Ин-т техн. механики. — Киев: Наук. думка, 2008. — 269 с. : ил. ; 22 см — Библиогр.: с. 250—265. — ISBN 978-966-00-0746-8
 Основы аэродинамики и динамики полета: учеб. пособие для вузов / В. Е. Касторский ; Ин-т транспорта и связи. — Рига: РКИИГА; Колос, 2010. — 105 с.
 Основы аэрогидрогазодинамики: учебник / В. Ф. Дерягин ; Кировоград. лет. акад. Нац. авиац. ун-та. — Изд. 2-е, перераб. и доп. — Кировоград: Изд-во КЛА НАУ, 2012. — 199 с. : ил., табл., портр.
 Прикладная аэродинамика: сб. научн. тр. — К.: КМУГА, 1997.
 Расчет аэродинамических, летно-технических и маневренных характеристик самолета / Под ред. В. Г. Лебедя, А. П. Романца. — Х.: ХВВАИУ, 1989. — 187 с.
 Теоретические основы аэродинамики: конспект лекций / А. Г. Баскакова [и др] ; Киевский международный ун-т гражданской авиации. — К. : [б.и.], 1997. — 166 с.
 Энергетическая эффективность автомобиля/ Гащук П. Н. — Львов: Свит, 1992. — 208 с. — ISBN 5-11-000626-1
 E. L. Houghton, P. W. Carpenter, Steven Collicott, Daniel Valentine. Aerodynamics for Engineering Students. 7th Edition. Butterworth-Heinemann, 2016. ISBN 9780081001943.
 Anderson, John D. Fundamentals of Aerodynamics. 3rd ed. New York, NY: McGraw-Hill, 2001. ISBN 007237350.
 Bertin, John J. Aerodynamics for Engineers. 4th ed. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall, 2001. ISBN 0130646334.
 Kuethe, Arnold, and Chuen-Yen Chow. Foundation of Aerodynamics. 5th ed. New York, NY: John Wiley and Sons, 1997. ISBN 0471129194.
 Moran, Jack. An Introduction to Theoretical and Computational Aerodynamics. 1st ed. New York, NY: John Wiley and Sons, 2003. ISBN 0486428796.

Посилання
 Аеродинаміка  // ВУЕ

Примітки

Механіка суцільних середовищ


text:
Michel Valentin Marcel Jouvet (Lons-le-Saunier,  -Villeurbanne ) foi um médico francês. Foi professor emérito de medicina experimental da Universidade de Lyon.

Ligações externas
Information on Michel Jouvet, with more extensive bibliography links
Lots of information on dreams, with a section involving Michel Jouvet

Membros da Academia de Ciências da França
Neurocientistas da França

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Geografia
 Serra da Raiz – comune del Brasile nello Stato del Paraíba

Musica
 Hasta la raíz – album della cantante messicana Natalia Lafourcade
 La Raíz – gruppo musicale spagnolo
 Raiz Diabolica – album split degli Psychofagist
 Raiz Epileptica – singolo del gruppo musicale italiano Psychofagist

Persone
 Raiz – pseudonimo di Gennaro Della Volpe, cantautore e attore italiano


text:
Le château de Ferrières, situé en Seine-et-Marne sur les communes de Ferrières-en-Brie pour son bâti et de Pontcarré pour son parc à l'anglaise, a été aménagé à partir de 1829 par Joseph Paxton pour le baron James de Rothschild. Le château, élevé de 1855 à 1859, fut inauguré le  par Napoléon III.

Présentation
Derrière les façades de style néo-Renaissance prend place un escalier d'honneur, réplique de celui du Crystal Palace (créé par Joseph Paxton) de l'Exposition universelle de 1851 à Londres.

La décoration intérieure est caractéristique du goût Rothschild.

Les appartements, composés de 28 suites, possédaient dès l'origine un système de chauffage central avec également eau courante chaude et froide. Le château ne comprenait au départ pas de cuisine afin d'éviter les odeurs. Un souterrain, condamné pendant la Seconde Guerre mondiale, puis réhabilité en 2014, équipé de rails pour passer les plats sur de petits chariots, relie le sous-sol à une maison voisine, à l'angle nord-est, à environ  : là se trouvaient le fourneau et la batterie nécessaires pour préparer les repas. Ce souterrain est visible dans un épisode de la série télévisée Les Brigades du Tigre (épisode Les fantômes de Noël) où il sert de cache pour le bandit de l'épisode en question.

Histoire

La demeure a remplacé l'ancien château de Fouché, ancien régicide, duc d'Otrante, ministre de la Police de Napoléon , qui avait acheté à l'État, en 1801, les domaines de Pontcarré et de Ferrières qui appartenaient auparavant à Racine du Jonquoy, intendant général du Génie, et père du célèbre Racine de Monville.

Il est entouré d'un immense parc à l'anglaise de , réputé pour être l'un des plus beaux de France.

Le domaine touche celui d'Armainvilliers réparti sur les communes de Gretz-Armainvilliers et Tournan-en-Brie, autrefois propriété des frères Pereire et passé ensuite aux Rothschild ; les deux représenteraient la superficie de la capitale ().

L'entrevue de Ferrières
C'est à Ferrières, durant le Siège de Paris pendant la guerre franco-allemande de 1870, que se déroula les 19 et 20 septembre 1870, la célèbre entrevue entre Otto von Bismarck, qui y avait installé ses quartiers, et Jules Favre, ministre des Affaires étrangères de la toute jeune Troisième République. Le contenu de cette entrevue est resté secret.

Les mémoires ultérieurs de Favre et de Bismarck sont contradictoires sur les objectifs de cet entretien : discussion sur les buts de guerre et les conditions d'un armistice ou négociation visant à obtenir l'accord des Prussiens pour organiser des élections générales afin d'asseoir la légitimité du gouvernement provisoire. C'est en tout cas lors de cet entretien que Bismarck exigea la cession de l'Alsace et la Lorraine comme condition de paix.

Bien privé des Universités de Paris
Après la Libération, en 1945, la famille Rothschild a prêté une grande partie du château à l'OSE pour recevoir des enfants venus du château du Masgelier et d'autres de Buchenwald.

Le château, inhabité jusqu'en 1959, fut légué en 1975 à la chancellerie des universités de Paris par le baron Guy de Rothschild et son épouse Marie-Hélène. En 1971, ils y avaient donné un bal costumé pour le centenaire de la naissance de Marcel Proust ; Yves Saint Laurent avait spécialement dessiné des robes pour l'évènement.

Une fondation portant le nom de ses donateurs fait désormais partie du château, qui abrite également un centre d'Études et de recueillement intellectuel, ainsi qu'un lieu de rencontres universitaires et de colloques consacrés aux actualités scientifiques, artistiques et littéraires.

Détentrice par dons et legs successifs d'un important patrimoine immobilier , la chancellerie envisage dans les années 2000 d'aliéner, entre autres biens, le domaine de Ferrières. Le château est finalement rétrocédé en 2012 aux ayants droit des donataires qui choisissent de rétrocéder à leur tour le bien à la commune de Ferrières-en-Brie.

L'école de Ferrières

En , le château est confié par la commune à une société privée pour y créer l'école Ferrières qui a ouvert ses portes en  dans le château. Elle s'organise autour de trois pôles : gastronomie, hôtellerie et luxe. Ce projet est porté par Khalil Khater, président du groupe Accelis, qui s'est entouré de personnalités du secteur. L'école Ferrières préparera des diplômes de bachelor et mastère. Jean-Robert Pitte, ancien président de l'Université Paris-Sorbonne (Paris IV), est le président d'honneur de l'école.

Restaurants
Un restaurant gastronomique, Le Baron, a ouvert au sein même du château de Ferrières. Les cuisines sont dirigées par le Chef Patrick Juhel, Meilleur Ouvrier de France 2000. Un restaurant bistronomique, Le Chai, a également été créé juste à côté du Château, dans le domaine, en .

Tournages de films

Le château a entre autres servi de cadre pour les films :

Protection du site
Les parties bâties et non bâties du domaine de Ferrières (y compris le parc situé sur la commune de Pontcarré) font l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis le . Ce classement a été modifié par  arrêté du . Les façades et toitures de la buanderie font l'objet d'une inscription au titre des monuments historiques depuis le .

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Marcel Gaucher, Les Rothschild côté jardins, Arts et systèmes, 2000 ( édition 1985), 189 pages présentation en ligne

Articles connexes
 Villa Rothschild (Königstein im Taunus)
 Villa Rothschild (Cannes)
 Villa Ephrussi de Rothschild
 Château Rothschild (Reichenau an der Rax)
 Château Rothschild (Boulogne-Billancourt)
 Pontcarré

Liens externes

 Site officiel
 Le Château sur le Site de la commune de Ferrières-en-brie

Monument historique en Seine-et-Marne
Ferrieres
Architecture néo-renaissance en France
Ferrieres
Monument historique classé en 2000
Monument historique inscrit en 1997
Monument historique classé en 2003
Famille Rothschild


text:
O Gabão participou dos Jogos Olímpicos de Verão de 1996 em Atlanta, Estados Unidos. A delegação foi composta por sete desportistas que competiram em três esportes.

Desempenho

Masculino

Feminino

Gabão
1996


text:
Оріолі-парк на Кемден-Ярдс () або просто «Кемден-Ярдс» — бейсбольний стадіон, що розташований в місті Балтіморі (штат Меріленд, США).

Будівництво стадіону

На стадіоні «Кемден-Ярдс» грає клуб Головної ліги бейсболу «Балтимор Оріолс». Це перший серед стадіонів вищої ліги, який побудований у 1989-1992 роках в ретро-класичному стилі.  Стадіон

Розташування стадіону

Бейсбольний стадіон розташований в діловій частині міста Балтімор, в декількох кварталах від Іннер Харбор у спортивному комплексі Кемден-Ярдс.

Вебсайт стадіону
У 2012 році на честь двадцятиріччя стадіону було створено вебсайт CamdenYards20.com  Вебсайт стадіону.

Джерела

Примітки

Стадіони США
Спорт у Балтиморі
Балтимор


text:
Котюржинецька сільська рада — адміністративно-територіальна одиниця в Україні:
 Котюржинецька сільська рада — Хмельницька область, Красилівський район
 Котюржинецька сільська рада — Хмельницька область, Полонський район


text:
Homoschema cubensis es una especie de insecto coleóptero de la familia Chrysomelidae. Fue descrita científicamente en 1993 por Medvedev.

Referencias

Homoschema
Insectos descritos en 1993


text:
Levant – jednostka osadnicza w Stanach Zjednoczonych, w stanie Kansas, w hrabstwie Thomas.

CDP w stanie Kansas


text:
The Secret of the Forgotten City is the fifty-second volume in the Nancy Drew Mystery Stories series. It was first published in 1975 under the pseudonym Carolyn Keene. The actual author was ghostwriter Harriet Stratemeyer Adams.

Plot summary

Gold! There are rumors that long ago a treasure was hidden in a city now buried under the Nevada desert. Nancy Drew and her friends plan to join a dig sponsored by two colleges to hunt for the gold. Before she starts, the young sleuth receives an ancient stone tablet with petroglyphs on it. With this amazing clue, however, come a threat from a thief who also wants the treasure.

One harrowing adventure after another besets Nancy, George, Bess, Ned, Burt, and Dave in 102 degrees temperatures as they pursue Nancy's hunches above and below ground. They are assisted by a fine Indian woman and a young geology student, but both are unwilling participants in a strange plot. In the end Nancy and Ned nearly lose their lives, just after she has discovered the priceless hidden treasure of gold.

References

Nancy Drew books
1975 American novels
1975 children's books
Novels set in Nevada
Grosset & Dunlap books
Children's mystery novels


text:
Una vez en la vida es una película de Argentina en blanco y negro dirigida por Carlos Borcosque según su propio guion escrito en colaboración con Jack Hall basado en la adaptación de Jacobo Muchnik de la novela de Leo Perutz que se estrenó el 30 de julio de 1941 y que tuvo como protagonistas a Libertad Lamarque, Orestes Caviglia, Luis Aldás y Rosa Rosen.

Sinopsis
La noche previa a casarse con un farmacéutico de pueblo, una mujer salva de un secuestro a un desconocido que nada tiene que ver con la fría rutina de su novio y casi se escapa con él.

Reparto
Intervinieron en el filme los siguientes intérpretes:
 Luis Aldás ... Leonardo
 Ana Arneodo ... Doña Josefina
 Rachel Bérendt ... Madame Rachelle
 Alba Castellanos
 Orestes Caviglia
 Antonio Gianelli
 Libertad Lamarque ... María Cristina Campos
 Raimundo Pastore ... Benancio Serrano
 Rosa Rosen ... Isabel
 Semillita ... Juan Carlos
 Jorge Villoldo ... "El Rengo"
 Julián Davis
 Osvaldo Mariani
 Antonio Gianelli
 Jorge Petrosino

Comentarios
Manrupe y Portela opinaron del filme "Inusual acercamiento a la infidelidad y el amor por conveniencia en un buen Borcosque y una Lamarque distinta" y Claudio España escribió:

Notas

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre Una vez en la vida en el sitio del cine nacional

Películas en blanco y negro de Argentina
Películas de Libertad Lamarque


text:
Чанад Віраг (, ; 27 грудня 1988, м. М'єркуря-Чук, Румунія) — румунський хокеїст, центральний нападник. Виступає за ХК «Чіксереда» в Інтерлізі.

За походженням угорець. Виступав за ХК «Чіксереда».

У складі національної збірної Румунії учасник чемпіонатів світу  2008 (дивізіон II), 2009 (дивізіон I), 2010 (дивізіон II) і 2011 (дивізіон II). У складі молодіжної збірної Румунії учасник чемпіонатів світу 2006 (дивізіон II), 2007 (дивізіон II) і 2008 (дивізіон II). У складі юніорської збірної Румунії учасник чемпіонату світу 2006 (дивізіон III).

Посилання
 Профіль  на Eliteprospects

Румунські хокеїсти
Гравці збірної Румунії з хокею
Хокеїсти «Чіксереди»
Угорці Румунії


text:
Pachylaelaps australicus is a species of mite in the family Pachylaelapidae.

References

Acari
Animals described in 1942


text:
The men's individual road race was a cycling event at the 2004 Summer Olympics. It was held on 14 August 2004. There were 144 competitors from 43 nations. The maximum number of cyclists per nation had been set at five since professionals were allowed in 1996. The event was won by Paolo Bettini of Italy, the nation's first victory in the men's individual road race since 1992 and fifth overall (three more than any other nation). Sérgio Paulinho's silver was Portugal's first medal in the event. Belgium earned its first medal in the men's road race since 1964 with Axel Merckx's bronze.

Summary

In a race that showed numerous break away attempts, it wasn't until Paolo Bettini and Sérgio Paulinho broke away from the group with a couple of laps remaining and opened up a comfortable gap on the final lap that an idea of the medal positions could be gained. With the peloton giving up the chase of the leaders, Axel Merckx broke away to open up a sufficient gap for him to take bronze. Bettini out sprinted Paulinho for the gold, finishing in a time of 5 hours 41 minutes and 44 seconds. Among the other pre-race favourites, World Champion Igor Astarloa of Spain crashed on the opening lap, and 2000 Olympic road race champion Jan Ullrich finished among the peloton in 19th place. A number of other top names in the field, including Germany's Andreas Klöden and Russia's Viatcheslav Ekimov, pulled out before the end of the race, presumably with the Time Trial race, to be held four days later, in mind.

Background

This was the 17th appearance of the event, previously held in 1896 and then at every Summer Olympics since 1936. It replaced the individual time trial event that had been held from 1912 to 1932; the time trial had been re-introduced in 1996 alongside the road race. Of the top 10 cyclists from 2000, all three medalists plus three more cyclists returned: gold medalist Jan Ullrich of Germany, silver medalist Alexander Vinokourov of Kazakhstan, bronze medalist Andreas Klöden of Germany, sixth-place finisher Frank Høj of Denmark, eighth-place finisher George Hincapie of the United States, and ninth-place finisher Paolo Bettini of Italy. Lance Armstrong, having just won his sixth consecutive Tour de France, did not compete. Reigning world champion Igor Astarloa of Spain did compete.

Serbia and Montenegro made its debut in the men's individual road race. Great Britain made its 17th appearance in the event, the only nation to have competed in each appearance to date.

Competition format and course

The mass-start race was on a 211.2 kilometre course in Athens' Plateia Kozia. Using a city-streets course, "[r]ather than riding in the hilly country outside of Athens", resulted in a "relatively flat course" that did not challenge the professional peloton.

Schedule

All times are Greece Standard Time (UTC+2)

Results

There were 75 finishers, with three (plus one non-finisher) later disqualified for doping.

References

External links
Official Olympic Report

M
Cycling at the Summer Olympics – Men's road race
Men's events at the 2004 Summer Olympics


text:
Тревѝко () е село и община в Южна Италия, провинция Авелино, регион Кампания. Разположено е на 1094 m надморска височина. Населението на общината е 1079 души (към 2011 г.).

Личности
 Еторе Скола (1931-2016) италиански кинорежисьор и сценарист

Източници

Външни препратки

 Уебсайт на общината

Авелино (провинция)


text:
De taifa Jaén was een emiraat (taifa) in de regio Andalusië in het zuiden van Spanje. De stad Jaén (Arabisch: Yayyan) was de hoofdplaats van de taifa.

De taifa ontstond uit de kurah Yayyan (district in het kalifaat Córdoba) en kende twee periodes, van 1145 tot 1159 en in 1168. De meest bekende emir was Abu Jafar Ahmed ibn Hud Sayf ad-Dawla van de Banu Hud. Hij was in 1144 in opstand gekomen tegen de Almoraviden. Hij veroverde verschillende taifas: in 1145 Granada en Córdoba en in 1146 Valencia. Hij stierf in 1146.

Lijst van emirs

Banu Yuzai
 Ibn Yuzai: 1145

Banu Hud
 Abu Abu Jafar Ahmed ibn Hud Sayf ad-Dawla: 1145
 Aan Almoraviden uit Marokko: 1145–1148
 Aan Almohaden uit Marokko: 1148–1159
 Aan taifa Murcia: 1159–1168

Banu Hamusk
 Ibrahim ibn Ahmed ibn Mufarach ibn Hamusk: 1168
 Aan taifa Murcia: 1168–1232

Zie ook
Geschiedenis van Spanje

Externe link
 Regnal chronology
 Cronología de reinos y taifas en Al-Andalus

Jaen
Jaén


text:
Luciano Gualdi (born 30 January 1989) is an Italian professional footballer who plays as a midfielder for Serie D club Folgore Caratese.

Club career
Formed on AlbinoLeffe youth system, Gualdi made his senior debut for Colognese on Serie D. In 2010 he joined to Renate, played more than 100 matches for the club. For the 2014–15 season, he joined Ascoli.

In 2018, he joined Serie C club Pro Sesto. After four full seasons with the club, Gualdi initially stated his intention to retire from professional football, as he also became a free agent: however, in July 2022, he announced that he had changed his mind and wanted to keep playing.

References

External links

1989 births
Living people
Footballers from Bergamo
Italian footballers
Association football midfielders
Serie C players
Serie D players
U.C. AlbinoLeffe players
A.C. Renate players
Ascoli Calcio 1898 F.C. players
Venezia F.C. players
Alma Juventus Fano 1906 players
S.S.D. Acireale Calcio 1946 players
Pro Sesto 2013 players
U.S. Folgore Caratese A.S.D. players


text:
Königswarte (německy Královská vyhlídka) (344 m n. m.) je nejvýchodnější kopec Rakouska. Leží v Malých Karpatech, necelé 3 km od slovensko-rakouské státní hranice, zhruba mezi obcemi Wolfsthal, Berg a Edelstal. Je dobře viditelný z Petržalky, kde tvoří přirozenou dominantu při pohledu na západ.

Přístup a okolí

Na vrchol vedou turistické stezky ze 4 směrů. Téměř na vrcholu stojí 22,7 metrů vysoká rozhledna postavená v roce 2001 z laminovaného dřeva. V lese na sever od vrcholu a asi o 120 metrů níže se nachází zřícenina hradu Pottenburg.

Na severovýchodní straně kopce je obora pro daňky.

Asi 1,2km západo-jihozápadně se nachází 298 metrů vysoký kopec Hindlerberg.

Odposlouchávací stanice

Blízko vrcholu na východní straně kopce v těsné blízkosti nové rozhledny stojí trvalá odposlouchávací stanice vojenské zahraniční zpravodajské služby ministerstva obrany Rakouska, budovaná a průběžně modernizovaná od roku 1958 ve spolupráci s armádou USA. Stanice je určena pro odposlech, zpracování a vyhodnocování vzdálené radiové komunikace a jiných elektronických signálů.

Vojensky neutrální Rakousko se v době studené války zaměřovalo na sběr informací od svých východoevropských sousedů: Slovensko (Československo), Maďarsko, Jugoslávie, Rumunsko a Zakarpatská Ukrajina (Sovětský svaz). Jako nejvýchodnější kopec Rakouska a celé tehdejší západní Evropy měla Königswarte strategicky mimořádně výhodnou polohu s výhledem a pokrytím celé Panonské nížiny až ke Karpatům a Dinárským horám, včetně případných přeslechů přes tato pohoří.

Po roce 2008 byly nainstalovány 2 velké parabolické antény o průměru téměř 10 metrů nasměrované k odposlechu satelitů na nejvýchodnějších pozicích geostacionální oběžné dráhy. Tyto satelity se pozorovateli jeví jako by byly pevně a nehybně umístěné těsně nad horizontem zhruba jihovýchodním směrem od místa příjmu. Díky otevřené nížinné krajině bez kopců není jejich přímá viditelnost znemožněna nebo zhoršena. Příjem těchto satelitů na jiných – západněji umístěných – stanicích jako například v německém Bad Aiblingu není možný, protože satelity jsou již za horizontem, případně síla signálu jejich vyzařovacích svazků (ať už navržených nebo neplánovaných parazitních přesahů) je v místě příjmu pod minimální technicky nezbytně nutnou úrovní.

Reference

Externí odkazy

 Túra Na Königswarte na Hiking.sk

Hory a kopce v Dolních Rakousích
Hory a kopce v Malých Karpatech
Kopce pod 1000 metrů v Rakousku


text:
és un polític català que va créixer a Biosca i està instal·lat de ben jove a Molins de Rei.

Tot i que va néixer a la capital catalana, va créixer a Biosca, un petit poble de la Segarra. En 2009, es va traslladar a Molins de Rei per estudiar Ciències Ambientals a la Universitat de Barcelona. Després de graduar-se, va fer un màster de Ciutadania i Drets Humans en la mateixa universitat.

Mentre estava estudiant el grau va començar a militar a Revolta Global-Esquerra Anticapitalista arran el moviment 15-M i a implicar-se localment a través d'organitzacions polítiques i entitats culturals i socials. Va ser un dels fundadors de Podemos Molins de Rei i a finals de desembre de 2014, va ser escollit com a secretari general en ser l'únic candidat que es va presentar. En les eleccions parlamentàries catalanes de 2017, Lucas Ferro fou el número 8 de la llista conjunta de Catalunya en Comú-Podem per la circumscripció electoral de Barcelona, però el partit només van obtenir set escons, la qual cosa li va impedir ser diputat. No obstant això, en menys d'un any un dels diputats del partit, Xavier Domènech, va substituir i Lucas Ferro el va rellevar en ser el següent de la llista electoral. En les següents eleccions catalanes, va poder tornar a repetir com a diputat del Parlament de Catalunya d'En Comú Podem-Podem en Comú. En aquesta legislatura, fou nomenat com un dels dos portaveus adjunts d'En Comú Podem juntament amb Susanna Segovia.

Referències

Bioscans
Polítics molinencs
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Diputats al Parlament de Catalunya per Catalunya en Comú-Podem
Polítics barcelonins contemporanis


text:
Trichonotus marleyi és una espècie de peix de la família dels triconòtids i de l'ordre dels perciformes.

Descripció
 Fa 19 cm de llargària màxima i és de color ambre al dors amb punts blaus turquesa i vermells. La part inferior del cos és d'un color rosat tènue.
 Aletes anal i pèlviques amb punts vermells foscos.
 Cap espina i 45-47 radis tous a l'aleta dorsal i cap espina i 37-39 radis tous a l'anal.

Hàbitat i distribució geogràfica
És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical, el qual viu a l'Índic occidental: des de la badia Delagoa (Moçambic) fins a Durban (KwaZulu-Natal, Sud-àfrica), incloent-hi les illes Seychelles.

Observacions
És inofensiu per als humans.

Referències

Bibliografia
 Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
 Katayama, E. i H. Endo, 2010. Redescription of a sanddiver, Trichonotus blochii (Actinopterygii: Perciformes: Trichonotidae), with confimation of its validity. Species Diversity, v. 15 (núm. 1): 1-10.
 Randall, J. E. i A. B. Tarr, 1994. Trichonotus arabicus (Perciformes: Trichonotidae), a new species of sand diver from the Arabian Gulf and Oman. Fauna of Saudi Arabia 14:309-316.
 Shimada, K. i T. Yoshino, 1984. A new trichonotid fish from the Yaeyama Islands, Okinawa Prefecture, Japan. Japanese Journal of Ichthyology, v. 31 (núm. 1): 15-19.
 Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

Enllaços externs
 Arctos Specimen Database
 AQUATAB
 BioLib
 The Animal Diversity Web
 Barcodes of Life
 YouTube

marleyi


text:
Франсуа Байру (;  25 травня 1951, Бордер, Атлантичні Піренеї, Франція) — французький політик і письменник, голова Союзу за французьку демократію (UDF) і кандидат на пост президента Франції на президентських виборах 2007 року. Крім того Байру є співголовою Європейської демократичної партії.

Мер По з 2014. Міністр юстиції Франції з 17 травня по 19 червня 2017.

Біографія
Байру народився в сім'ї небагатого селянина. Вчив класичну літературу в університеті Бордо, який закінчив у віці 23 років. Вступив в буржуазно-ліберальну партію UDP, де на початку був депутатом від департаменту Піренеї Атлантичні. Байру дотримується християнсько-демократичних поглядів і називає себе віруючим католиком, проте прихильником відділення релігії від держави.

З 1979 до 1981 він був високопоставленим чиновником у міністерстві сільського господарства, після цього працював у президента сенату Алан Поера. З 1984 по 1986 був радником президента європейського парламенту П'єра Пфлімліна. До 1993 очолював парламентську групу в боротьбі проти безграмотності.
Після перемоги на виборах правих лібералів під керівництвом Едуара Балладюра в 1993, Байру був запрошений в уряд як міністр освіти. Під час його перебування на цій посаді були проведені серйозні реформи у французькій системі освіти. Свою посаду Байру зберіг і після того, як у 1995 новим прем'єр-міністром став Ален Жюппе, який поповнив повноваження Байру сферою науки.

Політичною метою Байру було створення центристської політичної сили, здатної на рівних протистояти голлістам з правого флангу політичного спектру. На своєму посту міністра освіти і науки, він залишався до 4 червня 1997, коли його наступником став Клод Аллегре.

У 1998 був обраний головою Союзу за французьку демократію. Рік по тому брав участь у виборах в європейський парламент, ставши депутатом у Страсбурзі. Брав участь як кандидат від своєї партії на президентських виборах у Франції 2002 року. Його результатом стало четверте місце з 6,8 % голосів.

У тому ж році ліберальні центристи розкололися, так як їх частина була готова влитися в проект нової сильної консервативної партії Союз за народний рух (UMP) для підтримки діючого президента Жака Ширака, в той час як Байру хотів зберегти незалежність UDF. Байру склав свої повноваження як депутат Європарламенту, щоб стати депутатом французького парламенту. Проте на регіональних виборах в Аквітанії він зазнав поразки проти кандидата від UDF. Однак на виборах в Європарламент його партія змогла отримати 12 %.

У передвиборчих перегонах до президентських виборів 2007, згідно з опитуваннями, йому протягом декількох тижнів вдався зліт від безперспективного нішевого кандидата до серйозного претендента на пост президента. Байру виступає як центристська альтернатива конкурентці від лівих сил Сеголен Руаяль та консерватору Ніколя Саркозі. У ході передвиборчої боротьби він назвав Європейський союз «найкрасивішої конструкцією людства». У загальноєвропейських питаннях він висловлюється проти прийняття Туреччини до ЄС і за прийняття європейської конституції. Він проти згадки в конституції про бога, оскільки за його словами релігія і закон не повинні змішуватися.
Байру є автором багатьох історичних праць, в тому числі біографії французького короля Генріха IV. Він одружений і має шість дітей.

Праці

Історичні
 Le roi libre. — Paris: Flammarion, 1994 — ISBN 2-08-066821-8Le roi libre. — Paris: France loisirs, 1995 — ISBN 2-7242-8944-7Le roi libre. — Paris : Éd. J'ai lu, 1996 — ISBN 2-277-24183-0Henri IV. — Paris: Perrin jeunesse, 1998 — ISBN 2-262-01301-2Henri IV: le roi libre. — Paris: Flammarion, 1999 — ISBN 2-08-067725-X
 Saint-Louis. — Paris: Flammarion, 1997 — ISBN 2-08-067208-8
 Ils portaient l'écharpe blanche: l'aventure des premiers réformés, des Guerres de religion à l'édit de Nantes, de la Révocation à la Révolution. — Paris: B. Grasset, 1998 — ISBN 2-246-55981-2Ils portaient l'écharpe blanche: l'aventure des premiers réformés, des Guerres de religion à l'édit de Nantes, de la Révocation à la Révolution. — Paris: Librairie générale française, 2000 — ISBN 2-253-14779-6

Політичні
 La Décennie des mal-appris. — Paris: Flammarion, 1990 — ISBN 2-08-066472-7
 Le droit au sens. — Paris: Flammarion, 1996 — ISBN 2-08-067204-5
 Bayrou, François; Pierre-Brossolette, Sylvie : Hors des sentiers battus: entretiens avec Sylvie Pierre-Brossolette. — Paris: Hachette littératures, 1999 — ISBN 2-01-235258-8
 François Bayrou, Qui êtes-vous? Que proposez-vous? — Paris: Archipel, 2001 — ISBN 2-84187-283-1
 Relève. — Paris: Grasset, 2001 — ISBN 2-246-61821-5
 Oui: Plaidoyer pour la Constitution européenne. — Paris: Plon, 2005 — ISBN 2-259-20183-0
 Au nom du Tiers-État. Hachette Littératures 2006, ISBN 2-01-237250-3
 Projet d'Espoir''. Plon 2007, ISBN 2-259-20162-8

Примітки

Посилання
 Офіційний сайт Франсуа Байру
 Блог про передвиборчу гонку Франсуа Байру

Депутати парламенту Франції
Мери міст Франції
Міністри освіти Франції
Міністри юстиції Франції
Кандидати в президенти Франції
Члени Демократичного руху
Гандіанці


text:
Матанбаал I (сер. IX ст. до н. е.) — цар міста-держави Арвад. В ассирійський джерелах відомий як Маттіну-баал. Є першим арвадським володарем, згадуваним на ім'я в наративних джерелах. Ім'я перекладається к «Подарунок Баала».

Життєпис
Відомостей про нього обмаль. був сином або братом царя Мілкулі, що був васалом ассирійського царя Ашшур-назір-апала II. Ймовірно недовзі після сходження на трон доєднався до антиассирійської коаліції на чолі із Бен-Хададом II, царем Араму, і Ірхулені, царем Хамату. Привів до загального збору у м. Хамат 200 вояків. Брав участь у битві біля Каркару, де ассирійці не змогли зламати сили коаліції.

Нечисельне арвадське військо на думки одних дослідників може свідчити про слабкість царської влади Матанбаала I, тому він зібрав лише власні загони, на думку інших — арвадская аристократія, що мала в місті сильний вплив, вважала за краще не втручатися у боротьбу з ассирийцями, за за однією теорією на той час Арвад мав незначну чисельність населення загалом.

У 845 році до н. е. ассирійський цар Шульману-ашаред III здійснив новий похід, змусивши сирійські держави підкоритися. В цей час Матанбаал I розуміючи слабкість своєї держави добровільно підкоряється Ассирії, визнаючи її зверхність. Під час нового походу, ймовірно 842/841 року до н. е. ассирійський цар відвідав Арвад, де був з пошаною прийнятий Матанбаалом I, підніс почесті місцевому божеству, а потім на арвадському кораблі здійснив поїздку морем. Висловлюється думка, що Шульману-ашаред III навіть передав Арваду якісь з захоплених володінь, розуміючи вагу цього міста на півночі Фінікії та для виходу Ассирії до моря.

Подальша доля Матанбаала I невідома.

Джерела
 Reallexikon der Assyriologie / Ebeling E., Meissner B. — Berlin, Leipzig: Walter de Gruyter & Co., 1928. — Bd. 1. — S. 160—161.
 Lipiński E. Itineraria Phoenicia. — Leuven/Louvain: Peeters Publishers, 2004. — P. 281. — ISBN 978-9-0429-1344-8.

Царі Арваду


text:
Růže ze Saint-Flouru (ve francouzském originále ) je opereta o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Michela Carrého a Charlese Nuittera (vl. jm. Charles-Louis-Étienne Truinet) z roku 1856. Její premiéra se konala 12. června 1856 v Offenbachově divadle Théâtre des Bouffes-Parisiens na jeho prvním působišti na Avenue des Champs-Élysées (salle Lacaze).

Vznik a charakteristika
Divadlo Théâtre des Bouffes-Parisiens, založené Jacquesem Offenbachem v červenci roku 1855, využívalo nejprve výhodně umístěnou, ale malou a zejména pro zimní provoz nevhodnou budovu Salle Lacaze na Carré Marigny. Od prosince 1855 našlo reprezentativnější působiště v sále v pasáži Choiseul (kde sídlí dodnes), ale pro letní provoz byl Salle Lacaze pořád výhodnější. Jeho hlediště bylo zcela rekonstruováno a 12. června 1856 tam tedy divadlo zahájilo svou druhou sezónu. Pro tuto příležitost uvedlo nové dílo: operetu pro tři zpívající herce Růže ze Saint-Flouru. Podle listu Le Figaro autoři nejprve uvažovali o žánrovém označení "chaudronnerie musicale", tj. "hudební kotlárna", ale nakonec zvítězilo prosté "opérette" – teprve druhé dílo, kterému Offenbach výslovně dal toto označení.

Tato opereta vlastně je – jak napsal po její premiéře list L'Illustration – "žánrový obrázek malovaný s takovým realismem, že by i pan Courbet záviděl". Jejím dějištěm je malebné historické městečko Saint-Flour v dapertementu Cantal. Hlavním komickým prvkem operety je auvergneské nářečí postav. Hippolyte de Villemesant v Le Figaro psal, že jde o "auvergneský kus tak auvergneský, jak jen možná" a že "je tak prošpikovaný různými fichtru a Catharina, že člověk máločemu rozumí". Hvězdou inscenace byl (přes přítomnost Hortense Schneiderové) představitel kotláře Marcachua Étienne Pradeau, sám Auvergnan, jemuž byla role napsána na tělo. Režii prý měl režisér Opéry-Comique Louis Pallianti. Z hudebních kusů zaujala už předehra, pak zejména milostná romance Marcachua, která přes komický text podle Villemesanta "kdyby byla zpívána s vážným výrazem v rozměrném díle, stala by se senzací", a auvergneské rondo Nous n'étions ni hommes ni femmes všech tří protagonistů, které si publikum zpívalo cestou z divadla.

Inscenační historie

Růže ze Saint-Flouru měla v Bouffes-Parisiens trvalý úspěch a hrála se i v řadě dalších sezón. Společnost ji uváděla i na svém prvním zahraničním turné v Londýně v létě roku 1857, poprvé 10. června v St. James's Theatre. Na zvláštní žádost ji tehdy zahráli i na soukromém představení pro sesazenou francouzskou královnu Amálii v domě orleánské rodiny v Twickenhamu u Londýna (Offenbach si pospíšil prostřednictvím svých známých ujistit vládu Napoleona III., že se z jeho strany nejedná o projev neloajality). V létě následujícího roku byla Růže ze Saint-Flouru na repertoáru první letní sezóny Bouffes-Parisiens v mondénních lázních Emži (Bad Ems). A v roce 1859 následovala první francouzskojazyčná inscenace mimo samotnou Francii, totiž v Théâtre de Vaudeville v Bruselu.

V Anglii byla Růže ze Saint-Flouru záhy předmětem místních adaptací. Zřejmě první z nich byla Pierrette, or The Village Rivals, kterou poprvé uvedla společnost Edwarda Fitzbulla 6. března 1858 v Hullu. Většího úspěchu dosáhla adaptace Charlese Furtada s názvem Too Many Cooks, kterou premiérovala 1. září 1864 v londýnském divadle Gallery of Illustration společnost divadelního podnikatele Thomase Germana Reeda. Hlavní role v ní ztvárnili J. A. Shaw, Emmie d'Este Finlaysonová a Thomas Whiffen. Nejvíce se však rozšířila verze, kterou připravil adaptátor řady francouzských operet Henry Brougham Farnie. Pod názvem The Rose of Auvergne, or, Spoiling the Broth měla premiéru 8. listopadu 1869 v londýnském Gaiety Theatre v podání společnosti Johna Hollingsheada; hráli Annie Tremaine, Charles Lyall a Edward Perrini. Tato verze se v anglicky mluvícím světě rozšířila nejvíce. Růže ze Saint-Flouru se však později heála v Anglii i pod jinými názvy (např. Pot Luck) a v roce 1870 ji Charing Cross Theatre představilo ve vlastním francouzském nastudování.

V New Yorku se Růže ze Saint-Flouru objevila nejprve v originále; 4. února 1863 ji představila společnost Théâtre Français ve Wood's Museum. Furtadovu adaptaci Too Many Cooks přivezla do Spojených států společnost anglické herečky Susan Galtonové; poprvé ji hrála 22. září 1868 ve Washington Hall ve Williamsburgu. Do repertoáru ji vzápětí převzala jedna z nejznámějších minstrelských skupin, Kelly and Leon's Minstrels Edwina Kellyho a Francise Leona (hrajícího Pierrette; premiéra 24. října 1870). Farnieho verze Růže z Auvergne se hrála poprvé 19. července 1875 v newyorské Robinson Hall.

V Madridu se hrála poprvé v podání kočovné francouzské divadelní společnosti 14. listopadu 1856. Jedná se o první s jistotou doložené uvedení některého Offenbachova ve Španělsku. Španělskojazyčnou verzi uvedlo roku 1873 a poté roku 1875 madridské Teatro de la Zarzuela, a to pod názvem La ventera de Fuencarral v překladu a úpravě Vicenta de Lalarmy. Pokud jde o Itáli, odkoupilo práva pro tuto zemi roku 1874 italské nakladatelství Sonzogno od francouzského Brandusova nakladatelství, ale Růži ze Saint-Flouru v italštině nevydalo a nejsou ani jiné zprávy o jejím uvedení.

Přes velmi lokální námět našla Růže ze Saint-Flouru cestu do celého světa v podání cestujících anglických a francouzských divadelních společností. Tak například roku 1879 ji Royal English Opera Company podnikatele Howarda Vernona hrála v Jokohamě (Gaiety Theatre), Hongkongu a Šanghaji. Ve francouzštině se před rokem 1890 hrála i v Riu de Janeiro. 25. prosince 1872 Růži ze Saint-Flouru – přesněji řečeno Farnieho Růži z Auvergne – slavná operetní zpěvačka Alice May poprvé představila v Sydney (Masonic Hall). Vzápětí se tato opereta hrála i na jiných místech v Austrálii a na Novém Zélandu. V roce 1878 ji na svém australsko-novozélandském turné představili i Kelly and Leon's Minstrels.

Růže ze Saint-Flouru je jedna z Offenbachových operet, která se prosadila mnohem více v anglofonním prostoru než ve Střední Evropě. Už do Vídně, jinak hlavního zahraničního odbytiště Offenbachových děl, dorazila se značným zpožděním (až na jedno představení 6. července 1861 při hostování souboru Bouffes-Parisiens ve vídeňském Franz-Josefs-Kai-Theater). Vídeňský divadelník a nadšený Offenbachův propagátor Friedrich Strampfer otevřel v roce 1871 vlastní divadlo (Vaudeville-Theater neboli Strampfer-Theater), kde chtěl uvádět zejména francouzský operetní repertoár. Jeho malému divadlu se však podařilo od skladatele získat provozovací práva jen na některé starší drobné kusy, které do Vídně dosud nedorazily – včetně Růže ze Saint-Flouru, která byla společně s Probdělou nocí poprvé uvedena 19. února 1872 pod názvem Die Rose von St. Flour. Tato inscenace zavdala příležitost k roztržce mezi Offenbachem a Strampferem, neboť Offenbach, přestože byl právě ve Vídni přítomen a dirigoval svá díla v jiných divadlech, odmítl dirigovat premiéru této dvojice (a tím i udělat divadlu trvale zápasícímu s deficitem potřebnou reklamu). Podle deníku Die Presse to skladatel odůvodnil nechutí dirigovat jednoaktové opery, třebas i vlastní. Růže ze Saint-Flouru – "kus drsného lidového života, navíc vyzdvižený z nejnižších vrstev" – byla z obou kusů přijata příznivěji. V dámské úloze na sebe upozornila debutující Mathilde Löflerová, u níž kritika oceňovala, že "její zpěv a hra byly naplněny oním hrubým, triviálním humorem, který je pro tuto postavu potřebný", líbili se i pánové Schweighofer a Adolfi a noviny zmiňovaly "velmi živou náladu" v divadle. 2. prosince 1873 ji poprvé hrálo Národní divadlo (Nationaltheater) v Innsbrucku a 20. května 1876 Městské divadlo ve Štýrském Hradci. Již 1. května 1872 měla Růže ze Saint-Flouru premiéru v Německu, totiž v berlínském divadle Friedrich-Wilhelmstädtisches Theater, v podání slečny Meinhardtové a pánů Swobody a Leszinského; kritika ji označila za "drobnou vesnickou příhodu, která zapůsobí drastickými situacemi a výrazovou přirozeností a která obsahuje několik čistě vypracovaných čísel". Příliš se však na německých jevištích neujala.

12. listopadu 1875 měla Růže ze Saint-Flouru premiéru v maďarském jazyce, a to v překladu Ference Toldyho () v Lidovém divadle (Népszínház) v Budapešti.

V moderní době patří Růže ze Saint-Flouru k nejopomíjenějším Offenbachovým dílům. Významným připomenutím bylo koncertní nastudování roku 1994 na Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems, které bylo zaznamenáno rozhlasem, inscenace z roku 1998 v pařížském Petit Théâtre de Naples v podání souboru Les Délassements Lyriques a inscenace na festivalu Opéra de Barie roku 2017. Roku 2018 ji společnost pod vedením offenbachovského badatele Jeana-Christopha Kecka hrála ve foyer Théâtre de l'Odéon v Marseille.

České země
Do českých zemí se tato opereta dostala právě díky hostování Charpaillouxe z vídeňské inscenace, brněnského rodáka Felixe Schweighofera. Pro něj ji nastudovalo brněnské Městské divadlo (v budově Prozatímního divadla na Žerotínově náměstí) a hrálo ji poprvé 15. května 1872. Recenzent Tagesbote aus Mähren und Schlesien se o Růži ze Saint-Flour nevyjadřoval příznivě ("Skutečné pitomosti, dvě duetové rvačky a nejrůznější hrubosti tvořily jádro tohoto zmetku, který ani z hudebního hlediska nenabízí nic, co by stálo za zmínku.") a konstatoval, že "tato opereta by zde, a říkáme to ke cti našeho publika, byla naprosto odmítnuta, kdyby pan Schweighofer svým humorným ztělesněním Chapeillaua neměl smích na své straně." Přizvukoval mu i recenzent Mährischer Correspondent: "Jen skutečností, že pan Schweighofer si přál vystoupit v novince, lze omluvit, že se nkdo mohl odvážit servírovat publiku tak mizerné hudební ragú. […] Odhlédneme-li od banálních melodií a hrubé instrumentace, je celý námět této operety tak nevkusný a německému životu tak cizí, že takové nesmysly mohou chutnat jen právě zkaženému vkusu publika. V Německé říši se žádný divadelní ředitel neodváží předvádět obecenstvu takovou zhudebněnou hloupost; avšak u nás v Rakousku, kde je vkus již natolik korumpován offenbachiádami, že se snese pach této dozajista nikoli vonné růže ze Saint-Flouru, se mohou divadelní ředitele dopustit i největších hříchů, aniž by se museli bát, že bude takový nicotný kus vypískán." 1. srpna 1872 ji uvedlo rovněž divadlo v Teplicích s Betti Neuovovu v titulní úloze. Figurovala rovněž v plánech pražského německého divadla na zimní sezonu 1872/1873, avšak k nastudování nedošlo.

Osoby a první obsazení

Děj operety

(Interiér hostince v Saint-Flour v Auvergne). Mladé hostinské Pierrette se právě rozbil hrnec a přitom očekává k večeři své dva stálé hosty a současně nápadníky – kotláře Marcachua a řemenáře Chapaillouxe. Každý z nich má své klady a Pierrette se mezi nimi nemůže rozhodnout (č. 1 kuplety Entre les deux amours mon cœur balanche). Teď si bude muset jít vypůjčit jiný hrnec. Kéž by měla nový, kovový, nerozbitný! A navíc je dnes svatého Petra, tedy její svátek a současně posvícení, bude i tancovačka – a ona nemá střevíce…

Sotva odejde, vkročí Marcachu. Je zklamán, že hostinskou nenachází, ale věří, že mu dá přednost před řemenářem. Přinesl jí k svátku krásný nový železný hrnec a nádavkem kytici, kterou schovává jako překvapení dovnitř. Věří, že obojím neodolatelně zapůsobí (č. 2 romance Chette marmite neuve mamjel est une preuve). Vzápětí jej v hostinci vystřídá Chapailloux: ani on nelenil a vyrobil pro Pierrette kožené střevíčky, které ji nepochybně příznivě naladí k jeho námluvám (č. 3 árie Ah! che chette maijon est triste et cholitaire… Pour les p'tits pieds). Nechává balík s dárkem na stole a vytratí se.

Pierrette se vrací s nepořízenou – teď o posvícení všichni své hrnce potřebují. S překvapením nachází nový hrnec. Hned ví, odkud se vzal, a Marcachu jí také vzápětí stojí za zády. Pierrette mu prokazuje vděčnost a přízeň, ale zdráhá se mu přislíbit manželství. Vznětlivý kotlář se jí snaží imponovat svou silou – kolik chlapům z městečka už dal za vyučenou! Pierrette to uznává, ale když se ji Marcachu snaží obejmout, dojde ke strkanici, v níž si Pierrette se silákem Marcachuem nezadá (č. 4 duet Eh! farceur! – Eh! la p'tite mère! … Quand je cogn', ch'est pour de bon!). Pak začne Pierrette připravovat polévku pro své strávníky. Pošle Marcachua pro sádlo, ale ten hlupák místo toho přinese lojové svíčky, tak musí Pierrette zaskočit na trh sama. Marcachu mezitím najde střevíce zanechané jeho sokem a žárlivě si jeden prohlíží. Když se Pierrete náhle vrací, zastrčí ho ve zmatku do koše se zeleninou. Jenže ten Pierrette vyprázdní do hrnce na polévku. Marcachu navíc z nepozornosti přidá do hrnce místo sádla svíčky, takže neštěstí je hotovo.

Chapailloux přichází na večeři, a když od Pierrette o svém dárku neslyší, nedá mu to a ptá se po střevíčcích. Teprve teď se nalezne jeho balík, ale střevíc v něm je jen jeden. To zavdá příčinu k hádce mezi nápadníky a nakonec se oba dožadují po Pierrette, aby si mezi nimi zvolila. Hostinská otázku odkládá a jde pro talíře. Hádka mezi Marcachuem a Chapaillouxem vypuká naplno, i když řemenář neskrývá svůj strach z kotlářovy prchlivosti (č. 5 duet Monsieur de Marcachu! … Ah! chaperlotte, ah! chacrebleu!).

Pierrette se vrací a mírní je polévkou, Hosté v ní s úžasem nalézají uvařené řemínky, knoty svic a dokonce květy (pozůstatky Marcachuova pugétu), přesto ji oba chválí, aby si u hostinské nepohoršili. Pierrette je spokojena a pro lepší náladu navrhuje zazpívat si veselou auvergneskou píseň (č. 6 rondeau-tercet Ah! comm' nous nous amujâmes). Povzbuzena nalévá hostům novou porci polévky a nyní nalézá zbytky střevíčku. Marcachu se snaží předstírat nevědomost, ale Pierrette se dovtípí, co se stalo, a nyní je rozhodnuta. Nikdy se neprovdá za muže, který může učinit něco tak nechutného, jako hodit její střevíc do polévky a nechat ji o posvícení tančit v dřevácích! Marcachu se rozlítí, rozbije něco nádobí a židli a odchází i se svým hrncem. Co se dá dělat, Pierrette dává svou ruku Chapaillouxovi a oba si slibují manželské štěstí.

Marcachuovi mezitím vychladla hlava; přináší novou židli, talíře i hrnec, podává řemenáři ruku k smíru pod podmínkou, že půjde za kmotra jejich prvnímu dítěti, a provází oba dva k muzice (č. 7 finále-tercet Je vous épouse et je vous tends la main… Voilà la fête qui commence… Ah! comm' nous nous amujâmes).

Diskografie
 1963 (rozhlasová nahrávka ORTF, nevydaná) Zpívají: (Pierrette) Janine Lindafelder, (Chapailloux) Aimé Doniat, (Marcachu) Robert Andreozzi. Orchestre Lyrique de L'ORTF řídí Jean Brébion.
 1968 (rozhlasová nahrávka ORTF, nevydaná) Zpívají: (Pierrette) Monique Stiot, (Chapailloux) Michel Hamel, (Marcachu) Joseph Peyron. Orchestre Lyrique de L'ORTF řídí Robert Benedetti.
 1972 (rozhlasová nahrávka ORTF, nevydaná) Zpívají: (Pierrette) Lina Dachary, (Chapailloux) Gaston Rey, (Marcachu) René Lenoty. Orchestre Lyrique de L'ORTF řídí Marcel Cariven.
 1987 (LP BOURG BG 2016 - společně s dvouscénou Dva rybáři, výběr hudebních čísel) Zpívají: Françoise Bidault, François Salez a Jean Kriff (upravená orchestrace).
 1994 (rozhlasová nahrávka, kompletně nevydaná, pouze tři hudební čísla na dvoj-CD "Offenbach Festival" - Capriccio 49 304) Zpívají: (Pierrette) Sabine Ritterbusch, (Chapailloux) Bernhard Schneider, (Marcachu) Stefan Vinke. WDR Rundfunkorchester Köln řídí David Pieter de Villiers (německy).

Poznámky

Reference

Externí odkazy

  (partitura a klavírní výtah ve francouzštině a angličtině)
 Videozáznam inscenace Opéra de Barie z roku 2017 na Youtube.

Opery a operety Jacquese Offenbacha
Operety
Opery ve francouzštině
Opery z roku 1856
Opery poprvé uvedené v Paříži


text:
Le qualificazioni del singolare maschile del Western & Southern Open 2015 sono state un torneo di tennis preliminare per accedere alla fase finale della manifestazione. I vincitori dell'ultimo turno sono entrati di diritto nel tabellone principale. In caso di ritiro di uno o più giocatori aventi diritto a questi sono subentrati i lucky loser, ossia i giocatori che hanno perso nell'ultimo turno ma che avevano una classifica più alta rispetto agli altri partecipanti che avevano comunque perso nel turno finale.

Teste di serie

  Benoît Paire (ultimo turno, Lucky loser)
  Steve Johnson (ultimo turno)
  Vasek Pospisil (qualificato)
  Michail Kukuškin (primo turno)
  Serhij Stachovs'kyj (spostato nel tabellone principale)
  Santiago Giraldo (ultimo turno)
  Benjamin Becker (primo turno)
  Nicolas Mahut (qualificato)

  Aleksandr Dolhopolov (qualificato)
  Denis Istomin (ultimo turno)
  Chung Hyeon (ultimo turno)
  Thanasi Kokkinakis (qualificato)
  Denis Kudla (qualificato)
  Lu Yen-Hsun (qualificato)
  Marsel İlhan (ultimo turno)

Qualificati

  Denis Kudla
  Nicolas Mahut
  Vasek Pospisil
  Lu Yen-Hsun

  Thanasi Kokkinakis
  Aleksandr Dolhopolov
  Alexander Zverev

Lucky Loser

  Benoît Paire

Tabellone

Sezione 1

Sezione 2

Sezione 3

Sezione 4

Sezione 5

Sezione 6

Sezione 7

Collegamenti esterni

Western & Southern Open 2015
ATP World Tour 2015


text:
Gioia Barbieri (; born 9 July 1991) is a retired Italian tennis player.

Tennis career
Barbieri was born in Forlimpopoli. She trained at the San Marino Tennis Academy, and was coached by Claudio Pistolesi. Her father is Andrea, her mother is Marcella and she has one sister called Maria Sole.

Barbieri won eight singles and 15 doubles titles on the ITF Women's Circuit in her career. On 15 September 2014, she reached her highest WTA singles ranking of 170, whilst her best doubles ranking was 165, which she achieved on 13 April 2015, having reached the final of the 2015 Katowice Open.

İn June 2016, Barbieri announced via her Facebook account her retirement from professional tennis, to start working on the family estate.

WTA career finals

Doubles: 1 (runner-up)

ITF finals

Singles: 10 (8–2)

Doubles: 19 (15–4)

References

External links

1991 births
Living people
Italian female tennis players
21st-century Italian women


text:
Матриліні́йність (, род. відм. matris — «мати» + linea — «лінія») — у генеалогії система визначення спорідненості за материнською (жіночою) лінією. Встановлює походження, імя, стан і статус члена роду або родини по матері. Протиставляється патрилінійності. Типова для ранніх суспільств із первісно-общинним ладом, суспільств мисливців-збирачів, кочівників тощо — індіанських племен Північної Америки (ленапе), айнів у Японії, басків у Іспанії й Франції, історичних нубійців або піктів, туарегів, юдеїв. Серед європейської аристократії шляхетство також визначали по матері, незважаючи на панування патрилінійної системи спорідненості.

Америка
 Ленапе (делавари)

Див. також
 Амбілінійність
 Патрилінійність

Джерела
 Holden, C.J., Sear, R. & Mace, R. (2003) Matriliny as daughter-biased investment. Evolution & Human Behavior 24: 99-112.
 Knight, C. 2008. Early human kinship was matrilineal. In N. J. Allen, H. Callan, R. Dunbar and W. James (eds.), Early Human Kinship. Oxford: Blackwell, pp. 61–82.

Посилання
 Матрилінійність  // Шевченко, З. В. Словник ґендерних термінів. Черкаси, 2016.

Генеалогія
Жінки в суспільстві
Жіноча історія
Матріархат