text:
Григорій Михайлович Жемела ( , село Забір'я, тепер Жовківського району Львівської області — ?) — український радянський діяч, бригадир колгоспу «Прогрес» села Забір'я Нестеровського (тепер — Жовківського) району Львівської області. Герой Соціалістичної Праці (24.12.1976).

Біографія
Народився в селянській родині. Трудову діяльність розпочав колгоспником колгоспу села Забір'я.

З 1960-х років — бригадир першої рільничої бригади колгоспу «Прогрес» села Забір'я Нестеровського (тепер — Жовківського) району Львівської області.

Член КПРС.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 24 грудня 1976 року за видатні успіхи, досягнуті у Всесоюзному соціалістичному змаганні, виявлену трудову доблесть у виконанні планів і соціалістичних зобов'язань по збільшенню виробництва і продажу державі сільськогосподарських продуктів у 1976 році, Григорію Михайловичу Жемелі присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням ордена Леніна і золотої медалі «Серп і Молот».

Потім — на пенсії в селі Забір'я Жовківського району Львівської області.

Нагороди
 Герой Соціалістичної Праці (24.12.1976)
 два ордени Леніна (24.12.1976)
 медалі

Джерела
 газета «Вільна Україна» (Львів) — грудень 1976 року.

Члени КПРС
Уродженці Жовківського району


text:
Tajni život ljubimaca 2 (eng. The Secret Life of Pets 2) je američki računalno-animirani film iz 2019. godine studija Illumination Entertainment i nastavak animiranoga hita, Tajni život ljubimaca, iz 2016. godine. Redatelji filma su Chris Renaud, distributerska kuća je Universal Pictures. Premijera filma bila je 7. lipnja 2019. godine u SAD-u.

Film je zaradio 430 milijuna dolara diljem svijeta. Recenzije i kritike su bile izuzetno pozitivne pohvaljujući osobito inovativnu animaciju i duhovitost scenarija.

Radnja
Terijer Max suočava se s velikim životnim promjenama. Njegova vlasnica sada je udana i ima sina, Liama. Max je toliko opsjednut zaštititom dječaka da će razviti živčani tik. Na obiteljskom putovanju na farmu Max se susreće s netolerantnim kravama, neprijateljskim lisicama i zastrašujućim puranom, što sve podiže Maxovu tjeskobu. Na sreću, Max dobiva savjete veteranskog farmerskog psa Roostera, koji tjera Maxa da odbaci svoje strahove, pronađe svoju unutarnju alfu i pruži Liamu malo više slobode.

Glavne uloge
 Patton Oswalt - Max
 Kevin Hart - Snowball
 Harrison Ford - Rooster
 Eric Stonestreet - Duke
 Jenny Slate - Gidget
 Tiffany Haddish - Daisy
 Lake Bell - Chloe
 Nick Kroll - Sergei
 Dana Carvey - Pops
 Bobby Moynihan - Mel
 Hannibal Buress - Buddy
 Chris Renaud - Norman
 Ellie Kemper - Katie
 Pete Holmes - Chuck
 Henry Lynch - Liam
 Sean Giambrone as Cotton
 Meredith Salenger - Cat Lady
 Michael Beattie - Lead Wolf
 Kiely Renaud - Molly
 Tara Strong - Sweetpea
 Jessica DiCicco - Princess, Tiny
 Garth Jennings - Hamster

Unutarnje poveznice
 Illumination Entertainment
 Universal Pictures

Vanjske poveznice

Američki animirani filmovi 2010-ih

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Wolfgang Leidig (* 26. September 1954 in Ulm) ist ein deutscher Politiker (SPD), war Oberbürgermeister der Stadt Schwäbisch Gmünd und Amtschef und Ministerialdirektor im Ministerium für Finanzen und Wirtschaft des Landes Baden-Württemberg.

Leben
Nach dem Abitur 1973 in Albstadt-Ebingen nahm Leidig an der Universität Tübingen das Studium der Mathematik auf. Nach dem Vordiplom 1975, wechselte er zum Studium der Verwaltungswissenschaften an die Universität Konstanz, das er nach einem Auslandsstudium am Massachusetts Institute of Technology (MIT) und einer Tätigkeit als Attaché an der Ständige Vertretung der Europäischen Gemeinschaften bei den Vereinten Nationen in New York, 1982 mit einem Diplom abschloss. Anschließend folgte ein Referendariat Land beim Baden-Württemberg, das er mit dem Zweiten Staatsexamen 1984 beendete, bevor er das Jahr darauf eine Stellung am Bundesministerium für Forschung und Technologie antrat. Es folgten 1993 bis 2001 Stellungen am Sächsischen Staatsministerium des Inneren als stellvertretender Abteilungsleiter sowie am Wirtschaftsministerium Sachsen-Anhalt als Referatsleiter.

Im Jahr 2001 stellte sich Leidig in der baden-württembergischen Stadt Schwäbisch Gmünd als Oberbürgermeister zur Wahl und setzte sich mit einer Zustimmung von 67 Prozent gegen den Politiker der CDU Klaus Michael Rückert durch. Bei der turnusgemäßen Oberbürgermeisterwahl 2009 in Schwäbisch Gmünd verlor Leidig mit 44,2 Prozent Zustimmung gegen den CDU-Politiker Richard Arnold.

Nach seiner Wahlniederlage engagierte sich Leidig bei der East African Community im Auftrag der Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit, bevor er am 30. Mai 2011 Ministerialdirektor im Ministerium für Finanzen und Wirtschaft des Landes Baden-Württemberg wurde. Diese Position entspricht in anderen Bundesländern einem Staatssekretär. Am 15. April 2014 wurde seine Entlassung bekannt gegeben.

Wolfgang Leidig ist mit der promovierten Juristin Christine Blaschczok verheiratet und hat zwei Kinder. Nach seiner Ehefrau wurde der Gmünder Einhorn-Tunnel der Tradition folgend während der Bauzeit benannt.

Weblinks
 Lebenslauf auf mfw.baden-wuerttemberg.de

Einzelnachweise

Ministerialdirektor (Baden-Württemberg)
Bürgermeister (Schwäbisch Gmünd)
SPD-Mitglied
Absolvent der Universität Konstanz
Deutscher
Geboren 1954
Mann


text:
Eddy C. Bertin (pseudoniemen Edith Brendall, Doriac Greysun en andere, "peetvader van de Nederlandstalige sciencefiction") (Hamburg-Altona, 26 december 1944 – Kreta, 19 mei 2018) was een Belgisch auteur voor kinderen, jeugd en volwassenen.

Biografie
De vader van Eddy Charly Bertin was een Belgische schrijnwerker die tijdens de Tweede Wereldoorlog opgeëist werd en in Hamburg moest gaan werken. Zijn moeder was een Duitse die bij de post werkte. Hij werd geboren in Duitsland, maar al snel verhuisde het gezin naar België. Ze gingen later nog een jaar terug naar Duitsland, om zich daarna voorgoed in België te vestigen. Al jong begon hij verhalen te schrijven. Hij studeerde Handel en Talen aan het Provinciaal Hoger Technisch Instituut in Gent en ging daarna bij een bank werken. In zijn vrije tijd schreef hij verhalen.

Aan het eind van de jaren zestig verschenen Bertin zijn eerste sciencefiction- en horrorverhalen voor volwassenen. Hij stelde ook bundels met deze verhalen samen. Voor zijn verhalen kreeg hij diverse prijzen. Pas in 1984 verscheen zijn eerste kinderboek. Van 1994 tot 2003 was Eddy C. Bertin de secretaris van het Griezelgenootschap, acht schrijvers van griezelverhalen (onder wie ook Tais Teng en voorzitter Paul van Loon) die bij uitgeverij Elzenga jaarlijks een bundel naar een specifiek jaarthema samenstelden. Verder was hij lange tijd erg actief in allerlei tijdschriften. Hij gaf er zelf enkele uit, waarvan het bekendste de SF-Gids is.

In 1976 verscheen de bundel 'Eenzame bloedvogel', waarin het verhaal 'Als een eenzame bloedvogel' werd opgenomen. Dat werd het begin van zijn membraancyclus, die verspreid verscheen in tijdschriften en bloemlezingen. De membraancyclus is een aantal teksten (zoals verhalen, fictieve contracten, documentairestukken, spreuken en fictieve reclameteksten) die bij elkaar horen doordat ze de toekomst van de mens vertellen. Die toekomst wordt bepaald door de ontdekking van de membranen, waarmee de mens in ruimte en tijd kan reizen. De verhalen werden nooit in een definitieve bundeling samengebracht. Drie bundels worden beschouwd als bevattende de kern van de teksten: 'Eenzame bloedvogel', 'De sluimerende stranden van de geest' en 'Het blinde, doofstomme beest op de kale berg'. Enkele verhalen verschenen echter in andere bundels of tijdschriften, zoals in De Tijdlijn.

Zijn literaire genre beperkt zich voornamelijk tot horror- en griezelverhalen. In zijn kinderboeken zijn de griezelige figuren eerder de bijfiguren. Ook leverde hij bijdragen aan het misdaad-/thrillergenre. Voor volwassenen zijn dat verhalen in anthologieën:
 1982 Deuren 1 tot en met 5 [Zwarte Beertjes Crime-jaarboek];
 1984 Grootje van m'n hart [Zwarte Beertjes Crime Jaarboek 2];
 1985 De nacht van de psycho & Zes kogels voor Jef Geeraerts [Misdaad op z'n Hollands, Loeb];
 1986 De ritualen van Rosanne Rozenkrans [Crime jaarboek 1986, Holkema];
 1986 De terminal-moorden [Sherlock Holmes in Holland, Loeb].

Voor de jeugd schreef hij een drietal romans/novellen:
 1983 De schaduw van de raaf [Kraaikop, Gent];
 1991 Afspraak om middernacht [Zwijsen, Tilburg];
 1995 De schaduwman komt je halen [Zwijsen, Tilburg].

Internationaal geniet Bertin, naast zijn sciencefictionwerk, aanzien omwille van zijn horror die voortbouwt op de 'Mythos' waar Amerikaanse schrijver H.P. Lovecraft de bouwstenen voor legde. In de bundel 'The Disciples of Cthulhu' (1974) verscheen Bertins verhaal 'Darkness, my name is'. Het verhaal vertelt over een oeroude sekte, de aanbidders van de Vayaen, die de slapende god Cyäegha en de vijf demonen die hem bewaken aanbidden.

Bertin had later vooral bij kinderen veel succes met zijn zeven boeken over Valentina Hellebel (1993-2004). Verhalen met als onderwerp een meisje dat in haar puberteit ontdekt dat ze bepaalde mysterieuze krachten van haar grootmoeder geërfd heeft. Deze boeken werden ook bij de volwassen fans van Bertin geliefd, omdat ze op het vlak thematiek vloeiend aansloten bij veel van zijn eerder werk. Hij heeft na Valentina's Schaduwboek uit 2004 geen nieuwe boeken meer uitgegeven.

Hij stierf plotseling in mei 2018 tijdens een vakantie op Kreta.

Familie
Zijn dochter is de actrice Brenda Bertin, bekend van de Vlaamse televisiereeks 16+.

Werken

Voor volwassenen
1969 HORROR HOUSE, griezelverhalen, Yang, Gent
1970 OUT OF DARK AND LONELY PLACES, fantastische poëzie, Dunwich House, Ledeberg
1971 De achtjaarlijkse god, SF-verhalen, Bruna, Utrecht
1972 IETS KLEINS IETS HONGERIGS, griezelverhalen, Bruna, Utrecht
1973 OOG VAN DE VAMPIER, griezelroman, Schorpioen, Strombeek
1974 DAS ZEICHEN DES VAMPIR, griezelroman, Erber, Sasbachwalden (Duits, onder pseudoniem, Edith Brendall)
1974 'Darkness, my name is', in de bundel THE DISCIPLES OF CTHULHU (Engels, horror, New York Daw Books, Lovecraft Mythos)
1975 SAMENGESTELD UIT SPINNEWEBBEN, griezelverhaal, Icon, Kessel-Lo
1975 STAR SEA-SONGS, SF-poëzie & songs; Dunwich House, Ledeberg

1975 HET HOOFD TUSSEN DE BLADEN VAN MIJN BOEK; griezel-parodie, Countdown, Amsterdam (onder pseudoniem Edith Brendall)
1976 Eenzame bloedvogel, SF-verhalen, Bruna, Utrecht
1977 De kokons van de nacht, SF-roman, Bruna, Utrecht (samen met Bob van Laerhoven)
1977 DROOM MIJ DOOD, griezelnovelle, Bruna, Utrecht (naar en met tekeningen van Karel Thole)
1977 DERRIERE LE MUR BLANC, griezelverhalen, Ed. Gérard/Marabout, Liège (Frans)
1979 MIJN MOOIE DUISTERLINGE, griezelverhalen, DAP/Reinaert, Zele
1980 ROGER D¹EXSTEYL, DE GENTSE DEMONENSCHEPPER, essay, Prov. Oost-Vlaanderen, Gent
1980 BABY¹S ROSEMARY, griezel-parodie, Progressef Pocket, Antwerpen
1980 GRENZEN VAN HORROR EN FANTASY, essay, Abraxas, Gent
1980 TIME BIRTH/TIJDSGEBOORTE, SF-multimedia poëzie & songs; Dunwich House, Gent (Engels/Nederlands)
1980 EYURID-A LOVECRAFTIAN PORTFOLIO; fantasy-novelle, Dunwich House, Gent (naar en met tekeningen van Tais Teng)
1981 TRIPTIEK VOOR GRUWEL EN FANTASTIEK, griezelverhaal, Abraxas, Gent (onder pseudoniem Christiane Varen)
1981 SATANISCHE VERTELLIGEN, griezelnovelle, Stichting Fantastische Vertellingen, Amsterdam
1981 DE SLUIMERENDE STRANDEN VAN DE GEEST, SF-verhalen, Bruna, Utrecht
1983 DE SCHADUW VAN DE RAAF, griezelroman, Kraaikop/Cube, Gent
1983 HET BLINDE DOOFSTOMME BEEST OP DE KALE BERG, SF-verhalen, Bruna, Utrecht. De titelroman van Eenzame bloedvogel, De sluimerende stranden van de geest, Het blinde doofstomme beest op de kale berg, vormen de Membraan-trilogie in volgorde: 2/1/3.
1984 DE GRIEZELIGSTE VERHALEN VAN EDDY BERTIN, griezelverhalen, Loeb, Amsterdam
1985 POWROT DONIKAD, SF-verhalen, Iskry, Warszawa (Pools)
1998 KRIJSENDE MUREN, SF- & griezelverhalen, Babel, Lelystad-Dublin
Kroniekreeks (essays) THE DUNWICH TALES in Survival Magazine, Deurne, daarna Cerberus, Deurne, nu Cerberus Online (sinds 1982; 115+ episodes)

Voor jongeren
1974 NACHTMERRIE OVER CROWHOUSE, griezelnovelle, Vlaamse Filmpjes, Averbode
1976 OGEN VAN GROEN VUUR, SF-griezelnovelle, Vlaamse Filmpjes, Averbode
1976 NIET VAN DEZE AARDE, SF-novelle, Vlaamse Filmpjes, Averbode
1983 De schaduw van de raaf misdaadnovelle, Kraaikop Gent
1984 Xenon, SF-roman, BRT, Brussel (naar scenario van Paul Pourveur)
1986 HET LOGBOEK VAN DE MARY CELESTE, griezelnovelle, Vlaamse Filmpjes, Averbode
1986 Dit huis wil bloed, griezelroman, Zwijsen, Tilburg
1987 Het schip uit de toekomst, SF-roman, Zwijsen, Tilburg
1988 De planeet van de gouden spinnen, SF-roman, Zwijsen, Tilburg
1988 Hekserij bij volle maan, griezelroman, Zwijsen, Tilburg
1989 Gevangen in de video, SF-griezelroman, Zwijsen, Tilburg
1991 Afspraak om middernacht, misdaadroman, Zwijsen, Tilburg
1992 Invasie van de Draco's, SF-roman, Zwijsen, Tilburg
1992 Metro van de angst, griezelroman, Elzenga, Tilburg; heruitgave 1997 bij Elzenga, Amsterdam (11+)
1993 Geef me mijn lichaam terug! griezelroman, Zwijsen, Tilburg
1993 De dertiende nacht, griezelroman, Elzenga, Tilburg (Valentina-1) NACHT bij Elzenga, Amsterdam, (11+), (9+ in bepaalde herdrukken)
1994 De geest van dunwich, griezelroman, Zwijsen, Tilburg ,(11+)
1995 Het oog in de muur, SF-griezelroman, Zwijsen, Tilburg
1995 De schaduwman komt je halen, thriller, Zwijsen, Tilburg
1995 Bloedrode kamers, Elzenga, Tilburg (Valentina-2), (11+)
1995 TRETTONDE NATTEN, griezelroman, Rabén & Sjögren, Stockholm (Zweeds, De dertiende nacht)
1996 IN DE GREEP VAN DE DUISTERNIS, griezelverhalen, Elzenga, Tilburg (onder pseudoniem het Griezelgenootschap met Bies van Ede & Tais Teng, Duisterlingen-boek 1)
1996 BLODRÖDA RUM, griezelroman, Rabén & Sjögren, Stockholm (Zweeds, Bloedrode kamers)
1996 Overal vuur, griezelroman, Elzenga, Tilburg (Valentina-3)
1997 DEN 13 TIME, griezelroman, Forum, Kopenhagen (Deens, De dertiende nacht)
1997 Dorstige schaduwen, Elzenga, Amsterdam (Valentina-4)
1997 VALENTINA UND DIE DREIZEHNTE NACHT, griezelroman, Arena, Würzburg (Duits, De dertiende nacht)
1998 VALENTINA UND DIE BLUTROTEN ZIMMER, Arena, Würzburg (Duits, Bloedrode kamers)
1998 Gezicht van de nacht, griezelroman, Elzenga, Amsterdam (onder pseudoniem het Griezelgenootschap, Duisterlingen-boek 3)
1998 VALENTINA UND DIE WÄCHTER DES FEUERS, griezelroman, Arena, Würzburg (Duits, Overal vuur)
1999 DE BLODRODE RUM, griezelroman, Forum, Kopenhagen (Deens, Bloedrode kamers)
1999 MAGIER DES BÖSEN, 2 griezelromans, Arena, Würzburg (Duits, De dertiende nacht + Bloedrode kamers)
1999 DUIVELSE DROMEN, griezelroman, Elzenga, Amsterdam (Valentina-5)
2000 VALENTINA UND DER FLUCH DER VAMPIRKATZEN, griezelroman, Arena, Würzburg (Duits, Dorstige schaduwen)
2001 ILDENS VOGTERE, griezelroman, Forum, Kopenhagen (Deens, Overal vuur)
2001 Kille dromen, griezelroman, Leopold, Amsterdam (Valentina-6),(11+)
2003 H@ppy Halloween, griezelroman, Leopold, Amsterdam, (10+)
2004 Valentina's schaduwboek (Leopold), (Valentina-7), (11+)
Met het Griezelgenootschap¹ verhalen in: GRIEZELLIGE FEESTDAGEN, GRIEZELLIGE BEESTEN, GRIEZELLIGE VERTELLINGEN, GRIEZELLIGE TIJDEN, GRIEZELLIGE KLANKEN, GRIEZELLIGE SCHOOLDAGEN, GRIEZELLIGE GASTEN, GRIEZELLIGE HOBBY'S, 30 VERHALEN UIT DE GRIEZELCLUB, ALLE GRIEZELS ZIJN FAMILIE, Elzenga, Tilburg/Amsterdam, Leopold, Amsterdam
Verhalenreeks VERHALEN UIT GREYSHUYSEN in De Griezelclubkrant, Elzenga/Leopold, Amsterdam (vanaf 1995, 24+ afleveringen)
Verhalen over de rechten van het kind in: HET RECHT VAN DE BANAAN IS KROM, Bakermat, 1998 en IK HEB OOK MAAR TWEE VLEUGELS, Jeugd & Vrede, 2001
Griezelpoëzie-cyclussen in: GRIEZELVERZEN 1 en GRIEZELVERZEN 2, Elzenga, Amsterdam 1998 en 1999

Audio
1977 MIJN MOOIE DUISTERLINGE, griezelverhalen, Vl.Klank & Braillebibl. Varsenare (audio, 6 tapes)
1987 HET SCHIP UIT DE TOEKOMST, SF-roman jeugd, Vl.Klank & Baillebibl. Varsenare (audio)
1988 DEMENTIA, SF-hoorspel, Orage/Bernauw
1989 HYPNOS, griezelhoorspel, Orage/Bernauw
1993 GEEF ME MIJN LICHAAM TERUG!, griezelroman jeugd, audioboek Interval, lezer Joep Doren (45 min. versie)
1993 GEEF ME MIJN LICHAAM TERUG!, griezelroman jeugd, audioboek Interval, lezer Onno van Dijk (90 min. versie)
1994 METRO VAN DE ANGST, griezelroman jeugd, audioboek I.C., lezer Brenda Bertin (85 min. 2 tapes)
1995 DE SCHADUWMAN KOMT JE HALEN, audioboek Interval, lezer Onno van Dijk (85 min.)
1996 ONDERGRONDS, SF-griezelhoorspel, Teleac Nederland

Andere
meer dan 40 pulpromans onder diverse pseudoniemen
vertalingen van romans en verhalen uit Nederlands en Duits naar Engels en Amerikaans; uit Engels en Amerikaans naar Nederlands

Vlaams kinderboekenschrijver
Belgisch horrorschrijver
Belgisch sciencefictionschrijver


text:
Керем Хасан (; род. , ) — английский дирижёр.

Учился в Шотландской королевской консерватории, Веймарской высшей школе музыки и наконец в Цюрихской высшей школе музыки (у Иоганнеса Шлефли). Лауреат и дипломант ряда международных конкурсов. В 2016 г. был одним из финалистов Конкурса дирижёров Донателлы Флик, в ходе которого дирижировал Лондонским симфоническим оркестром. С 2017 года второй дирижёр Национальной оперы Уэльса. В 2017 г. выиграл конкурс молодых дирижёров Зальцбургского фестиваля. В сезоне 2018—2019 гг. дебютировал с Датским национальным симфоническим оркестром, Новым Японским филармоническим оркестром, Филармоническим оркестром Нидерландского радио и рядом других коллективов, включая Академический симфонический оркестр Санкт-Петербургской филармонии (концерт фестиваля «Музыкальный Олимп» 1 июня 2018 г. в Санкт-Петербурге). 10 июня того же года заменил Бернарда Хайтинка в Амстердаме за пультом Оркестра Консертгебау при исполнении Симфонии № 9 Густава Малера.

С 2019 г. главный дирижёр Тирольского симфонического оркестра.

Примечания

Ссылки
 Страница на сайте Санкт-Петербургской филармонии

Дирижёры Великобритании
Академические музыканты Великобритании


text:
TunGstene est un logiciel permettant d'assister l'interprétation des modifications qui auraient pu être faites sur des images numériques. Il a été développé par Roger Cozien, ingénieur et docteur en informatique.

Il n'existe pour l'instant pas de version grand public ; le logiciel n'est proposé qu'à des grandes infrastructures telles que des ministères, l'Agence France-Presse... Il a par exemple servi pour analyser la photo de la situation room lors du raid contre la résidence de Ben Laden.

La société produisant ce logiciel, eXo maKina, en produit d'autres, notamment Tantale, Constantine, Canopée et CeramiK.

Notes et références

Logiciel de photographie


text:
Вильгельм Гис (младший) (29 декабря 1863 - 10 ноября 1934) — известный немецкий кардиолог. Его отец Вильгельм Гис (старший) — известный анатом.

Биография

В 1893 г. открыл элемент проводящей системы сердца, который в дальнейшем был назван в честь ученого — пучок Гиса. Работал профессором медицины в Гумбольдтском университете Берлина.
Был сторонником евгеники и прославителем войны.

Работы
 Beiträge zur Anatomie des menschlichen Herzens. Leipzig 1886.
 Die Thätigkeit des embryonalen Herzens und deren Bedeutung für die Lehre von der Herzbewegung beim Erwachsenen. In: H. Curschmann H et al.: Anatomische, experimentelle und klinische Beiträge zur Pathologie des Kreislaufs. Leipzig 1893, S.14
 Die heutigen Ansichten über den Heilwerth der Mineralwässer : academische Antrittsvorlesung. – Leipzig : Hirzel, 1897. Digitalisierte Ausgabe der Universitäts- und Landesbibliothek Düsseldorf
 Über die natürliche Ungleichheit der Menschen. Berlin 1928
 Wilhelm His der Anatom. Berlin 1931
 Die Front der Ärzte. Bielefeld 1931 (2 Auflagen; über seine Türkeireise 1917 an militärische Fronten und seine Beobachtungen unter deutschen und türkischen Soldaten) ()
 Zur Geschichte des Atrioventrikularbündels nebst Bemerkungen über die embryonale Herztätigkeit. In: Klin Wochenschr 12 (1933) 569

Источники
 Biographie whonamedit engl.
 Geschichte der Entdeckung der kardialen Erregungsleitung: Why does the Heart Beat? (m. Porträt, S. 2777) engl. (PDF-Datei; 598 kB)
 Eberhard J. Wormer: Syndrome der Kardiologie und ihre Schöpfer. München 1989, S. 117–124
 Theodor Brugsch: Arzt seit fünf Jahrzehnten. Berlin 1958, S. 258
 Ludolf von Krehl: Wilhelm His. Münchn Med Wochenschr 80 (1933) 2044
 Bast, Gardner: Wilhelm His, Jr. and the Bundle of His. J Hist Med Allied Sci IV, 1949, S. 170–187.
 Barbara I. Tshisuaka: His, Wilhelm d. J. In: Werner E. Gerabek, Bernhard D. Haage, Gundolf Keil, Wolfgang Wegner (Hrsg.): Enzyklopädie Medizingeschichte. De Gruyter, Berlin/New York 2005, ISBN 3-11-015714-4, S. 604.

Примечания

Кардиологи Германии


text:
Araeopteron favillalis är en fjärilsart som beskrevs av Walker 1865. Araeopteron favillalis ingår i släktet Araeopteron och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
favillalis


text:
Hansal Mehta (born 29 April 1968) is an Indian filmmaker. He started his career with television show Khana Khazana (1993–2000) and later moved on to directing films like Dil Pe Mat Le Yaar!! (2000), Yeh Kya Ho Raha Hai? (2002) and Woodstock Villa (2008). He received critical acclaim with Shahid (2013), for which he also won the National Film Award for Best Direction. He then went on to direct City Lights (2014), Aligarh (2016), Simran (2017), Omerta (2018) and Scam 1992 (2020).

Early life
Mehta was born on 29 April 1968 in a middle-class Gujarati family from Mumbai. He grew up learning classical music and studied computer engineering. He worked in Fiji before returning to India to start his career in films.

Career
Mehta started his career in 1993, by directing with TV cookery show Khana Khazana, thus launching the television career of celebrity chef Sanjeev Kapoor on Zee TV. Alongside, Mehta also directed several television series like Amrita (1994), Highway (1995), Yaadein (1995), Lakshya (1998), Neeti (1998) and many more.

He made his debut as a feature film director with ...Jayate, a part of the Indian Panorama 1999–2000 at the International Film Festival of India (IFFI), Hyderabad. This was later followed by Dil Pe Mat Le Yaar!! (2000) a bittersweet migrant tale set in Mumbai. This film, though not a huge box-office success continues to enjoy a following for its dark humour and its exploration of life on the fringes of Mumbai. Later that year he came up with Chhal (2002) a stylised gangster film that met with more praise than his previous films. By his own admission the films post-Chhal were disappointing and his career entered a phase where he flirted with formulaic mainstream themes. He made his presence felt with a short film in Dus Kahaniyaan, (2007) titled High on the Highway, which was basically a retelling of a short (Highway) that he directed for television in 1995, based on a script by Vishal Bhardwaj . In 2008 after the release of Woodstock Villa he went on an extended sabbatical to explore life as a foodie, entrepreneur and to explore themes that mattered to him.

Mehta truly came into the lime-light with his film Shahid (2013) starring Rajkummar Rao. Shahid had its world premier at the 2012 Toronto International Film Festival following which it had an extended run at various international film festivals around the world. This film was later acquired by Disney-UTV and commercially released in October 2013. A biographical film on the life of human rights lawyer Shahid Azmi, who was murdered in 2010. this film continues to shine a light on human rights and the Indian judicial system and is highly rated on various digital streaming platforms like Netflix and Amazon Prime. Hansal was honoured with the 61st National Film Award for Best Direction while Rajkummar Rao won the 61st National Film Award for Best Actor for Shahid.

After their success together, Hansal Mehta teamed again with Rajkummar Rao to make the acclaimed City Lights (an official adaptation of the British Indie hit Metro Manila) for Fox Star Studios and Mahesh Bhatt. After Citylights, Mehta directed, Aligarh (2016) based on a Marathi professor and poet who was suspended by his university for being gay. This film premiered at the 20th Busan International Film Festival followed by the BFI London Film Festival. Aligarh was the opening film at the 17th Jio MAMI Mumbai Film Festival. Based on a script by his long time collaborator Apurva Asrani (previous collaborations Chhal, Shahid, Citylights) Aligarh featured three of Mehta's favourite actors Manoj Bajpayee (with whom he reunited after Dil Pe Mat Le Yaar in 2000), Ashish Vidyarthi (after Highway in 1995) and Rajkummar Rao (their third collaboration since Shahid). Aligarh was presented and co-produced by Eros International.

2020-present
In October 2020, he co-directed Sony Liv show Scam 1992 with his own son Jai Mehta. It was based on the 1992 Indian stock market scam committed by many stockbrokers including Harshad Mehta, the series is adapted from journalist Sucheta Dalal and Debashish Basu's 1992 book The Scam: Who Won, Who Lost, Who Got Away. It received critical acclaim from critics and audience for performances (especially Gandhi's), direction, writing and other technical aspects. Sayan Ghosh of The Hindu wrote "Scam 1992: The Harshad Mehta Story is a well-written show with its lead characters doing all the heavy lifting. Despite its flaws, it provides an intriguing sneak-peek at the untapped potential of homegrown content creators — and what they are capable of — if allowed to run wild with their imagination." Ronak Kotecha, editor-in-chief of The Times of India gave three-and-a-half of five stating "The fact that it's a real story that captured the country's collective imagination makes for a riveting watch. It's almost like our very own desi version of The Wolf of Wall Street and we're quite bullish that it will keep you invested." Jyoti Sharma Bawa of Hindustan Times said, "Hansal Mehta digs deep into the India of 80s and 90s to tell us the story of the securities scam that shook up the country. Harshad Mehta's boom-to-bust story is emblematic of its time, but not limited to it." Subhra Gupta of The Indian Express stated "The Hansal Mehta directed series does a smart balancing act, never quite tipping over into Harshad Mehta adulation, nor showing him as an unmitigated villain." Devasheesh Pandey of News18, gave three-and-a-half out of five stars and stated "Scam 1992: The Harshad Mehta Story does not pronounce guilty verdict on India's first financial sector scamster, but presents us with a morally dubious character and leaves it our sensibilities whether to make him a messiah or a pariah." Tatsam Mukherjee, writing for Firstpost, summarised "In spite of all the research, the show never quite transports us into Harshad's mind — the greed, the compulsive need to be surrounded by materialist things, the arrogance of taking on the government, and the tragedy of a 'pioneer' turned into an outcast." Scroll's chief editor Nandini Ramanath reviewed "Scam 1992 provides ample evidence of Mehta's dishonesty over 500-plus minutes, only to float the idea that the system was the bigger villain. This bull got big but then ran into the wolves who were stronger, the series lamely suggests." Moumita Bhattacharya of Rediff gave three-and-a-half out of five and stated "Hansal Mehta's nine-hour drama series Scam 1992 needs to be viewed by everyone, young and old." The News Minute's Saraswati Darar wrote "Scam 1992: The Harshad Mehta Story, it's a compellingly told labour of love that deserves to be watched." Shefali Deshpande of Bloomberg Quint gave four-and-a-half out of five stating, "Scam 1992 taps into the psychological need to succeed and have prestige." Amman Khurana of Zoom TV, gave four out of five and stated "Scam 1992 – The Harshad Mehta Story, despite being significantly long, never goes off track and keeps you glued till the end. The deft direction, skilfully-stitched screenplay and thorough research do the job." Shubham Kulkarni of Koimoi, gave four out of five and stated "It is one of those rare shows where the primary layer is the only thing to hook on, and the writing does wonders here."

Hansal Mehta directed the 2023 film Faraaz, which is based on the attack on Holey Artisan Cafe, that shook Bangladesh in July 2016. Mehta has also helmed Captain Indian, which is inspire by true events, starring Kartik Aaryan.

Upcoming Projects
His next project is a series for Netflix, titled, Scoop. It is based on ex-journalist, Jigna Vora's prison memoir.

Personal life

Mehta married Sunita in his 20s, with whom he has two sonsJay, who is a director and Pallava. After divorcing Sunita, Mehta dated actor Yusuf Hussain's daughter Safeena, with who he has two daughtersKimaya and Rehana. In 2022, Mehta married Safeena in a small ceremony in California.

Filmography

Film

Television

References

External links

Living people
Hindi-language film directors
Indian male screenwriters
Best Director National Film Award winners
Indian television directors
Film directors from Mumbai
Film producers from Mumbai
20th-century Indian film directors
21st-century Indian film directors
Gujarati people
1968 births


text:
Юсиф Наби оглы Ширинов (; 10 января 1910, Джеватский уезд — ??) — советский азербайджанский организатор сельского хозяйства, Герой Социалистического Труда (1948). Мастер хлопка Азербайджанской ССР (1957)

Биография
Родился 10 января 1910 года в селе Чагар Джеватского уезда Бакинской губернии (ныне село в  Азербайджана).

В 1929—1970 годах — счетовод колхоза имени Орджоникидзе, заведующий отделом Имишлинского райкома партии, председатель колхоза имени Жданова Имишлинского района.

Юсиф Ширинов проявил себя на работе требовательным к себе и окружающим и умелым руководителем. Под руководством Ширинова колхоз регулярно добивался высоких результатов в производстве хлопка и животноводстве. В 1947 году чабаны колхоза под руководством Юсифа Ширинова вырастили от 1212 грубошерстных овцематок 1462 ягненка при среднем весе ягнят к отбивке 41,5 килограмма. В 1958 году животноводы колхоза получили от 100 овец 105 ягнят, от 100 коров 98 телят. В 1956 году колхозники хозяйства получили урожай хлопка 31 центнер с гектара на площади 570 гектаров, в 1957 году — 27,3 центнеров с гектара на площади 570 гектаров, в 1958 году — 26,4 центнеров с гектара на площади 586 гектаров, выполняя годовые планы на 141, 143 и 139,3 процентов соответственно.

Указом Президиума Верховного Совета СССР от 17 августа 1948 года за получение в 1947 году высокой продуктивности животноводства Ширинову Юсифу присвоено звание Героя Социалистического Труда с вручением ордена Ленина и золотой медали «Серп и Молот».

Активно участвовал в общественной жизни Азербайджана. Член КПСС с 1938 года. Делегат XVII, XXI, XXII, XXIII съездов КП Азербайджана. Депутат Верховного Совета Азербайджанской ССР 5-го созыва.

С 1970 года — пенсионер союзного значения.

Литература

Председатели колхозов
Депутаты Верховного Совета Азербайджанской ССР 5-го созыва
Делегаты съездов КП Азербайджана


text:
Fevillea passiflora är en gurkväxtart som beskrevs av Vell. Fevillea passiflora ingår i släktet Fevillea och familjen gurkväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gurkväxter
passiflora


text:
Кампа́н () — коммуна во Франции, находится в регионе Юг — Пиренеи. Департамент — Верхние Пиренеи. Административный центр кантона Кампан. Округ коммуны — Баньер-де-Бигор.

Код INSEE коммуны — 65123.

География

Коммуна расположена приблизительно в 670 км к югу от Парижа, в 125 км юго-западнее Тулузы, в 26 км к югу от Тарба.

По территории коммуны протекают реки Адур и .

Климат
Климат умеренно-океанический с солнечной тёплой погодой и обильными осадками на протяжении практически всего года.

Население
Население коммуны на 2010 год составляло 1457 человек.

Администрация

Экономика
В 2010 году среди 898 человек трудоспособного возраста (15-64 лет) 675 были экономически активными, 223 — неактивными (показатель активности — 75,2 %, в 1999 году было 74,9 %). Из 675 активных жителей работали 627 человек (321 мужчина и 306 женщин), безработных было 48 (18 мужчин и 30 женщин). Среди 223 неактивных 61 человек были учениками или студентами, 109 — пенсионерами, 53 были неактивными по другим причинам.

Достопримечательности
 Церковь Св. Иоанна Крестителя (XVI век). Исторический памятник с 1972 года
 Церковь Успения Божьей Матери (XVIII век). Исторический памятник с 1989 года
 Крытый рынок (XVI век). Исторический памятник с 1927 года

Города-побратимы
  Баньерес (Испания, с 1996)

Фотогалерея

Примечания

Ссылки

 Официальный сайт

Коммуны департамента Верхние Пиренеи


text:
Allonectella is a genus of ascomycete fungi in the family Nectriaceae.

External links

Nectriaceae genera


text:
John Norman Murrell FRS (2 March 1932 – 25 January 2016) was a British theoretical chemist who played a leading role in revolutionising the UK's reputation for theoretical chemistry during the second half of the 20th century.

Biography
Murrell was born in Brixton on 2 March 1932. His father, George Victor Murrell, was a salesman and bakery manager, and his mother was Winifred Edith née Walker.

At the start of WWII, the family moved to Reigate, where Murrell attended Reigate Grammar School from 1943. In 1950 he was offered a place at King's College London (KCL) to study chemistry. He gained a BSc with First Class Honours in 1953. He then started a Ph.D. in physics at KCL with Professor Christopher Longuet-Higgins, who soon afterward, was appointed to the Chair of Theoretical Chemistry at the University of Cambridge. Murrell joined him as a graduate student at Corpus Christi College, Cambridge, and completed his Ph.D. in 1956.

Murrell won a Commonwealth Fund Fellowship to work in Robert S. Mulliken's group at the University of Chicago. He published an influential paper on molecular charge transfer in donor–acceptor pairs. In September 1957, he returned to Corpus Christi and branched out into applications of molecular orbital theory, collaborating variously with Edgar Heilbronner, visiting from Zürich, Alan R. Katritzky, and Norman Sheppard.

In 1960 Murrell was enticed to the University of Sheffield by George Porter. He worked hard to set up his research group and, by the start of his second year at Sheffield, had five Ph.D. students and two postdoctoral associates. During his time at Sheffield, Murrell had two sabbaticals: one at Tallahassee, Florida and the other in Paris with Heilbronner. He was awarded the Chemical Society's Meldola Medal and a John Jaffe Research Fellowship of the Royal Society during this period. He was elected a fellow of the Royal Society in 1991.

Later that decade, Murrell was appointed to the new chair of Theoretical Chemistry  at Sussex. He moved there in 1965. Two years later, he was instrumental in the appointment of Harry Kroto, whom he had known at Sheffield, to a lectureship in chemical physics. Murrell retired to become an emeritus professor in 1997; he "maintained an active interest in chemistry regularly working in the University and helping students until a few months before his death."

The John Murrell Fund was set up upon his death in 2016 to support Sussex Chemistry Ph.D. students facing financial difficulties.

Family

Murrell met (Dorothy) Shirley Read at a dance while both were undergraduates; Shirley was studying medicine. They married in Farnborough in 1954. In the 1960s, they had two sons and two daughters, all born in different places: Catharine (Cambridge), Luke (Sheffield), Ruth (Florida), and Adrian John (Sussex).

Shirley forged her career during all of the family moves. She was, for example, a house officer in Wisbech and held a position in the radiotherapy department at Addenbrooke's Hospital. A major achievement was to establish the Martlets hospice in the Brighton area. She retired at 65.

John Murrell died of glioma at St Peter and St James Hospice in North Chailey, East Sussex, on 25 January 2016. He was survived by his wife and their four children.

Books

1963 The theory of the electronic spectra of organic molecules. Chapman and Hall, London
1965 (With S F A Kettle and J M Tedder) Valence theory. John Wiley & Sons, London
1972 (With A J Harget) Semi-empirical self-consistent-field molecular orbital theory of molecules. Wiley Interscience, London
1978 Chemical bond. Wiley-Blackwell
1982 (With E A Boucher) Properties of Liquids and Solutions. Wiley-Blackwell
1984 (With S Carter, S C Farantos, P Huxley and A J C Varandas) Molecular potential energy functions. John Wiley & Sons, Chichester
1989 (With S Bosanac) Introduction to the theory of atomic and molecular collisions. John Wiley & Sons, Chichester.

References

1932 births
2016 deaths
Alumni of the University of London
Alumni of the University of Cambridge
British chemists
Fellows of the Royal Society
People from Brixton
People from Reigate


text:
Science Friction is a studio album by saxophonist Tim Berne which was recorded in 2001 and released on Berne's Screwgun label.

Reception

The AllMusic review awarded the album 4 stars stating "in the case of Science Friction, the result is yet another peak in his recording career -- although when one considers Berne's other releases of the early '00s, the peak looks more like a plateau". The All About Jazz review said that "Compared to Berne's earlier efforts, Science Friction represents a high-water mark. Berne remains one of the most distinctive voices in modern jazz, who—best of all—seems to have an uncanny ability to assemble sympathetic musical collaborators who share his vision".

Track listing
All compositions by Tim Berne except as indicated
 "Huevos" - 6:27
 "iHornet" - 3:27
 "Sigh Fry" (Berne, Marc Ducret) - 9:50
 "Manatee Woman" - 12:20
 "Mikromaus" - 2:03
 "Jalapeño Diplomacy" - 5:20
 "The Mallomar Maneuvre" (Berne, David Torn) 1:04
 "Clown Finger" - 11:31

Personnel
Tim Berne - alto saxophone
Marc Ducret - acoustic and electric guitar
Craig Taborn - electronic keyboards
Tom Rainey - drums

References

2002 albums
Tim Berne albums
Screwgun Records albums
Albums produced by David Torn


text:
Jean-Paul Lilienfeld (* 17. Juli 1962 in Paris) ist ein französischer Schauspieler, Drehbuchautor und Regisseur.

Leben
Lilienfeld ist jüdisch-ungarischer Herkunft. Er begann seine Karriere beim Film zunächst als Schauspieler. Seine ersten Filmauftritte hatte er 1980 in Raphaël Delpards La nuit de la mort! sowie in Claude Zidis Inspektor Loulou – Die Knallschote vom Dienst. Mit Zidi arbeitete er auch in der Fortsetzung des populären Jugendfilms Glückwunsch … mal wieder sitzengeblieben, Glückwunsch II – Die Lümmel machen Ferien (1982), zusammen. Es folgten weitere Nebenrollen in Kino- und Fernsehfilmen.

Bereits 1990 hatte Lilienfeld mit dem Kurzfilm Il n'y a guère que les actions qui montent sein Regiedebüt gegeben. Mit der belgischen Produktion De zevende hemel gab er sein Langfilmdebüt als Regisseur. Nach mehreren Fernsehproduktionen realisierte Lilienfeld mit Heute trage ich Rock! einen Spielfilm, der auf der Berlinale 2009 lief und kurz nach seiner Fernsehpremiere auch in den französischen Kinos anlief. Das Filmdrama mit Isabelle Adjani in der Hauptrolle einer Lehrerin am Rande des Zusammenbruchs gewann mehrere Filmpreise. Lilienfeld erhielt 2010 zwei César-Nominierungen in den Kategorien Bester Film und Bestes Originaldrehbuch. Für seine folgende Regiearbeit Arrêtez-moi mit Sophie Marceau und Miou-Miou in den Hauptrollen erhielt er eine Nominierung für einen Prix Lumières in der Kategorie Bestes Drehbuch.

Filmografie (Auswahl)
 1980: Inspektor Loulou – Die Knallschote vom Dienst (Inspecteur la Bavure) – Darsteller
 1982: Glückwunsch II – Die Lümmel machen Ferien (Les sous-doués en vacances) – Darsteller
 1986: Ich hasse Schauspieler! (Je hais les acteurs) – Darsteller
 1987: Schmutziges Schicksal (Sale destin) – Drehbuch, Darsteller
 1987: Die Beduinen von Paris (L'œil au beur(re) noir) – Drehbuch, Darsteller
 1991: Super! Meine Eltern lassen sich scheiden! (Génial, mes parents divorcent!) – Darsteller
 1991: Eine Straßenbekanntschaft (La contre-allée) – Drehbuch
 1993: De zevende hemel – Regie, Drehbuch
 1996: Baby Deal (XY, drôle de conception) – Regie, Drehbuch, Darsteller
 2001: HS – hors service – Regie, Drehbuch
 2005: La vie est à nous! – Darsteller
 2008: Heute trage ich Rock! (La journée de jupe) – Regie, Drehbuch
 2013: Arrêtez-moi – Regie, Drehbuch

Auszeichnungen
 2009: Prix Italia, Bestes Fernsehdrama, für Heute trage ich Rock!
 2010: César-Nominierung, Bester Film, für Heute trage ich Rock!
 2010: César-Nominierung, Bestes Originaldrehbuch, für Heute trage ich Rock!
 2014: Nominierung Prix Lumières, Bestes Drehbuch, für Arrêtez-moi

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Drehbuchautor
Filmregisseur
Franzose
Geboren 1962
Mann


text:
Medical cybernetics is a branch of cybernetics which has been heavily affected by the development of the computer, which applies the concepts of cybernetics to medical research and practice. At the intersection of systems biology, systems medicine and clinical applications it covers an emerging working program for the application of systems- and communication theory, connectionism and decision theory on biomedical research and health related questions.

Overview
Medical cybernetics searches for quantitative descriptions of biological dynamics. It investigates intercausal networks in human biology, medical decision making and information processing structures in the living organism.

Approaches of medical cybernetics include:
 Systems theory in medical sciences: The scope of  systems theory in the medical sciences is searching for and modelling of physiological dynamics in the intact and diseased organism to gain deeper insights into the organizational principles of life and its perturbations. With focus on medical application this field is also referred to as systems medicine.
 Medical information and communication theory: Motivated by the awareness of information being an essential principle of life, the application of communication theory to biomedicine aims at an mathematical description of signalling processes and information storage in different physiological layers. This attempt also includes theories on the information theory of the genetic code.
 Connectionism: Connectionistic models describe information processing in neural networks – thus forming a bridge between biological and technological research.
 Medical decision theory (MDT): The Goal of MDT is to gather evidence based foundations for decision making in the clinical setting.

See also

Related fields
 Biocybernetics
 Complex systems
 Cybernetics
 Systems theory
 Prosthetics
 Systems biology
 Systems medicine

Related scientists
 Uri Alon
 William Ross Ashby
 Claude Bernard
 Valentin Braitenberg
 Walter Cannon
 Stephen Grossberg
 Humberto Maturana
 Warren McCulloch

Related scientists
 Walter Pitts
 Arturo Rosenblueth
 Robert Trappl
 Felix Tretter
 Francisco Varela
 Frederic Vester
 Kevin Warwick
 Paul Watzlawick

 List of biomedical cybernetics software
 List of medical cybernetics schools, Colleges and Universities
Medical Cybernetics College Bradford, UK with Support office in Lenasia, Johannesburg, RSA. Principal Mohammed Dockrat, Medical Cyberneticist

References

Further reading
 V.V. Parin (1959), "Introduction to medical Cybernetics" in NASA Technical Translation no.F-459-F-462, National Aeronautics and Space Administration, 1959.
 C.A. Muses (1965). "Aspects of some crucial problems in biological and medical cybernetics". In: Progress in biocybernetics, 1965.

External links
 Institute for Medical Cybernetics and Artificial Intelligence, Medical University Vienna, Austria
 Medical Cybernetics in the Open Encyclopedia Project
 Portal Server Medizinische Kybernetik | Medical Cybernetics
 UCLA Biocybernetics Laboratory, Los Angeles, Ca, USA

Biomedical cybernetics


text:
Gyula Király (January 26, 1927 – January 17, 2011) was a literary historian who lived and worked in Budapest, Hungary.

Biography
Király was born in Santăul Mic (Kisszántó), a village in northwestern Romania, along the border with Hungary. He attended high school at the University of Debrecen, Hungary, then at the Gojdu High School in Oradea, Romania. He graduated from the Leningrad State University's Philology Department (1953). From 1953 to 1960 he was an assistant professor, and from 1953 to 1960 an adjunct lecturer in the Russian Philology Department of the Debrecen Kossuth Lajos University (KLTE ) in Budapest. From 1960 to 1964 he did post-doctoral studies at the Moscow Lomonosov University. From 1964 to 1968 he was adjunct lecturer, from 1969 to 1992 associate professor and in 1993 honorary professor in the Department of Russian Philology of Eötvös Loránd University (ELTE) In 1975-76 he was on scholarship at the Gorky Institute of World Literature.

Career
 1949-1953 studies at the Leningrad State (Zhdanov) University Arts Faculty
 1953-1960 assistant lecturer at Debrecen Kossuth Lajos University Faculty of Russian Philology
 1960-1964 postgraduate studies at the Moscow Lomonosov University
 1964-1970 senior lecturer at the ELTE Eötvös Loránd University Russian Faculty
 1969 PhD in Literary Sciences
 1970-2001 professor at the ELTE Eötvös József Collegium Russistic-Poetic Workshop
 1970-1993 associate professor at ELTE BTK Russian Faculty
 1993 honorary associate professor at ELTE BTK
 1993-1996 lecturing professor and scientific advisor at ELTE BTK Eastern, Slavic and Baltic Philology Department
 1996 lecturing professor at Károli Gáspár University of the Reformed Church in Hungary BTK World and Comparative Literature Department

Grants

 1960-1964	MTA-aspirantúra Hungarian Academy of Sciences, Moscow Lomonosov University
 1975-1976	Keldis-grant, Institute of World Literature (Gorky), Moscow
 1985		MTA Hungarian Academy of Sciences research grant, Jagellonian University, Slavic Institute, Cracow, Poland

Books
 Az orosz irodalom története a XIX. század második felében (1856-1900), Karancsy László – Király Gyula, Budapest, 1960. 336 p. (The History of Russian Literature in the Second Half of the Nineteenth Century, with László Karancsy)
 Élmények és gondolatok. Szovjet esszék, válogatás, jegyzetek Király Gyula, Európa Könyvkiadó, Budapest, 1965. 275p. (Experience and thought. Soviet essays - selection and commentaries)
 Poetika. Trudi russkih i sovetskih poetičeskih skol, válogatás, jegyzetek Király Gyula - Kovács Árpád, Tankönyvkiadó, Budapest, 1982. 800 p. (Poetics. Studies by Russian and Soviet schools of Poetics - Selection and commentaries with Árpád Kovács)
 Dosztojevszkij és az orosz próza. Műfajpoétikai tanulmányok, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1983. 513p. (Dostoevsky and the Russian Prose)

Legacy

Király's professional library will be donated to the Hungarian Academy of Sciences (MTA) it will be open to researchers.

References

External links

Gyula Kiraly

International Dostoevsky Society
https://dostoevsky.org/executive-board/

1927 births
2011 deaths
Literary theorists
Fyodor Dostoyevsky scholars
Literary scholars
People from Bihor County
Academic staff of the Károli Gáspár University of the Reformed Church in Hungary
Hungarian expatriates in Romania
Hungarian expatriates in the Soviet Union


text:
Philip Joseph Messina, né le  à Lawrence, est un chef décorateur américain.

Il est notamment connu pour son travail auprès du réalisateur Steven Soderbergh ainsi que sur les films Hunger Games (2012), Hunger Games : L'embrasement (2013), Ocean's Eleven (2001), Traffic  (2000), Solaris (2002), 8 Mile  (2002) ou encore Erin Brockovich, seule contre tous (2000).

Filmographie

Chef décorateur
 1995 : Gordy de Mark Lewis
 1999 : Freaks and Geeks (série TV) - épisode pilote
 2000 : Erin Brockovich, seule contre tous (Erin Brockovich) de Steven Soderbergh
 2000 : Traffic de Steven Soderbergh
 2001 : Ocean's Eleven de Steven Soderbergh
 2002 : 8 Mile de Curtis Hanson
 2002 : Solaris de Steven Soderbergh
 2004 : Eros - segment Équilibre de Steven Soderbergh
 2004 : Criminal de Gregory Jacobs
 2004 : Ocean's Twelve de Steven Soderbergh
 2006 : The Good German de Steven Soderbergh
 2007 : Ocean's Thirteen  de Steven Soderbergh
 2008 : Che,  partie : L'Argentin (Che: Part One) de Steven Soderbergh (équipe new-orkaise uniquement)
 2008 : Che,  partie : Guerilla (Che: Part Two) de Steven Soderbergh
 2010 : Le Dernier Maître de l'air (The Last Airbender) de M. Night Shyamalan
 2011 : Machine Gun (Machine Gun Preacher) de Marc Forster
 2012 : Hunger Games (The Hunger Games) de Gary Ross
 2013 : Hunger Games : L'Embrasement (The Hunger Games: Catching Fire) de Francis Lawrence
 2014 : Hunger Games : La Révolte, partie 1 (The Hunger Games: Mockingjay - Part 1) de Francis Lawrence
 2015 : Hunger Games : La Révolte, partie 2 (The Hunger Games: Mockingjay - Part 2) de Francis Lawrence
 2016 : Free State of Jones de Gary Ross
 2017 : Mother! de Darren Aronofsky
 2018 : Supplies de Justin Timberlake (clip)
 2018 : Air Moves You d'Alejandro González Iñárritu (publicité pour Nike)
 2020 : Tales from the Loop (série TV) - 1 épisode
 2022 : Stillwater de Tom McCarthy
 2022 : KIMI de Steven Soderbergh

Directeur artistique

Liens externes

Naissance en février 1965
Naissance à Lawrence (Massachusetts)
Chef décorateur américain


text:
Alexander Koch, född den 22 februari 1969 i Bonn, Tyskland, är en tysk fäktare som tog OS-guld i herrarnas lagtävling i florett i samband med de olympiska fäktningstävlingarna 1992 i Barcelona.

Referenser

Källor
 Denna artikel är helt eller delvis översatt från motsvarande artikel på engelska wikipedia.

Externa länkar

Tyska fäktare
Tyska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1992
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1992 från Tyskland
Tävlande i fäktning vid olympiska sommarspelen 1992
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1996 från Tyskland
Tävlande i fäktning vid olympiska sommarspelen 1996
Män
Födda 1969
Levande personer
Personer från Bonn
Idrottare från Nordrhein-Westfalen


text:
Les Championnats d'Asie de cyclisme sur piste 2020 ont lieu du 17 au  à Jincheon en Corée du Sud. Bien que l'événement était initialement planifié pour 2020, il est avancé à octobre 2019 en raison de la chronologie des qualifications pour les Jeux olympiques d'été de 2020.

En même temps que les  championnats d'Asie sur piste élites, ont lieu les  championnats d'Asie sur piste juniors (moins de 19 ans) et les  championnats d'Asie sur piste paracyclistes.

Résultats des championnats

Épreuves masculines

Épreuves féminines

Tableau des médailles

Notes et références

Liens externes
  Site officiel
 Résultats complets
 Résultats complets

2019
Cyclisme
Cyclisme 2019
Asie 2019
Asie
2019 en Corée du Sud
Cyclisme en octobre 2019


text:
Leptachirus bensbach är en fiskart som beskrevs av Randall 2007. Leptachirus bensbach ingår i släktet Leptachirus och familjen tungefiskar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Tungefiskar
bensbach


text:
High to Medium Air Defense (HIMAD) is a group of anti-aircraft weapons and tactics that have to do with defense against high to medium altitude air threats, primarily aircraft and missiles.
HIMAD and its complements, SHORAD (Short Range Air Defense) and THAAD (Terminal High Altitude Area Defense) divide air defense of the battlespace into domes of responsibility based on altitude and defensive weapon ranges.

United States

The United States Army HIMAD systems include:
 MIM-104 Patriot
 MIM-23 Hawk

Russia
Russian HIMAD systems include:
 S-300
 S-400
 S-500

China
 HQ-9
 HQ-22

France / Italy
 SAMP/T

South Korea
 L-SAM

India
 Barak-8 (co-developed with Israel)
 XRSAM

Iran
 Bavar-373

Israel
 Barak-8 (co-developed with India)

See also
 SHORAD - Short Range Air Defence
 THAAD - Terminal High Altitude Area Defense

Anti-aircraft warfare


text:
Snöfall (norska: Snøfall) är en norsk julkalender som visades på NRK Super 2016. Julkalendern visades dubbad till svenska i SVT julen 2017 och i YLE julen 2018.

Produktionen kostade ca 50 miljoner.

Serien vann tre pris under Gullruten 2017: bästa barn- eller ungdomsprogram, bästa ljudproduktion (Renate Bakke och Magnus Torkildsen) och bästa originalmusik (Henrik Skram). Dessutom nominerades serien i klassen bästa kvinnliga skådespelare (Kjersti Elvik), bästa fotot - drama, bästa grafisk design / VFX, bästa kostym/smink och bästa ljus/scengrafi/produktionsdesign.

Handling
Serien handlar om föräldralösa Selma som drömmer om att ha en egen familj. Småningom finner hon en hemlig portal in till en sagovärlden som heter Snöfall. Där väntar både kärlek, faror och magi.

Rollista

 Siri Skjeggedal – Selma
 Even Aakre – Håkon
 Kevin Haugan – Pil
 Charlotte Myrset – Frida
 Nils Jørgen Kaalstad – Stål, Fridas pappa
 Cecilie Mosli – Yndis, Fridas mamma
 Trond Høvik – Julius, jultomten
 Vidar Magnussen – Winter, jultomtens sekreterare
 Iselin Shumba – Hjerterud
 Kjersti Elvik – Ruth
 Johannes Joner – IQ
 Calle Hellevang-Larsen – Trixter, hemlig vän/ren
 Hege Schøyen – oraklet
 Ella Indregard Yttri – Lilli
 Fredrik Ägde – Fred
 Patrick Odhiambo Makosir – Aslak
 Philip Bargee Ramberg – Ishaan
 Niels Halstensen Skåber – grobian
 Fridtjof Beer Roland – Andor
 Dennis Emmanuel Carlie – Calle
 Sunniva Hovdhaugen – Alvine
 Dhani Singh – Varda
 Maria Bock – Normann, Pils mamma
 Espen Torkildsen – Evald
 Thomas Bye – Alfred
 Håvard Lilleheie – Kjell Svendsen
 Birgitte Larsen – advokat
 Morten Espeland – man från barnens bästa
 Tone Danielsen – dam från kalla fakta
 Ingrid Anne Yttri – läraren Anne
 Sam – hunden Casper

Lista över avsnitt

 Selma i Vu och Julius i Snöfall
 Antikvariat
 Julius uppsöks av Oraklet
 Selma rymmer
 Selmas resa till Snöfall
 Selma och Julius
 Var är Julius?
 Selma i Snöfall
 Middag hos Winter
 Julfesten
 Julius har kastat luvan
 Snöfallkampen
 Selma vill hem
 Julius dagbok
 Winter och julbreven
 Den hemliga vännen
 Brevfåglarna
 Släden
 Allt hopp är borta
 Selma uppsöks av Oraklet
 Skugghålan
 Mörkret
 Kampen mot tiden
 Julafton

Musiken
Den 9 december 2016 släppte NRK musiken från julkalendern på CD och på Spotify, iTunes och andra digitala tjänster. Albumet innehåller 26 spår. Musiken komponerades och orkestrerades av Henrik Skram och texterna skrevs av Hanne Hagerup, Hilde Hagerup och Klaus Hagerup med undantag för spår 26; "Selmas sång" som komponerades av Eva Weel Skram och Thomas Stenersen med text av Synne Teksum. All inspelad musik framfördes av Kringkastingsorkestret under ledning av dirigent Matt Dunkley.

Spårlista

 01 – Sporliste
 02 – Vignett
 03 – Her bor jeg
 04 – Veien til Snøfall
 05 – Hagen
 06 – Over vidda
 07 – Selma
 08 – Mysteriet i Snøfall
 09 – Mørke
 10 – Trixterjakt
 11 – God morgen
 12 – Pipehopp
 13 – Winter
 14 – Selma lengter hjem
 15 – Sov i ro
 16 – Selma og Ruth
 17 – Julebøll
 18 – Fra Snøfall til Vu
 19 – Julius glade sang
 20 – Torget
 21 – Winter er ikke lærling
 22 – Ny dag i Snøfall
 23 – Den siste julekula
 24 – Brevfuglene kommer
 25 - Julaften
 26 - Selmas sang

Sångtexter
Det finns tre sånger med text, Sov i ro, Julius glade sang och Selmas sang.

Notbok
Musiken från serien har även givits ut i eget nothäfte, av Musikk-Husets Forlag AS.

Referenser

Externa länkar
Snøfall på NRK:s hemsida

Julkalendrar i NRK
Norska TV-serier från 2010-talet


text:
Timothy Wong Man-kong () is a historian from Hong Kong and associate professor within the Department of History at Hong Kong Baptist University. He earned a bachelor's degree from Hong Kong Baptist College followed by MPhil and PhD, both at the Chinese University of Hong Kong. Wong was elected a fellow of the Royal Historical Society in 2018.

Writings

Selected single authored books

 Cross-cultural Perspectives on the History of Chinese Protestantism: A Collection of Essays《跨文化視野下的中國基督教史論集》. Taipei: Cosmic Light 宇宙光, 2006.

Selected co-authored books

 A Documentary History of Public Health in Hong Kong. Hong Kong: Chinese University Press, 2018.
 Between Continuity and Changes: Studies on the History of Chinese Christianity since 1949.  Hong Kong: Alliance Bible Seminary, 2017.
 A History of Hong Kong Baptist University, 1956-2016.  Hong Kong: The Joint Publishing Company (), 2016.
 A Centenary History of St. Paul's Church, Hong Kong Sheng Kung Hui. . Hong Kong: Chung Hwa Bookstore (), 2013.

Selected co-edited books

 Western Tides Coming Ashore in a Changing World:Christianity and China's Passage into Modernity  Hong Kong: Alliance Bible Seminary, 2015.

Selected journal articles

 "The China Factor and Protestant Christianity in Hong Kong: Reflections from Historical Perspectives", Studies in World Christianity,  8 (1): 115–137. doi:10.3366/swc.2002.8.1.115.

References

Living people
Year of birth missing (living people)
21st-century Hong Kong historians
Academic staff of Hong Kong Baptist University
Alumni of Hong Kong Baptist University
Alumni of the Chinese University of Hong Kong


text:
The cuneiform sign am, is a common-use sign of the Amarna letters, the Epic of Gilgamesh, and other cuneiform texts (for example Hittite texts). It is also used as AM.

Linguistically, it has the alphabetical usage in texts for a, or m, or syllabically for am. The "a" is replaceable in word formation by any of the 4 vowels: a, e, i, or u.

Epic of Gilgamesh usage
The am sign usage in the Epic of Gilgamesh is as follows: am-(87 times); AM-(4).

References

Moran, William L. 1987, 1992. The Amarna Letters. Johns Hopkins University Press, 1987, 1992. 393 pages.(softcover, )
 Parpola, 1971. The Standard Babylonian Epic of Gilgamesh, Parpola, Simo, Neo-Assyrian Text Corpus Project, c 1997, Tablet I thru Tablet XII, Index of Names, Sign List, and Glossary-(pp. 119–145), 165 pages.

Cuneiform signs


text:
Junya Nodake (født 11. september 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Kagoshima United FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan


text:
Jerzy Janikowski (13 April 1952 – 21 December 2006) was a Polish fencer. He competed in the individual and team épée events at the 1972 and 1976 Summer Olympics.

References

1952 births
2006 deaths
Polish male fencers
Olympic fencers of Poland
Fencers at the 1972 Summer Olympics
Fencers at the 1976 Summer Olympics
People from Dąbrowa Górnicza
Sportspeople from Silesian Voivodeship
21st-century Polish people
20th-century Polish people


text:
Arrow is a commuter rail line in San Bernardino County, California, United States. Opened on October 24, 2022, the line runs from the San Bernardino Transit Center in Downtown San Bernardino in the west to the University of Redlands in Redlands in the east.

The line was planned and constructed by the San Bernardino County Transportation Authority as the Redlands Passenger Rail Project and is operated under contract by Metrolink, which integrates Arrow into its commuter rail system making it the only line in the entire Metrolink system to be entirely in San Bernardino County and also became the second line not to serve Los Angeles Union Station nor cross the Los Angeles River since the opening of the Inland Empire-Orange County Line in October 1995.

Operation

Route
The  route uses a former Atchison, Topeka and Santa Fe Railway line. While mostly a single track line,  of double track were constructed in the middle of the route to allow vehicles to pass each other. Low-volume freight service by BNSF uses the route during overnight hours when Arrow service is not running for a few customers located on the portion of the line just west of San Bernardino–Tippecanoe station.

Hours and frequency

Most trip schedules are coordinated to allow relatively short connection times with San Bernardino Line trains at San Bernardino Transit Center for trips to and from Los Angeles. One trip early in the morning and two later in the evening will be added once Arrow receives permission to implement a quiet zone and stop sounding train horns at level crossings along the route.

Stations

From west to east, the line starts at the San Bernardino Transit Center (also called  station), where passengers can transfer to several local and regional bus routes, Metrolink trains and the sbX bus rapid transit line, the line then makes stops at  station, crosses under Interstate 10 and enters Redlands reaching the  station, after that trains enter central Redlands serving  station, built alongside the historic Redlands Santa Fe Depot, before reaching its final stop,  station at the University of Redlands.

Rolling stock
FLIRT DMUs built by Stadler Rail were selected for service on the line under a $31.4 million contract. An additional FLIRT utilizing hydrogen fuel cell energy storage is being developed by Stadler for use on the line, with a planned introduction in 2024.

History

Previous rail service in Redlands included the Pacific Electric "Red Car" trolley system and the Atchison, Topeka and Santa Fe Railway. The PE's San Bernardino Line served Redlands from Los Angeles by way of its Eastern District, which opened in 1905 and was abandoned in 1937. Extant infrastructure includes the PE right of way, the ATSF's Redlands depot and the Redlands Trolley Barn.

Proposals for a restored passenger rail connection between San Bernardino and Redlands were made as early as the 1990s, with the service originally projected to start in 1995. This date has progressively been delayed to 2013, 2015, and 2018. The project was then known as the Redlands Passenger Rail Project.

By 2011, the estimated cost of construction was between $130 million and $150 million. The first contract for the project was awarded on November 2, 2011, by San Bernardino Associated Governments (SANBAG) to HDR, Inc. for engineering and environmental services. The contract was an amendment to an existing contract for HDR to work on a separate project in the region, the extension of the San Bernardino Line to a new terminus at the San Bernardino Transit Center.

In September 2010, the SANBAG considered options that included Metrolink train service, other types of electrified or diesel trains, and buses. In April 2011, SANBAG announced that it had settled on conventional heavy rail equipment for the service. This would be provided by refurbished ex-Metrolink rolling stock operating on 30-minute peak period headways and hourly off-peak headways. While SANBAG preferred electrified light rail, its $268.1 million cost was over the $250 million limit for the federal Small Starts transit grants that would have been used. The estimated cost of heavy rail service was $198.6 million, which could be paid for using federal transportation grants that were based on population and sales tax revenues.

The plan to use conventional heavy rail equipment faced community opposition over concerns about the noise generated by the trains. In 2015, SANBAG announced it would instead use smaller diesel multiple unit (DMUs) railcars to serve as the line's rolling stock. The line would be constructed to allow some conventional Metrolink trains to continue to Redlands–Downtown station.

The project encountered further delays, including the U.S. federal government's shutdown in October 2013, after which point the construction was slated to begin in fall of 2016. In February 2014, the project was delayed again, when a SANBAG document said that "construction is planned to begin in late 2015 with operation in 2018." In 2015, SANBAG officials said the line was expected to be complete and operating in 2020. By July 2016, construction was planned to begin in 2017 and service in 2020. In July 2016, the project received an additional $8.6 million from the U.S. Department of Transportation in the eighth round of the TIGER grant program. Ahead of the groundbreaking, the  service was officially dubbed Arrow in November 2016.

Four initial stops were proposed: two in Redlands and two in San Bernardino, with an initial projected ridership of between 1,600 and 1,800 passengers daily. A fifth station near the headquarters of Esri at New York Street were added after the company offered funds for the addition. Initial plans called for a stop at Waterman Avenue in San Bernardino next to the Inland Regional Center, but the station was later moved to Tippecanoe Avenue instead, citing higher ridership due to the Inland Regional Center's heightened security after the San Bernardino mass shooting, as well as zoning modifications near the Waterman stop.

Construction
Groundbreaking for construction on the line took place on July 19, 2019. The construction project included replacing all track on the line, rebuilding five bridges, and installing 24 grade crossings.

During the planning process, the San Bernardino County Transportation Authority (SBCTA) planned to have the area's public transit agency, Omnitrans, operate the line. But, by October 2019, Omnitrans was facing deficits that forced it to reduce service. Because of the Omnitrans' difficult financial situation, SBCTA voted to transfer the operation and construction duties to Metrolink. The route and stations were shown as an under-construction extension of the San Bernardino Line on Metrolink's transit map that month.

Ribbon cutting celebrations were held on Friday, October 21, 2022, and the line opened on Monday, October 24, 2022.

Future
Plans for future improvments to the line were drawn up during the planning process. They call for additional passing sidings to allow 15-minute peak period headways and 30-minute off-peak headways.

Service could potentially be extended along the historic Redlands Loop around Highland and San Bernardino International Airport before returning to downtown San Bernardino.

References

External links

 SBCTA project microsite
 Archive of SANBAG project microsite
 Rail to Redlands Working Group

Commuter rail in the United States
Public transportation in San Bernardino County, California
Transportation in San Bernardino, California
Redlands, California
University of Redlands
Railway lines opened in 2022
Metrolink (California) lines
BNSF Railway lines
Arrow (rail line)


text:
Внутрішні війська, повна назва Внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ (МВС) (; абревіатура ВВ) — Парамілітарні підрозділи схожі на жандармерію у колишньому Радянському Союзі та у деяких країнах наступницях, включаючи Росію (до 2016 року), Україну (до 2014 року), Білорусь, Казахстан (до 2014 року), , Таджикистан, Грузію (до 2004) та решті колишніх РСР. Внутрішні війська підпорядковуються міністерствам внутрішніх справ відповідних країн.

Вони були створені для підтримки та підсилення міліції, забезпечення охорони громадського порядку, вирішення внутрішніх збройних протистоянь, охорони місць позбавлення волі та охорона стратегічних об'єктів інфраструктури (наприклад атомних електростанцій). Таким чином, вони використовувались і продовжують використовуватись у різних конфліктах та масових заворушеннях на теренах колишнього Радянського Союзу та сучасної Росії, включаючи Громадянську війну у Росії, Другу світову війну, масові репресії епохи сталінізму та Чеченські війни. В умовах воєнного стану внутрішні війська переходять під військове командування збройних сил та виконують завдання територіальної оборони та охорони правопорядку у прифронтовій зоні.

Історія внутрішніх військ Радянського Союзу
Внутрішні війська Радянського союзу були створені у 1919 році під орудою ВНК (пізніше НКВС, і стали відомі як «Сили НКВС»), пройшли крізь усі об'єднання та розподілення радянських органів державної безпеки і опинились під командуванням Міністерства внутрішніх справ поліцейського типу. Найвідомішим підрозділом внутрішніх військ є ОМСДОП, що базується біля Москви і веде свій початок від підрозділу «ОСНАЗ» підрозділ ВНК (колишній  ВЦВК). Пізніше вона була реорганізована у ДОП (Дивізію особливого призначення) підпорядковану ОДПУ та НКВС.

Друга світова війна

У липні 1941 року, підрозділи НКВС забезпечували охорону державних органів, залізничних шляхів та промислових центрів. Сили безпеки на залізничному транспорті складали 62,100 особового складу, сформованих у дев'ять дивізій та п'ять бригад, які охороняли 1,700 об'єктів. Оперативні сили, прямі попередники внутрішніх військ, включали 11 полків, дислокованих в західних військових округах, сім полків і три батальйони у внутрішніх районах та Окрему дивізію особливого призначення ім. Ф. Е. Дзержинського у Москві (передану від ОДПУ у 1934 році). У жовтні 1940 року були створені спеціалізовані підрозділи НКВС, які мали підсилити протиповітряну оборону важливих регіонів. До червня 1941 року це нове Головне управління місцевої протиповітряної оборони мало три полки, включаючи Москву та чотири батальйони, усі підрозділи хімічного захисту. Ще одна дивізія та п'ять бригад загальною чисельністю близько 30,000 чол. були у процесі створення.

Протягом Другої світової війни більшість частин внутрішніх військ НКВС діяли поряд із регулярними підрозділами Червоної армії проти сил країн Осі. Вони брали участь в обороні Москви, Ленінграду, Берестейської фортеці, Києва, Одеси, Воронежу, Сталінграду, Північного Кавказу та були широко задіяні під час Курської битви.

Як правило, внутрішні війська НКВС були оборонного спрямування, хоча вони відіграли особливо важливу роль у Битві за Москву, Блокаді Ленінграду та Сталінградській битві, де 10-а Стрілецька дивізія НКВС втратила протягом бою майже 90 % особового складу. Великі підрозділи внутрішніх військ також розміщувались за лінією фронту у вигляді загороджувальних загонів, для підтримки правопорядку і придушення можливих виступів населення, боротьби із диверсійними групами та охорони ключових об'єктів (таких як комплекс виробництва озброєння у Тулі, який у 1941 році охороняв 156-й полк НКВС) та залізничні споруди, що охороняла 14-а Дивізія НКВС по охороні залізничних споруд.

Разом, більш ніж 53 дивізії внутрішніх військ та 20 бригад несли активну службу у роки війни. З-поміж них, 18 підрозділів були нагороджені бойовими орденами (військовими нагородами чи почесними званнями). Всього у ході бойових дій було убито 977,000 військовослужбовців. Більш ніж 100,000 солдатів та офіцерів отримали нагороди за хоробрість перед лицем ворога та 295 військовослужбовців були нагороджені званням «Героя Радянського Союзу».

Післявоєнний Радянський Союз
Після закінчення війни, внутрішні війська відіграли важливу роль у придушенні локальних анти-радянських партизан у Балтійських країнах (таких як Лісові брати) та Української повстанської армії. У 1953 році внутрішні війська придушили повстання у Воркутинському трудовому таборі за допомогою вогнепальної зброї, яка спричинила загибель щонайменше 100 політичних в'язнів.

Більшість дивізій, бригад, полків та батальйонів внутрішніх військ закріплювались за певними військовими округами. Серед них був штаб внутрішніх військ прибалтики, який було перетворено на Управління внутрішніх військ НКВС-МВС-МДБ Прибалтійського військового округу (Управление ВВ НКВД-МВД-МГБ Прибалтийского округа). Це управління керувало декількома дивізіями внутрішніх військ, включаючи 14-у дивізію охорони залізничних споруд від 1944 до 1951 року. Іншими дивізіями ПрибВО були 4-а, 5-а та 63-а Стрілецькі дивізії НКВС.

У 1969 році внутрішні війська підпорядковувались Головним управлінням внутрішніх військ МВС СРСР. За наказом міністерства внутрішніх справ номер 007 від 22 лютого 1969 року на базі внутрішніх та конвойних військ УРСР та МРСР було офіційно створено управління внутрішніх військ УРСР та МРСР.

На початок 1969 року у структурі МВС перебували:
 Управління внутрішніх військ (УВВ) МВС УРСР та МРСР
 ОМСДОП «ім. Ф. Е. Дзержинського» (Реутов, Московська область).
 19-а, 36-а (Москва), 43-а (Мінськ), 44-а (Ленінград), 54-а (Ростов-на-дону), 79-а (Кіров), 80-а (Куйбишев), 83-а (Сиктивкар), 84-а (Перм), 87-а (Свердловськ), 88-а (Ташкент), 89-а (Новосибірськ), 90-а (Кемерово), 91-а (Іркутськ) та 92-а (Хабаровськ) Конвойні дивізії
 Гвардійські бригади та полки
 Спеціальні підрозділи моторизованої міліції
 Військові академії

Інші десять конвойних дивізій були утворені до 1990-х років (42-а (Вільнюс), 68-а (Горький), 75-а (Алмати), 86-а, 101-а, 102-а, 38-а, 39-а, 48-а, 50-а та 76-а (77-а?) Конвоні дивізії (Петровський). 11 січня 1978 року було створено сили міністерства внутрішніх справ на далекому сході та у східному Сибіру. 23 квітня 1979 року на базі штабу 89-ї конвойної дивізії (Новосибірськ, частина 7540) було створено Управління внутрішніх військ (УВВ) МВС Західний Сибір (із включенням 90-ї та 102-ї конвойних дивізій). На базі 44-ї конвойної дивізії було утворено Північно-західний та Прибалтійський УВВ МВС.

Із початком Хрущовської епохи та десталінізації, внутрішні війська були значно зменшені за чисельністю, але їм залишились усі передвоєнні функції. Після Чорнобильської катастрофи у 1986 році особовий склад внутрішніх військ був серед ліквідаторів, задіяних у забезпеченні безпеки та надзвичайних заходів; сотні військовослужбовців отримали серйозні дози опромінення та десятки загинули. Станом на 1989 рік, із зростанням народного невдоволення, що почало проявлятись на теренах всього СРСР, внутрішні війська МВС за наказом Президії Верховної Ради, офіційно були передані у підпорядкування МВС після багатьох років у складі Міністерства оборони.

Розпад Радянського Союзу
Напередодні 1990-х у внутрішніх військах нараховувалось 180 полків (різного розміру), з яких 90 були підрозділами охорони виправних закладів, важливих громадських об'єктів та громадського порядку. Деякі з них були задіяні у етнічних конфліктах, які траплялися протягом Розпаду Радянського Союзу. Їх активність у цей період включає жорстоке придушення Тбілісі у 1989 році, коли внутрішні війська використовуючи саперні лопати калічили натовп беззбройних грузинських цивільних.

Після розвалу Радянського Союзу у 1990—1991 роках місцеві частини внутрішніх військ були перепідпорядковані урядам нових незалежних держав, за винятком трьох балтійських країн. Азербайджан (Внутрішні війська МВС Азербайджану), Казахстан, Російська Федерація (Внутрішні війська МВС Росії), Таджикистан (Внутрішні війська МВС Таджикистану) та Україна (Внутрішні війська МВС України) зберегли назву, організацію і завдання оригінальних внутрішніх військ. До грудня 2002 року Вірменія підтримувала Міністерство внутрішніх справ, але разом із міністерством національної безпеки воно буле реорганізовано у не міністерські інституції (постали дві організації: Поліція республіки Вірменія та Національна служба безпеки). Грузія виокремила воєнізовану гілку зі свого Міністерства внутрішніх справ та передала свої колишні внутрішні війська під командування Міністерства оборони у листопаді 2004 року.

Загальна організація

Незважаючи на підпорядкування цивільному поліцейському органу внутрішні війська є військовими силами з централізованою системою звань, командування та служби. головнокомандувач та штаб військ підзвітний тільки Міністерству внутрішніх справ, проте зберігає свою незалежну гілку командування. Радянські підрозділи внутрішніх військ в основному складались з призовників, набраних за тією ж системою що і для Радянської армії. Сучасні внутрішні війська у Росії і Україні зазнають поступового переведення на професійну основу комплектування. Офіцери внутрішніх військ навчаються як у власних спеціальних академіях, так і у армійських військових академіях.

Основними типами внутрішніх військ є польові підрозділи, підрозділи охорони тюрем, різні підрозділи охорони особливих об'єктів та спеціальні сили на зразок Русі. Від 1980-х років у лавах внутрішніх військ було сформовано декілька спеціальних підрозділів для протидії тероризму та звільнення заручників. Польові підрозділи дуже легкі моторизовані, піхотні, схожі за озброєнням та організацією на армійські підрозділи.

Радянські підрозділи охорони в'язниць (; кримінальний сленг: вертухаї) початково складались із підрозділів охорони периметру в'язниць та конвоїв. У пост-радянських країнах частина або усі обов'язки пов'язані із в'язницями і ув'язненими були передані іншим структурам.

Внутрішні війська в популярній культурі
Караул радянська драма 1990 року, заснована на реальній історії солдата внутрішніх військ, який вбив усю свою зміну караулу тюремного транспорту через дідівщину (система жорстокого поводження).

Див. також
 Корпус внутрішньої безпеки (Польща)
 Внутрішня сторожа (Російська імперія)
 Окремий корпус жандармів (Російська імперія)
 Національна гвардія (Сполучені Штати)

Посилання

 «Internal Troops of the MVD SSSR», by William C. Fuller, College Station Papers, Defence Studies, 1983.
 «Soviet Union, a County Study», Library of Congress Country Studies.

Рекомендована література
 László Békési, György Török: KGB and Soviet Security Uniforms and Militaria 1917—1991 in Colour Photographs, Ramsbury (UK), 2002, ISBN 1-86126-511-5.

Посилання
 Agentura.ru: Внутрішні війська
 Структура внутрішніх військ


text:
Sandie Clair (Toló, 1 d'abril de 1988) és una ciclista francesa especialista en pista. Ha obtingut diverses medalles als Campionats del Món, als Campionats del món júnior i als Campionats d'Europa.

Palmarès
 2006
  Campiona del món júnior en 500 metres contrarellotge
 2007
  Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2008
  Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
  Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat per equips (amb Virginie Cueff)
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2009
  Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
  Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat per equips (amb Virginie Cueff)
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2010
  Campiona d'Europa en Velocitat
  Campiona d'Europa en Velocitat per equips (amb Clara Sanchez)
  Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
  Campiona d'Europa sub-23 en Keirin
  Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat per equips (amb Virginie Cueff)
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2011
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2012
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
 2013
  Campiona de França de 500 metres contrarellotge
  Campiona de França de Velocitat per equips

Resultats a la Copa del Món
 2008-2009
 1a a Cali, en Velocitat per equips

Enllaços externs

 Fitxa als Jocs Olímpics
 Fitxa a sitiodeciclismo.net
 Fitxa a cyclebase.nl
 Fitxa a museociclismo.it

Ciclistes de Provença-Alps-Costa Blava
Persones de Toló
Esportistes francesos als Jocs Olímpics d'estiu de 2016
Esportistes francesos als Jocs Olímpics d'estiu de 2012
Ciclistes franceses
Esportistes occitans


text:
Telegram (software)Wenbera is one of the 20 Districts of Ethiopia, or woredas, in the Benishangul-Gumuz Region of Ethiopia.  Part of the Metekel Zone, it is bordered on the south and west by the Kamashi Zone, on the north by the Beles River which separates it from Guba and Dangur, and by Bulen on the east; the Abay River defines the boundary between Wenbera and the Kamashi Zone.

Towns in Wenbera include Debre Zeyit. The highest point in this woreda is Mount Minjo  (2,435 meters), west of Debre Zeyit; other elevations include the Borema range, the Gum Gum mountains and the Sassie mountains in the northwest corner of the woreda. Rivers include the Naga, a south-flowing tributary of the Abay.

Demographics
The 2007 national census reported a total population for this woreda of 60,000, of whom 29,196 were men and 30,804 were women; 5,476 or 9.13% of its population were urban dwellers. The majority of the inhabitants said they practiced Ethiopian Orthodox Christianity, with 70.77% of the population reporting they observed this belief, while 16.84% of the population were Moslem, 7.88% practiced traditional beliefs, and 4.02% were Protestant.

Based on figures from the Central Statistical Agency in 2005, this woreda has an estimated total population of 56,260, of whom 27,409 are men and 28,851 are women; 4,179 or 7.43% of the population are urban dwellers which are greater than the Zone average of 10.7%. With an estimated area of 7,134.53 square kilometers, Wenbera has a population density of 7.9 people per square kilometer which is lower than the Zone average of 8.57.

The 1994 national census reported a total population for this woreda of 41,686 in 8,050 households, of whom 20,411 were men and 21,275 were women; 2,429 or 5.83% of its population were urban. The five largest ethnic groups reported in Wenbera were the Shinasha (33.6%), the Oromo (33.4%), the Gumuz (27%), the Amhara (3.7%), and the Awi (1%) a subgroup of the Agaw; all other ethnic groups made up 1.3% of the population. Oromiffa is spoken as a first language by 40%, Gumuz by 27%, Boro by 5.1%, Amhara by 3.8%, and 0.7% spoke Berta; the remaining 23.4% spoke all other primary languages reported. The majority of the inhabitants practiced Ethiopian Orthodox Christianity, with 71% of the population reporting they held that belief, while 15.4% were Muslim, and 11% observed traditional religions. Concerning education, 17.31% of the population were considered literate, which is less than the Zone average of 18.61%; 7.96% of children aged 7–12 were in primary school; 2.02% of the children aged 13–14 were in junior secondary school; and 2.79% of the inhabitants aged 15–18 were in senior secondary school. Concerning sanitary conditions, 8.7% of the urban houses and 4.3% of all houses had access to safe drinking water at the time of the census, while 39.3% of the urban and 6.3% of all houses had toilet facilities.

Notes

Districts of Benishangul-Gumuz Region


text:
Ке́трін Елі́забет (Кейт) А́птон (;  , Сент-Джозеф, Мічиган, США) — американська акторка та модель.

Життєпис
Народилася 10 червня 1992 в місті Сент-Джозеф, штат Мічиган. Виросла в місті Мельбурн, штат Флорида.

Дядько Кейт, Фред Аптон, є представником одного з округів в конгресі штату Мічиган. У Кейт троє рідних братів.

З дитинства займалася кінним спортом, тричі перемагала на «APHA Reserve World Championship» серед юних вершниць 13-14 років.

Кар'єра
У 2008 році успішно взяла участь у кастингу та уклала угоду з модельним агентством «Elite Model Management». Пізніше переїхала до Нью-Йорка, де уклала угоду вже з іншим модельним агентством — «IMG Models».

У 2011 році стала обличчям компанії «Beach Bunny Swimwear», яка спеціалізується на виготовленні купальників.

У 2011 році журнал «Esquire» присвоїв Кейт звання «Дівчина літа» 2011 року. У тому ж році вона вперше з'явилася в журналі «Sports Illustrated Swimsuit Issue» у рубриці «Новачок року», а у 2012 році було оголошено, що її світлина прикрасить обкладинку одного з випусків цього журналу.

У 2014 році журнал «FHM» розташував Аптон на 18-у місці в списку найсексуальніших жінок світу, а американський журнал «People» в грудні того ж року назвав її «Найсексуальнішою жінкою року».

У 2014 році Аптон відзнімкувалася в ролі Афіни в рекламі Game of War — однієї з найпопулярніших стратегічних ігор на мобільних платформах, розробленої каліфорнійською компанією Machine Zone.

Кіно

Примітки

Посилання
 Офіційна іменка

Вершники США
Американці англійського походження
Американські кіноакторки
Американські жінки-моделі
Американці шотландського походження


text:
Dimitri El Murr (né en 1976) est un universitaire et philosophe français, spécialiste de Platon.

Biographie
Ancien élève de l'École normale supérieure de Paris (L 1997) et agrégé de philosophie, il soutient une thèse de doctorat en 2005 à l'université Paris I intitulée « Contrainte et cohésion : la notion de lien dans les Dialogues de Platon ». Après avoir enseigné pendant dix ans dans cette même université comme maître de conférences, il est élu professeur à l'École normale en 2017. Il est également membre du centre Jean Pépin (UMR 8230), centre du CNRS dédié en partie à l'Antiquité tardive et au néo-platonisme. Depuis le  janvier 2019, il est également directeur du département de philosophie de l'ENS.

Ses recherches portent sur l'antiquité et notamment Platon, Socrate, le platonisme et le néoplatonisme. Ses thèmes de prédilections sont l'amitié et la philosophie politique.

Il fut membre junior de l'Institut universitaire de France entre 2010 et 2015 et a reçu en 2014 le Prix Reinach de l'Association des Études grecques pour Savoir et gouverner. Essai sur la science politique platonicienne.

Ouvrages
 L'Amitié, choix de textes avec introduction, commentaires et glossaire, Paris, GF-Flammarion, 2001.
 Aglaia, autour de Platon. Mélanges offerts à Monique Dixsaut, dirigé par A. Brancassi, D. El Murr et D. P. Taormina, Paris, Vrin, 2010.
 La Mesure du savoir. Études sur le Théétète de Platon, Paris, Vrin, 2013.
 The Platonic Art of Philosophy, dirigé par G. Boys-Stones, D. El Murr et Ch. Gill, Cambridge, Cambridge University Press, 2013.
 Savoir et gouverner. Essai sur la science politique platonicienne, Paris, Vrin, 2014.

Traductions
 Platon. Le Politique, introduction, traduction et commentaire par M. Dixsaut, avec D. El Murr, M.-A. Gavray, A. Hasnaoui, É. Helmer, A. Larivée, A. de la Taille et F. Teisserenc, Paris, Vrin, 2018.

Notes et références

Liens externes

Philosophe français du XXIe siècle
Historien de la philosophie antique
Auteur publié par la Librairie philosophique J. Vrin
Auteur publié par les éditions Flammarion
Docteur de l'université Paris I Panthéon-Sorbonne
Professeur français de philosophie
Élève de l'École normale supérieure
Naissance en 1976
Lieu de naissance inconnu


text:
Les regions de Xile són la divisió administrativa de primer nivell de la República de Xile. La situació actual fixa la divisió administrativa del país en setze regions, les quals es subdivideixen en 54 províncies i aquestes en 346 comunes. Al capdavant del govern de cada regió hi ha un intendent que és nomenat pel President de la República.

Origen i evolució

Les regions foren creades per decret llei l'any 1974, substituint la divisió antiga en províncies. En principi, les regions eren 13, identificades per una xifra romana de l'I al XII, de Nord a Sud del país i la tretzena corresponia a la Regió Metropolitana de Santiago, amb l'identificatiu RM. La Constitució de 1980 consolidà aquesta divisió en el seu article 45è. El 2005 es va introduir una esmena al text constitucional, eliminant l'esment al nombre de 13 regions, per a possibilitar, si calgués, la variació del total de regions sense haver de reformar la carta magna. Així doncs, el 2007 es crearen dues noves regions a les que s'assignà la identificació XIV i XV però sense obeir el criteri geogràfic inicial.

Llista de regions

Enllaços externs

 Constitució de Xile actualitzada a la Biblioteca del Congreso Nacional
 Informe sobre la divisió administrativa, de l'Instituto Nacional de Estadística de Xile


text:
La Commission fédérale des banques (CFB) était une commission suisse chargée de la régulation et de la surveillance du marché bancaire intérieur.

Composition et rôle

Formée de sept à onze membres nommés par le Conseil fédéral, elle est en particulier responsable d'accorder et de retirer les autorisations d'exercer aux banques sur le territoire suisse, ainsi que d'approuver et de surveiller le règlement du fonds de ces établissement.

Dissolution

Elle a été dissoute le  janvier 2009. Ses activités ont alors été reprise, entre autres, par l'Autorité fédérale de surveillance des marchés financiers (FINMA).

Notes et références

Économie en Suisse
Politique en Suisse
Système bancaire


text:
Bernardo de Septimania (795 u 804- Tolosa 844) fue hijo de Guillermo I de Tolosa, y gobernó del 826 al 832 como Conde de Barcelona y por segunda vez del 835 al 844 como Conde de Tolosa y Conde de Barcelona. Fue el sucesor del franco Rampón y era la cabeza visible del partido de la guerra contra los musulmanes, y pro-franco (o sea opuesto a los intereses de la nobleza local goda).

Primer periodo como conde de Barcelona

Tras su designación, un magnate llamado Aizón, quizás un godo lugarteniente del ex conde Bera, o quizás un árabe (Aysun) hijo de Sulayman ben al-Arabí, que residía confinado en Aquisgrán desde una fecha indeterminada, escapó de su cautiverio llegando a la Marca Hispánica, a la región de Vich, donde las guarniciones de los castillos de la zona, que debían ser favorables a Bera, se le unieron en una rebelión contra el nuevo conde. Sólo el castillo de Roda de Ter, en el condado de Osona se resistió y fue destruida por los sublevados. Muchos nobles godos se unen a Aizón y entre ellos Guillemundo o Guillemundus, hijo de Bera, que era aun conde de Rasez y Conflent. Incluso se reclutaron musulmanes partidarios de la paz con los francos. Desde la zona central que ocupaba, Aizón sometió a castigo al condado de la Cerdaña y a la región del Vallés. El joven conde Bernardo, que no tenía aun los treinta años, pidió y recibió alguna ayuda del Emperador, así como también de algunos nobles locales godos o hispani (826). Por ello Aizón se vio obligado a solicitar ayuda de la única potencia que podía hacer frente a los francos, el emir de Córdoba, y envió una embajada presidida por su hermano, solicitando ayuda a Abderramán II. Este envió al general Ubayd Allah conocido también como Abu Marwan, que llegó a Zaragoza en mayo del 827. De allí pasó a territorio del condado de Barcelona, alcanzando Barcelona ciudad en verano, la cual fue sitiada sin éxito, saqueando sus alrededores. Pasaron entonces a Gerona que tampoco pudieron ocupar (10 de octubre de 827). Ludovico Pío mientras, enterado de la incursión musulmana, ordenó a su hijo Pipino de Aquitania, y a los condes Hugo de Tours y Matfredo de Orleans, el reclutamiento de un ejército, pero el reclutamiento fue lento y cuando estuvo formado ya Abu Merwan estaba regresando a sus dominios. Los rebeldes abandonaron el país con ellos (827). Probablemente Aizón se refugió en Córdoba, donde más tarde, sospechoso de conspiración, fue asesinado por orden del emir. También Guillemundo debió acabar sus días en Córdoba.

La victoria incrementó el prestigio de Bernardo. Aunque el condado de Osona, dependiente de Barcelona, quedó despoblado por medio siglo, su ruina se atribuyó a Hugo de Tours y Matfredo de Orleans por su tardanza en acudir. Ambos condes fueron desposeídos de sus condados en la Asamble de Aquisgrán de 828, y Orleans fue concedido a Eudes, pariente de Bernardo (conde de Orleans, Nevers y Autun de 828 a 834 en que murió combatiendo a las fuerzas de Lotario I). Gaucelmo recibió los feudos de Conflent y Rasez. Como el conde Leibulf de Narbona  había fallecido en la primavera de 828, sus extensos dominios fueron atribuidos a Bernardo: Narbona, Béziers, Agde, Melguelh, Nimes y probablemente Uzès. Por ello se le conoció como Bernardo duque de Septimania (o simplemente Bernardo de Septimania). En la Asamblea de Ingelheim de junio de 828 se consideró efectuar una incursión de represalia a territorio cordobés, pero aunque un ejército se reunió en Thionville no llegó a entrar en los dominios de Bernardo al desaparecer la amenaza musulmana, cuyos líderes parecían haber renunciado a un nuevo ataque.

En agosto de 829 el Emperador envió a su hijo Lotario a Italia, con el título de rey. Para sustituirle en la corte llamó a Bernardo de Septimania, con el título de camerarius, teniendo la custodia del niño Carlos (luego Carlos el Calvo). Bernardo confió el gobierno de sus condados a su medio hermano Gaucelmo, que por ello también fue llamado "marqués". A los pocos meses de estar en la corte Bernardo se había creado muchos enemigos que hicieron correr el rumor de una relación ilícita con la emperatriz, Judit de Baviera, lo que provocó un motín en el ejército reunido en Rennes para combatir a los bretones en abril de 830. Amenazado seriamente, pues los tres hijos mayores de Ludovico Pío apoyaban la corriente contra Bernardo, este abandonó la corte y volvió a sus dominios de Septimania y Gotia. Un hermano de Bernardo que se quedó en la corte, Heriberto, fue desterrado. Por un tiempo Lotario triunfó sobre su padre Ludovico, pero este recobró el poder en la Asamblea de Nimega de octubre de 830,  y en la Asamblea de Aquisgrán de febrero de 831 se procedió a un reparto del Imperio en el cual la Gotia fue asignada a Carlos el Calvo, aunque el reparto no sería efectivo hasta la muerte de Ludovico. Bernardo intentó vincularse de nuevo a Judit y Carlos el Calvo, pero estos, después de lo acontecido, evitaron relacionarse con el marqués. En la Asamblea de Thionville de octubre de 831 Bernardo pudo hablar personalmente con el Emperador, pero no le sirvió para recuperar su anterior posición en la corte. Por ello Bernardo optó por cambiar de bando.

Conde de Tolosa y Barcelona
En noviembre de 831 Pipino I de Aquitania se rebeló contra su padre. Su consejero Berenguer, conde de Tolosa  desde 814 y consejero de Pipino desde 816, le aconsejó no rebelarse pero Bernardo de Septimania le instigó a la rebelión. A principios de 832 Ludovico Pío inicia la campaña contra su rebelde hijo. Berenguer, leal al Emperador penetró en los dominios de Bernardo apoderándose de alguno de ellos, con seguridad de Rosellón (con Vallespir), probablemente también de Rasez y Conflent. El 2 de febrero de 832 Berenguer ya está en Elna. Finalmente en otoño del mismo año, sucesivas victorias de las fuerzas imperiales, obligan a Pipino y Bernardo a comparecer ante el Emperador (octubre). Pipino fue desposeído de su reino y enviado preso a Tréveris, siendo concedidos sus territorios a Carlos (el Calvo). Bernardo fue acusado de infidelidad y destituido de todas sus posesiones en Septimania y Gotia que fueron entregadas a Berenguer de Tolosa. Probablemente Gaucelmo fue desposeído también de sus condados, pero por un tiempo conservó el condado de Ampurias no acatando su destitución. Finalmente en el año 833, por la mediación del abad Angenís de Fontanelle, renunció y partió hacia propiedades de la familia en Borgoña, junto a su fiel lugarteniente Sanila.  Gaucelmo y Sanila morirán ejecutados por haber defendido Chalon-sur-Saône contra el ataque de Lotario en 834 (incluso fue asesinada una monja, hermana de Gaucelmo y de Bernardo de Septimania, llamada Gerberga). En esta última guerra, donde Lotario fue derrotado, Bernardo y Gaucelmo lucharon al lado de Pipino de Aquitania, uno de los que finalmente salió  victorioso. Bernardo de Septimania, alegando el alto precio de sangre pagado en la lucha, reclamó la devolución de sus dominios. Berenguer los ostentaba legítimamente y su bando también había salido vencedor de la lucha aunque debilitado. El Emperador dudó como actuar. En junio de 835 convocó a Bernardo y Berenguer a una Asamblea en Crémieu, cerca de Lyon, donde se tomaría una decisión, pero en el viaje Berenguer murió súbitamente. Ya sin obstáculo el Emperador atribuyó los condados de Septimania, Gothia y Tolosa a Bernardo. Solo Ampurias y Rosellón, que habían sido ya atribuidos a los condes Suñer y Alarico, y Urgel y Cerdaña que se habían separado de Tolosa por usurpación de Aznar I Galíndez y que al ser expulsado habían sido atribuidos a Sunifredo hermano del conde Oliba de Carcasona, faltaban a Bernardo para completar el gran lote territorial que había administrado Berenguer.

Bernardo volvió a actuar despóticamente sin tener en cuenta especialmente los deseos de la población de origen godo que antes había apoyado a Bera y luego a Berenguer. Decenas de quejas se presentaron en su contra en la Asamblea de Quierzy-sur-Oise de septiembre de 838. Desde 841 estuvo a menudo ausente participando en las luchas del Imperio y los condados fueron administrados por los respectivos vizcondes. En la batalla de Fontenoy-en-Puisaye (25 de junio de 841) Carlos el Calvo y Luis el Germánico vencieron a su hermano Lotario que, sin embargo, pudo replegarse al Sur con su ejército. Bernardo permaneció en los alrededores del campo de batalla, esperando su resultado, y al acabar, envió a Guillermo (hijo de su matrimonio con la dama Dhuoda) a ofrecer homenaje a Carlos el Calvo, y a prometerle que su padre conseguiría la sumisión de Pipino II de Aquitania (cosa que no tenía intención de realizar). Durante la campaña de Carlos el Calvo en Aquitania del año 842, decidió castigar a Bernardo desposeyéndole del condado de Tolosa que entregó al conde Acfredo (julio de 842), pero Bernardo rehusó aceptar la decisión y se rebeló abiertamente, aliado a Pipino II, expulsando a Acfredo de Tolosa (843). El conde (ducem) Guerín de Provenza, que en 842 dirigió la campaña en Aquitania, pasó a combatir en Septimania. Diversos hechos externos (la invasión normanda, la rebelión bretona) obligaron a cesar las luchas civiles, y en agosto de 843 se firmó el Tratado de Verdún que repartía el Imperio, quedando Septimania y Gotia en el lote de Carlos el Calvo, salvo el condado de Uzes, donde Bernardo poseía bienes patrimoniales, que era asignado a Lotario. Además el condado de Autun, reclamado por Guillermo, hijo de Bernardo, fue confiado a Guerín, rival de Bernardo. En 844 Carlos el Calvo volvió a Aquitania con el objetivo de someter a Pipino II y conquistar Tolosa. Parece que en un golpe de suerte Bernardo de Septimania fue capturado por las fuerzas imperiales quizás durante el ataque a Tolosa. Un historiador francés, Pierre Andoque, mantiene que Bernardo fue capturado avanzado el año 843 por el duque Guerín en Uzes, y que en 844 fue llevado ante Carlos cuando este viajó a Aquitania. Sea como fuere, en mayo de 844 Bernardo fue presentado a Carlos tras su captura, quien ordenó su ejecución, siendo decapitado.  No obstante, Pipino II y Guillermo, hijo de Bernardo, infligieron una severa derrota a Carlos en Angumois el 14 de junio de 844, y así los seguidores de Bernardo no fueron totalmente eliminados.

Véase también
 Lista de condes de Barcelona

Bibliografía
 Perroy, Edouard (1974). Le monde carolingien. París.
 Fichtenau, H. (1978). The Carolingian Empire. Toronto.
 Rivera Garretas,  María Milagros (1990). «Dhuoda: La maternidad», en Textos y espacios de mujeres. (Europa, siglos IV-XV). Barcelona: Icaria,  p. 65-79. ISBN 84-7426-168-6
 Dhuoda (1991). Handbook for William. A Carolingian Woman's Counsel for Her Son, trad. e introducción de Carol Neel. The University of Nebraska Press. ISBN 978-0-8132-0938-8
 Isla Frez, A. (1993). La Europa de los Carolingios. Madrid, Síntesis. ISBN 9788477381501
 Peter Dronke, Peter  (1995).«Dhuoda», en Las escritoras de la Edad Media, Madrid: Crítica,  p. 62-85. ISBN 978-84-7423-721-4
 Dhuoda (1997). Manuel pour mon fils. Introduction, texte critique, notes par Pierre Riché. Paris: Édit. du Cerf. ISBN 9782204093262
 Dhuoda (1998). Handbook for her Warrior Son. 'Liber Manualis'. Ed. y trad. de Marcelle Thiébaux. Cambridge: Cambridge University Press.
 Ruiz-Domènec, José Enrique (1998-1999) El despertar de las mujeres (Península/Atalaya, 1998 y 1999). ISBN 978-84-8307-971-3
 Portet, Renada Laura (2003). El mirall de Duoda, comtessa de Barcelona, duquessa de Septimània. Péronnas: Edit. de la Tour Gile. ISBN 9782878024050
 Duoda (2004) Manual per al seu fill. Introducció i traducció de Mercè Otero i Vidal, Barcelona: Proa-Clàssics del cristianisme. ISBN 9788482563251
 Mayeski, Marie (2005). Dhuoda: Ninth Century Mother and Theologian, Hardcover. ISBN 9780940866461
 Sonya A. Quistslund, «Dhuoda, Ninth Century Mother and Theologian», en Theological Studies (julio, 2005).

Enlaces externos
 La frontera vista desde Barcelona, el caso de Duoda de Septimania. En el blog Medievalquiz. 11 de junio de 2011. [Visto el 8 de octubre de 2017]
 Fundación Medinaceli. [Visto el 8 de octubre de 2017]
 Bernardo de Septimania, conde de Barcelona, Osona y Gerona. En la web Condado de Castilla. 24 de febrero de 2015. [Visto el 8 de octubre de 2017]

Referencias

Condes de Barcelona
Condes de Tolosa
Condes de Carcasona
Historia de Cataluña: siglo IX
Ejecutados
Nobles de España del siglo IX
Nobles de Francia del siglo IX
Condes de Osona
Condes de Gerona
Nacidos en Gerona
Fallecidos en Toulouse