text:
Konsulat Generalny Rosji w Gdańsku, Konsulat Generalny Federacji Rosyjskiej () – placówka konsularna Rosji z siedzibą przy ul. Batorego 15 w Gdańsku.

Historia

okres do I wojny światowej
W 1718 na polecenie cara Piotra I zakupiono za 6000 guldenów pruskich z przeznaczeniem na siedzibę rezydenta carskiego w Gdańsku przy ul. Langgarten 74 (Długie Ogrody) dom "Zu den drei Bären" (do trzech niedźwiedzi). Jego formalne otwarcie nastąpiło w 1725. Na tej parceli w 1768 zbudowano nową rezydencję, nazywaną później pałacykiem konsulów rosyjskich lub domem rosyjskim (Russen-Haus).

Wewnątrz pierwszego z obu budynków, znajdowała się od 1720 prawosławna kaplica pod wezwaniem św. Mikołaja, którą przeniesiono do kolejnego, w którym funkcjonowała do 1926.

We wrześniu 1881 w pałacyku gościło dwóch cesarzy, rosyjski Aleksander III i niemiecki Wilhelm I.

Przedstawicielstwo również ówcześnie pełniło ważną rolę dla Rosji, m.in. monitorowało rosyjskie obroty handlowe w tranzycie przez Gdańsk.

Po wybuchu I wojny światowej, w 1914, ówczesny konsul generalny Dymitr Ostrowski został deportowany. Po zakończeniu działań wojennych, w pałacyku znalazło siedzibę m.in. przedstawicielstwo Wszechrosyjskiego Rządu admirała Kołczaka, pełniącego też szereg funkcji konsularnych.

okres międzywojenny
Po utworzeniu Wolnego Miasta Gdańska władze radzieckie powołały w marcu 1923 quasi‑konsulat ZSRR pod nazwą Rosyjskiego Komitetu Repatriacyjnego w WMG (Russisches Repatriations‑Komitee in den Freien Stadt Danzig E.V.), z siedzibą w hotelu Monopol przy Hundegasse 16–17, ob. ul. Ogarnej, który jednakże uległ szybkiej likwidacji. Według literatury źródłowej był on placówką OGPU. W tym samym roku ZSRR powołał w Gdańsku oddział Przedstawicielstwa Handlowego ZSRR, o czym poniżej.

Konsulat w Gdańsku powołano dopiero po podpisaniu w 1926 przez rządy RP i ZSRR umowy konsularnej, z siedzibą ponownie przy ul. Langgarten 74. Placówka funkcjonowała tamże aż do wybuchu wojny niemiecko-sowieckiej w 1941, zaś miejscowe władze przeznaczyły budynek na siedzibę Krajowego Urzędu ds. Prehistorii (Landesamt für Vorgeschichte) oraz Okręgowego Muzeum Prehistorycznego (Gaumuseum für Vorgeschichte). Budynek został spalony prawdopodobnie w marcu 1945 i obecnie nie istnieje.

W 1928 władze ZSRR planowały otwarcie konsulatu wraz z oddziałem przedstawicielstwa handlowego w Gdyni, do czego jednak nie doszło.

okres po 1945 r.
Po II wojnie światowej, w 1945, ponownie otwarto konsulat generalny ZSRR w Gdańsku. W latach 1945-1946 mieścił w budynku przy ul. Matki Polki 10, któremu później zmieniono adres na ul. Batorego 15, oraz przy ul. Konopnickiej 3.

W latach 1971-1993 w konsulacie mieściła się miejscowa komórka Grupy Operacyjnej KGB "Narew".

W latach 1984–2022 działała w Gdańsku instytucja promocji kultury rosyjskiej pod nazwą Domu Radzieckiej Nauki i Kultury (Дом советской науки и культуры), Rosyjskiego Ośrodka Nauki i Kultury w Gdańsku (Российский центр науки и культуры в Гданьске}, ostatnio - Domu Rosyjskiego w Gdańsku (Русский дом в Гданьске) (2021-2022).

Przedstawicielstwo Handlowe

okres międzywojenny
W 1923 otwarto w Gdańsku oddział warszawskiego Przedstawicielstwa Handlowego ZSRR (Торгпредство СССР, Russische Handelsvertretung in Polen, Handelsvertretung der UdSSR in Polen). Stanowiło też bazę dla działalności szpiegowskiej. W 1927 przedstawicielstwo mieściło się przy Vorstädtischer Graben 1a, ob. Podwale Przedmiejskie, następnie przy Langgasse 37 (1929), ob. ul. Długiej, przy Karrenwall 8 (1931-1933), ob. ul. Okopowej, oraz przy Stadtgraben 13 (1935), ob. Podwale Grodzkie. W 1929 przedstawicielstwo zatrudniało 13 osób.

Wcześniej założono spółkę - Gdańsko-Rosyjskie Towarzystwo Handlu (Danzig-Russische Handelsgesellschaft mbH - DAR) z siedzibą przy Hundegasse 21, ob. ul. Ogarnej (1920-1921), Langasse 25, ob. ul. Długiej (1923), Poggenpfuhl 42, ob. ul. Żabi Kruk (1923-1925), które było placówką radzieckiego wywiadu ofensywnego.

okres po 1945 r.
Oddział warszawskiego Przedstawicielstwa Handlowego ZSRR funkcjonował w Gdańsku również po II wojnie światowej, początkowo przy ul. Batorego 11 (1946), następnie przy ul. Jagiellońskiej 2,  ul. Okopowej 1b, oraz ul. Doki 2 (1965-), w latach 80. przy ówczesnej ul. Karola Marksa 126, obecnie ul. Hallera. W jego skład wchodziło m.in. przedstawicielstwa -
 Ministerstwa Floty Morskiej ZSRR (Министерство морского флота), ul. Doki 2
 Ministerstwa Floty Rzecznej RFSRR (Министерство речного флота), ul. Doki 2
 Rejestru Statków ZSRR (Регистр), ul. Doki 2
 chz Sudoimport (Судоимпорт),
oraz
 Ministerstwa Gospodarki Rybnej ZSRR (Министерство рыбного хозяйства), w budynku tzw. "Zieleniaka" przy Wałach Piastowskich 1.

W 1946 Przedstawicielstwo swój oddział miało też w Gdyni, przy ul. Żeromskiego 47.

Kierownicy placówki
 1717-1718 - Ludwik Kazimierz Łączyński (Ланчинский Людвиг Казимир), minister-rezydent, agent (ok. 1680-1752)
 1718-1736 - Georg Erdmann (Эрдман Георг), agent, od 1730 minister-rezydent (1682-1736)
 1736-1743 - Johann Schendel (Шендель Иоганн Людвиг), agent, od 1738 minister-rezydent (?-1743)
 1743-1755 - Kaspar Szerer (Шерер Каспар), minister-rezydent (1689-1755)
 1755-1757 - Christian Szewius (Шевиус Христиан Францевич), minister-rezydent (1734-1788)
 1756-1760 - Aleksiej Siemionowicz Musin-Puszkin (Мусин-Пушкин Алексей Семёнович), minister-rezydent (1729-1817)
 1761-1762 - Iwan Rżyczewski (Ржичевский Иван), minister-rezydent
 1762-1775 - Hans Wilhelm von Rehbinder (Ребиндер Ганс Вильгельм), minister-rezydent (1728-1779)
 1775-1779 - Siemion Wołczkow (Волчков Семен), chargé d'affaires
 1779-1786 - płk. Christoph de Peterson (Петерсон Христофор Иванович), minister-rezydent (1735-1789)
 1786-1787 - Siemion Sokołowski (Соколовский Семен Яковлевич), chargé d'affaires
 1787-1790 - Iwan Rückman (Рикман Иван Свастянович), chargé d'affaires (-1806)
 1790-1793 - Siemion Sokołowski (Соколовский Семён Яковлевич), chargé d'affaires
 1800-1816 - Leontij Trefurt (Трефурт Леонтий [Отто Лудольф] Федорович), konsul generalny, od 1808 minister rezydent (1772-1848)
 1817-1823 - Karl von Heydeken (Гейдекен Карл Егорович), konsul generalny (-1835)
 1824-1828 - Antoni Makarowicz (Макарович Антон Константинович), konsul generalny (1772-1828)
 1829-1833 – Ludwik Tęgoborski (Тегоборский Людвиг Валерианович), konsul generalny (1793-1857)
 1833-1842 – Karł Biucow (Бюцов Карл Карлович), konsul generalny (1791-1852)
 1843-1847 - Iwan Pachert (Иван Иванович Пахерт), konsul generalny
 1848 - Konstantin Czewati (Чевати Константин Степанович), konsul generalny (~1811-1862)
 1849-1868 – Aleksandr Adelung (Аделунг Александр Федорович), konsul generalny (1805-1868)
 1869-1877 - baron Karl Gottlob Freytag von Loringhoven (Карл Андреевич [Карл-Готлиб] Фрейтаг фон Лорингофен), konsul generalny (1811-1882)
 1879-1895 - baron Aleksandr Wrangel (Врангель Александр Егорович), konsul generalny (1833-1915)
 1895-1898 - Richard Magsig (Магсиг Рихард), agent konsularny
 1899 - Grigorij Bogosłowski (Богословский Григорий Петрович), konsul generalny (1841-1900)
 1899-1914 - Dmitrij Ostrowski (Островский Дмитрий Николаевич), konsul generalny (1856–1938)

okres 1926-1940
 1926-1933 - dr Ignatij Kalina (Калина Игнатий Петрович, Эйзенбух), konsul generalny (1884-1938)
 1935-1937 - Władimir Mieszczeriakow (Мещеряков Владимир Николаевич) (1885-1946)
 1937-1939 - Władimir Michels (Михельс Владимир Андреевич, Вольф Израилевич, pseudonim Мюллер) (1892–1940)
 1939 - Iwan Własow (Власов Иван Филиппович) (1904-1941)
 1939–1940 - Michaił Koptiełow (Коптелов Михаил Ефремович) (1904-1952)

okres 1945–1990
 1945–1949 – Timofiej Chorobrych (Тимофей Хоробрых), konsul, od 1946 konsul generalny (1913-)
 1949-1951 – Aleksandr Krasnienkow (Александр Красненков), konsul generalny
 1951-1954 – Michaił Potapow (Михаил Потапов), konsul generalny
 1955-1958 – Nikołaj Tałyzin (Николай Талызин), konsul generalny
 1958-1959 – Wiktor Sborszczikow (Виктор Сборщиков)
 1960-1961 – Iwan Kuzniecow (Иван Кузнецов)
 1962-1963 – Michaił Wasiljew (Михаил Васильев)
 1964-1965 – Wiktor Pieliszczenko (Виктор Пелишенко), konsul generalny
 1966-1972 – Iwan Borisow (Иван Борисов) (1911-)
 1972-1977 – Fiodor Szarykin (Федор Шарыкин)
 1979-1983 – Lew Wachramiejew (Лев Вахрамеев)
 1984-1987 – Iwan Tkaczenko (Ткаченко Иван Филаретович)
 1987-1990 – Wadim Mucki (Вадим Муцкий)

okres od 1991
 1992 –  Walentin A. Żychariew, konsul generalny
 2001-2002 – Nikołaj I. Biełowoł (Беловол Николай Иванович), konsul generalny
 2003-2006 – Wasilij Zujew (Василий Зуев), konsul generalny
 2006-2008 – Jurij Aleksiejew (Юрий Алексеев), konsul generalny
 2009-2013 – Siergiej Puczkow (Сергей Пучков), konsul generalny (1950-)
 2013-? – Aleksandr Karaczewcew (Александр Карачевцев), konsul generalny (1953-)
 2018-2021 – Wiktor Kolesnikow (Виктор Колесников), konsul generalny (1956-)
 od 2021 – Sergiej Semionow (Сергей Валентинович Семенов), konsul generalny (1962-)

Zobacz też
 Prawosławna parafia św. Mikołaja w Gdańsku
 Ambasada Rosji w Polsce
 Konsulat Generalny Rosji w Poznaniu
 Konsulat Generalny Rosji w Krakowie
 Ambasada RP w Moskwie
 Konsulat Generalny RP w Kaliningradzie
 Konsulat Generalny RP w Sankt Petersburgu
 Polsko-Rosyjska Izba Handlowo-Przemysłowa

Bibliografia

 Grzegorz Berendt: Żydzi na terenie Wolnego Miasta Gdańska w latach 1920-1945 (działalność kulturalna, polityczna i socjalna), Gdańskie Towarzystwo Naukowe, Gdańsk 1997
 Mirosław Golon: Konsulaty radzieckie w Polsce w latach 1945-1956 (konsulat generalny w Gdańsku i konsulat w Krakowie), [w:] Zakończenie II wojny światowej. Polityka i dyplomacja międzynarodowa 1945-2005, Fundacja Rozwoju Uniwersytetu Gdańskiego, Gdańsk 2006
 książki adresowe

Linki zewnętrzne
 Kierownicy Rosyjskiego Przedstawicielstwa Dyplomatycznego w Gdańsku w latach 1717-1914

Przypisy

Placówki dyplomatyczne i konsularne akredytowane w Polsce
Stosunki polsko-rosyjskie
Gdańsk
Rosja


text:
Нина Васильевна (Вильгельмовна) Воленс (1893—1937) — советский -аграрник.

Биография
Родилась в Санкт-Петербурге в 1893 году.

Окончила Бестужевские курсы, где и преподавала политическую экономию в 1915–1918 годах.

Написала статистико-экономические исследования: Колонисты Мурмана и их хозяйство. Материалы статистико-экономич. исследования 1921—1922 г.г. — Москва, 1926 (тип. Химтехиздата). — 112 с.: табл. — (Труды Научно-исследовательского института по изучению Севера (бывшая Северная научно-промысловая экспедиция)/ С.С.С.Р. Науч.-технич. отд. В.С.Н.Х.; № 104, Вып. 28) и Пришлые промышленники Мурманского трескового промысла (материалы статистико-экономического исследования Мурмана 1921—1922 г.) Таблицы. — Москва, 1926. - 15 с.; 25 см. - (Труды Научно-исследовательского института по изучению Севера/ СССР. Науч.-техн. отд. ВСНХ; № 128. Вып. 30). Также по экономическим исследованиям Севера ею была написана работа: Промыслы и сельское хозяйство Печорского края. — Москва; Ленинград, 1924 (: тип. изд. Молодая гвардия). — 124 с.: табл. — (Труды Северной научно-промысловой экспедиции/ С.С.С.Р. Науч.-технич. отд. В.С.Н.Х.; № 11, Вып. 21).

С 1925 года была сотрудником Якутской комиссии при АН СССР; составила Очерк хозяйственного строя Якутии (Ленинград: Акад. наук, 1927. — 28 с.).

В журнале Вестник Крестьянской России, издававшемся в Праге и Берлине в 1925—1933 годах была напечатана её статья: «О современном облике интеллигенции» (1925. — № 6-7).

Летом 1928 года была арестована вместе с Д. А. Акимовым, A. B. Коротковым и З. С. Будницкой, по делу зарубежной контр-революционной организации «Крестьянская Россия», которое органы ОГПУ привязывали к делу Трудовой крестьянской партии и в 1929 году постановлением Коллегии ОГПУ приговорена к 10 годам лагерей. Через Воленс во время её пребывания в столице действовал канал связи Республиканско-демократического союза с СССР.

Была расстреляна в Ярославле 4 сентября 1937 года.

Примечания

Ссылки
 Воленс Нина Васильевна

Слушательницы Бестужевских курсов
Преподаватели Бестужевских курсов
Экономисты, репрессированные в СССР
Расстрелянные в СССР

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Juan Larrea (24 June 1782 – 20 June 1847) was a Spanish businessman and politician in Buenos Aires during the early nineteenth century. He headed a military unit during the second British invasion of the Río de la Plata, and worked at the Buenos Aires Cabildo. He took part in the ill-fated Mutiny of Álzaga. Larrea and Domingo Matheu were the only two Spanish-born members of the Primera Junta, the first national government of Argentina.

He supported the secretary Mariano Moreno within the Junta, and was moved to the distant city of San Juan when the Morenists were removed from government. He returned as a deputy for Córdoba in the Assembly of Year XIII constituent assembly, promoting many resolutions. Together with Carlos María de Alvear, he organized the strategy for the downfall of the royalist stronghold in Montevideo, a threat to Buenos Aires during the Argentine War of Independence. Despite the victory, he faced political conflicts with admiral William Brown and an economic crisis, and was exiled from the country.

He moved to Bordeaux, France, but returned to Buenos Aires when his exile was lifted by the Oblivion law. He served as consul for a time, but his business declined and he committed suicide on 20 June 1847. He was the last surviving member of the Primera Junta.

Biography

Early life and Viceroyalty
Juan Larrea was born on 24 June 1782, in the city of Mataró, Catalonia. His father was Martín Ramón de Larrea, who was in charge of customs operations in Mataró, and his mother was Tomasa Espeso. He studied mathematics and navigation, and focused his education towards a career in commerce. His father died in 1793, so Larrea became the patriarch of the family. They moved to Buenos Aires, where he established a warehouse for wines, leather, and sugar. He traded with Peru, Upper Peru, Paraguay, Chile and colonial Brazil. By 1806 he was a well-respected businessman, and a syndic of the Royal Consulate. He promoted the role of deputies from Buenos Aires at the Madrid court, to better the representation of the Brazilian viceroyalty and reduce the privileges of peninsular merchants.

Buenos Aires and other nearby cities were involved in the British invasions of the Río de la Plata in 1806 and 1807. In the absence of reinforcements from Spain, viceroy Santiago de Liniers arranged that everyone in Buenos Aires capable of bearing arms should join the resistance against the second invasion. Larrea established the Legion of Catalan Volunteers with Jaime Nadal y Guarda, Jaime Lavallol and José Olaguer Reynals. Larrea was appointed captain of this military unit. The defense was successful, and the British were eventually forced to surrender and evacuate the viceroyalty.

Larrea's business prospered, and in 1808 the Buenos Aires Cabildo appointed him to oversee a naval patrol to suppress shipments of contraband. This gave him an opportunity to put his nautical skills to use. He also participated in the secret meetings of patriots who promoted political change, and joined the 1809 Mutiny of Álzaga, which attempted to depose viceroy Liniers and replace him with a Junta. The mutiny failed, but the patriots continued to plot, and in 1810 the May Revolution succeeded in deposing the new viceroy. Larrea did not take part in the discussions at the open cabildo, but was appointed as member of the Primera Junta.

Like many other nineteenth century Argentines prominent in public life, he was a freemason.

Primera Junta

Larrea's prestige as an influential businessman promoted his appointment as member of the Primera Junta. However, as with the other members, the precise reasons for his inclusion are unclear. The Junta's membership has been considered a balance between Carlotists and Alzaguists. Larrea resigned his wages from his position as Junta member, and organized the resources for the upcoming war of independence. Together with Manuel de Sarratea he drafted a new code regulating business in Argentina, and he also secured the exile of former viceroy Baltasar Hidalgo de Cisneros by bribing the captain of the ship carrying him, the Dart, to avoid any landfall until reaching the Canary Islands on the far side of the Atlantic. He supported the execution of Liniers after the defeat of his counter-revolution, and supported the secretary Mariano Moreno against the president Cornelio Saavedra. Larrea voted for the incorporation of deputies from other cities into the Junta, although he had previously indicated his opposition to the proposal. It was intended by Saavedra that this change would reduce Moreno's influence within the Junta.

The proposal prevailed, and the Primera Junta became the Junta Grande by incorporating the new deputies. The resignation and death of Mariano Moreno did not reduce the conflicts between Morenists and Saavedrists. A rebellion on behalf of Saavedrism ensued, on 5 and 6 April 1811, aiming at the resignation of all remaining Morenists, including Larrea. Larrea was accused of joining factions and risking public security, and was deposed. Taken prisoner, he was moved to the nearby city of Luján, and then to the distant San Juan.

Return to politics

Larrea resumed business activities in San Juan, avoiding politics until 1812. The Revolution of 8 October 1812 returned the Morenists to power, and so Larrea could return to Buenos Aires. He returned as a deputy for Córdoba to the Assembly of Year XIII constituent assembly.

In the assembly, Larrea promoted a customs law which taxed most imports, but made exceptions for machines, scientific tools, books, weapons and military supplies. He organized a local mint, and the supply of the Army of the North. The presidency of the assembly rotated, and Larrea presided from 30 April to 1 June 1813. During this time the Assembly outlawed torture and repealed all noble titles, and also chose the official Argentine National Anthem.

Larrea served briefly in the Second Triumvirate, replacing José Julián Pérez as finance minister, until the Assembly replaced the Triumvirate with the Supreme Director, an office placing the powers of head of state in the hands of one person. Gervasio Antonio de Posadas was chosen as the first Supreme Director. Posadas was concerned about Montevideo, a nearby city which had been under royalist control since the beginning of the war, and a constant threat to Buenos Aires. Carlos María de Alvear complemented the existing siege of Montevideo with a naval blockade, in which Larrea's expertise was instrumental. Alvear developed the military strategy, and Larrea took care of the financial aspects. Larrea drafted a report of the nature, costs and strength of the proposed navy, and the captains and sailors that were required, and planned to negotiate with the American William White. Larrea also appointed the Irish admiral William Brown to lead the attack. The royalist forces in Montevideo were finally defeated in June 1814.

Larrea did not get on well with Brown, who blamed him for disagreements and supply shortages, and even for discontent among the sailors. Buenos Aires did not have a naval tradition, and therefore most of the people involved in the naval campaign were foreigners. As a result, their commitment to the war was often limited. After the capture of Montevideo, Larrea instructed Brown to report directly to the minister of war, and not correspond with himself. Nevertheless, the disagreements continued. Due to the economic crisis caused by the war, Larrea sold the captured ships, decommissioned the navy and sold off the government's own ships, but the sailors complained that they had not received their wages, their reward for the military victory nor their percentage of the sale of the captured ships. Larrea and White were blamed for this. Larrea resigned by the end of the year, after signing an order for the creation of an infantry and a cavalry regiment for the Army of the Andes. Larrea blamed White for the unresolved dispute over the sailors' wages, declaring that he had arranged that White would organize the payment of the wages. Alvear resigned in 1815 after the mutiny of Álvarez Thomas, and all the members of his administration were put on trial. Larrea was accused of abuse of power, administrative fraud and stealing from the national treasury. All his properties were confiscated, and he was exiled.

Exile and return
After his exile, Larrea moved to Bordeaux in France, and did business with some of his old associates. He continued correspondence with Bernardino Rivadavia, and in 1818 he moved to Montevideo, under Brazilian control at that time, and strengthened his contacts in Buenos Aires from there. He was finally able to return to Buenos Aires in 1822 due to the oblivion law.

Once he returned to Buenos Aires, Larrea avoided political activities and concentrated on business activities. He established a mailing service between Buenos Aires and Le Havre (France), but the venture failed. He then worked in animal husbandry, both in Buenos Aires and in Montevideo. He was appointed consul of the United Provinces by governor Manuel Dorrego, and moved back to Bordeaux to strengthen commerce with France.

He resigned as consul in 1830, shortly after the first appointment of Juan Manuel de Rosas as governor, and returned to private business once more. His business began to fail, and he lived at various times in Montevideo, Colonia del Sacramento and Bordeaux, before returning again to Buenos Aires. He committed suicide on 20 June 1847. He was the last surviving member of the Primera Junta.

References

Bibliography

External links

 Biography at El Historiador

Members of the Primera Junta
Members of the Assembly of the Year XIII
Argentine economists
Argentine exiles
Suicides in Argentina
Businesspeople from Catalonia
1782 births
1847 deaths
Argentine Freemasons
People from Mataró
Politicians from Catalonia
Burials at La Recoleta Cemetery


text:
Loriots Tagebuch ist eine Sammlung von Collagen des deutschen Humoristen Loriot, die von 1968 bis 1970 unter diesem Titel als Serie in der Illustrierten Quick erschienen. Die über 100 Folgen verbinden Fotografien bekannter Persönlichkeiten mit Zeichnungen von Loriot. Teile dieser Folgen erschienen in mehreren Buchausgaben.

Inhalt
Jede Folge von Loriots Tagebuch besteht aus einer ganzseitigen Collage, bei der Loriot eine seiner Zeichnungen in ein schwarzweißes Presse- oder Agenturfoto bekannter zeitgenössischer Persönlichkeiten eingebaut hat. Die Zeichnungen zeigen in der Regel die für Loriot typischen Knollennasenmännchen. Zudem ist jede Collage mit einem Untertitel versehen, in dem meist die gezeichneten Figuren zu Wort kommen.

Loriot nutzt bei seinen Collagen den Inhalt der Fotografien geschickt aus. So ergänzte er zum Beispiel ein Foto des französischen Präsidenten Charles de Gaulle, auf dem dieser seinen Mund wie zu einem Kuss spitzt, um einen erschrockenen Knollennasenmann in Abwehrpose. Der Untertext legt dem Mann die Worte "Ich schreie, wenn Sie mich küssen, Herr General" in den Mund. Mehrfach werden bei diesen zeichnerischen Ergänzungen auch politische oder gesellschaftliche Anspielungen gemacht, die sich auf die dargestellte Person beziehen. Auf einem Foto des CSU-Politikers Franz Josef Strauß ergänzte Loriot beispielsweise ein Teufelchen, das auf Strauß' Schulter sitzt und ihm ins Ohr flüstert: "Jetzt stehst du auf und sagst folgendes: …", eine Anspielung auf Strauß' oft derbe Reden.

Gezeigt werden aber nicht nur Politiker, auch Prominente aus Kunst, Sport und dem Showgeschäft werden in absurde Situationen gebracht. So beugt sich in der ersten Folge von Loriots Tagebuch ein Knollennasenmann zu der französischen Schauspielerin Brigitte Bardot herunter, die barbusig auf einem Holzsteg liegt, und fragt sie: "Ist das hier der Anlegeplatz, Frau Bardot?" Eine andere Collage zeigt den Künstler Pablo Picasso, der einer mit Hut und Mantel gekleideten Knollennasenfrau mit einem Pinsel durchs Ohr sticht – für den Kunsthistoriker Herwig Guratzsch eine ins Extrem gesteigerte Anspielung auf Picassos als exzentrisch geltenden Umgang mit seinen Modellen.

Veröffentlichung
Loriot war ab Mai 1954 fest im Verlag Th. Martens & Co. angestellt.  Zunächst erschienen seine Zeichnungen vor allem in der Zeitschrift Weltbild. Ab 1956 verlagerte sich seine Tätigkeit hin zur Quick, seine Arbeit für die Weltbild stellte er 1959 ein und arbeitete ab dann nur noch für die Quick. Die erste Folge von Loriots Tagebuch erschien in der Quick vom 25. September 1968. In den folgenden zwei Jahren war in fast jeder Ausgabe der wöchentlich erscheinenden Zeitschrift eine Folge von Loriots Tagebuch enthalten; die letzte erschien im September 1970. Insgesamt waren es 103 Folgen. Damit ist das Tagebuch gemeinsam mit der Serie Der ganz offene Brief die Quick-Serie von Loriot mit den meisten Einzelfolgen.  Im Februar 1969 erschienen in zwei Quick-Ausgaben statt des Tagebuchs Collagen, die zwar inhaltlich zum Tagebuch gehören, aber mit Ein Mensch, den man nicht vergißt betitelt waren, dem Titel einer zuvor in der Quick erschienenen Serie von Loriot. Sie sind bei den 103 Folgen nicht mitgezählt. Das Tagebuch war Loriots letzte Arbeit für die Quick, sein Vertrag mit Th. Martens & Co. lief zum Ende des Jahres 1970 aus. Danach arbeitete er bis Januar 1978 für den Stern, ehe er seine Arbeit für Zeitschriften, von wenigen Einzelbeiträgen abgesehen, einstellte.

Eine Auswahl von Loriots Tagebuch erschien 1970 in einer "bibliophilen" Ausgabe in geringer Auflage als 23. Band der Reihe Club der Bibliomanen in Loriots Stammverlag Diogenes. 1974 folgte eine Neuausgabe, die 47 Folgen enthält. 1983 erschien Loriots Großes Tagebuch. Es enthält neben einer erweiterten Auswahl von Loriots Tagebuch auch eine 1978 als Buch publizierte Auswahl von Loriots letzter Zeitschriften-Serie Der Kommentar und fasst damit Loriots zeichnerisches Spätwerk zusammen. In dem Sammelband ist jeder Folge ein Datum zwischen 1958 und 1983 zugeordnet. Das Buch wurde zusammen mit den anderen großformatigen Sammelbänden Loriots Großer Ratgeber, Loriots Heile Welt und Loriots Dramatische Werke als Gesammelte Werke Loriots vertrieben.

Einordnung
Die Komik der Zeichnungen, die Loriot vor dem Tagebuch in Zeitschriften veröffentlichte, bezog sich meist auf allgemeine und alltägliche Vorgänge. Damit folgte sie seinem mehrfach geäußerten Credo, in einer Demokratie müsse der Normalbürger Ziel der Satire sein, schließlich liege bei ihm ja die Macht. In Loriots Tagebuch tauchten nun erstmals konkrete, bekannte Persönlichkeiten in seinem zeichnerischen Werk auf. Für den Germanisten Stefan Neumann, der über Loriots Leben und Werk promovierte, entwickelte sich diese Hinwendung zu aktuellen Themen aus Loriots Tätigkeit für das Fernsehen, die er im Februar 1967 mit der Moderation von Cartoon begonnen hatte.

Buch-Ausgaben

Literatur

Weblinks
 Dietrich Grünewald: Die wunderbare Welt des Loriot – Teil 3. In: Comicoskop (mit Abbildungen von Loriots Tagebuch).

Einzelnachweise

Deutscher Comic (Werk)
Tagebuch
Literatur (Deutsch)
Sammlung (Literatur)
Quick (Zeitschrift)


text:
Жан Огюст Буатё (, , , Франция — , , Франция) — французский пловец, чемпион Олимпийских игр в Хельсинки (1952) на дистанции 400 м вольным стилем. Первый француз, ставший олимпийским чемпионом по плаванию и остававшийся единственным вплоть до 2004 года.

Его мать, Бьенна Пеллегри (), была пловчихой и выступала в составе французской эстафеты 4×100 метров вольным стилем на Олимпийских играх 1924 и 1928 годов. Дядя спортсмена, Сальватор Пеллегри (), также был пловцом и участвовал в Олимпийских играх 1924 года.

Буатё выиграл золото на летних Играх в Хельсинки (1952) на дистанции 400 м вольным стилем (4:30,7, олимпийский рекорд) и бронзу в эстафете 4×200 м вольным стилем. После финиша в «золотом заплыве» отец пловца бросился в воду, чтобы обнять победителя. И это могло стоить пловцу медали, поскольку не все его соперники ещё закончили заплыв. В финале Жан опередил на 0,6 сек американца Форда Конно и на 4,5 сек шведа Пер-Олофа Эстранда. Выступал на Олимпийских играх 1956 и 1960 годов, но до медалей не добирался.

6-кратный победитель Средиземноморских игр, 4-кратный вице-чемпион Европы, многократный чемпион Франции.

За свою карьеру установил один мировой (в составе эстафеты), шесть европейских рекордов, а также несколько рекордов Франции.

В 1982 году был включён в Зал славы мирового плавания.

Умер 11 апреля 2010 года в возрасте 76 лет после того, как упал с дерева в собственном саду.

Примечания

Ссылки

 Jean Boiteux n'est plus — L'Equipe, 12 апреля 2010

Пловцы Франции
Олимпийские чемпионы от Франции
Олимпийские чемпионы по плаванию
Чемпионы летних Олимпийских игр 1952 года
Бронзовые призёры летних Олимпийских игр 1952 года
Пловцы на летних Олимпийских играх 1952 года
Пловцы на летних Олимпийских играх 1956 года
Пловцы на летних Олимпийских играх 1960 года
Включённые в Зал Славы мирового плавания


text:
El Hispano Aviación HA-500 Alacrán fue un proyecto de avión de ataque a tierra y apoyo aéreo cercano con capacidad STOL, que contaba con dos motores en la parte trasera del fuselaje, y que fue desarrollado por la compañía española Hispano Aviación durante los años 60, pero que finalmente no salió adelante.

Desarrollo

El proyecto no pasó de las mesas de dibujo y quedó olvidado, como pasó con otros proyectos de la industria aeronáutica española. El Alacrán no respondía a ninguna especificación oficial, fue un proyecto nacido desde el seno de la Hispano Aviación en 1967 que se canceló finalmente, debido a la falta de medios económicos y a la llegada del F-5 Freedom Fighter al Ejército del Aire de España.

El avión fue ofrecido a Argentina en 1970, donde causó una grata impresión. Sin embargo, tampoco se dispuso del capital necesario. Algunos de sus cálculos servirían años más tarde en el diseño del C-101.

Diseño

Se trataba de un monoplano ligero con doble mando, ala alta cantilever, con alerones de accionamiento hidráulico y compensadores eléctricos reforzados para mejorar su maniobrabilidad y con los motores situados sobre el fuselaje, anticipándose al diseño del A-10 estadounidense, y flaps ranurados hidráulicos para estabilizar el aparato. Según el proyecto, debía ir dotado de depósitos de combustible autosellantes a prueba de balas, con una capacidad interna total de 2000 litros de combustible.

Como planta motriz, se pensó en tres posibilidades:
 2 turbofán Bristol Siddeley SB 358 de 907 kg de empuje.
 2 turbofán Pratt & Whitney JT-15D-5 de 900 kg de empuje.
 2 turbofán SNECMA M-49 LARZAC de 1025 kg de empuje.

Sus capacidades previstas le debían dar una velocidad máxima de 950 km/h (Mach 0,86) en configuración limpia y 670 km/h a plena carga, con un techo de 11 500 metros en limpio y 10 000 metros a plena carga.

Su autonomía prevista, con carga de combate, era de 2000 km a 25 000 pies de altitud y de 1000 km a baja cota con carga de armamento. Su autonomía sin cargas era de 3300 km y 4750 km en caso de utilizar tanques desechables.

Su armamento debía consistir en 2 cañones de 20 o 30 mm, o ametralladoras de 12,7 o 7,62 mm en pods que también servían de acomodo a las ruedas laterales de equilibrio del tren de aterrizaje central, bombas de napalm de 250 kg, lanzadores de cohetes tipo 54.37 para 108 cohetes INTA S9 o 108 cohetes SNEB de 37 mm, lanzacohetes 06.70 para 12 cohetes FFAR de 70 mm, incluso debía disponer de capacidad para la realización de misiones navales con torpedos antibuques y antisubmarinos. En total, el Alacrán debía disponer de 10 soportes de armas con una capacidad de transporte de hasta 250 kg por soporte y un total de más de 2000 kg.

Su carrera de despegue era de 420 metros sin cargas y 725 metros con carga máxima, su carrera de aterrizaje usando gancho y dispositivos de retención era de 75 metros. El tren de aterrizaje debía estar dotado de ruedas de baja presión que le darían capacidad de operar desde pistas de tierra sin preparar. Además, en caso de utilizar un remolcador para asistirle en el despegue, lo podía hacer con hasta 9000 kg de carga.

El Alacrán debía estar blindado contra impactos de armas desde tierra de 7,62 y 12,7 mm, la cabina estaba dotada de una bañera blindada y cristal frontal blindado, y el resto protegido contra impactos para la protección de la tripulación. Su equipamiento de aviónica incluía aire acondicionado, suministro de oxígeno, instrumentación completa para vuelo IFR, radios UHF, VHF, VOR, ADF, TACAN e ILS, un marcador de ruta de puntos preprogramados, visor reflector y cámara de grabación.

Se consideró en el proyecto que la supervivencia del aparato era uno de los requisitos primordiales, por lo que la capacidad de volar toda la misión con un solo motor si la situación lo requería, era fundamental.

Adicionalmente disponía de capacidad modular, y se podían sustituir las cabinas de pilotaje por un módulo que podía albergar a un piloto y 6 plazas como aparato de enlace o carga ligera de 500 kg.

Especificaciones

Nota: también podía haber sido equipado con motores Pratt and Whitney JT-15D-5 o SNECMA M-49 LARZAC.

Véase también

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Anteproyecto y Foto de la maqueta del avión.

0500
Aeronaves de ala semialta
Aviones bimotores a reacción
Aeronaves de ataque de los años 1960 de España


text:
"Who Am I" é uma canção gravada pela banda Casting Crowns.

É o segundo single do álbum de estreia lançado a 7 de outubro de 2003, Casting Crowns.

Prémios
Em 2005, a canção ganhou dois Dove Awards, na categoria "Song of the Year" e "Pop/Contemporary Recorded Song of the Year", foi também nomeada na categoria "Worship Song of the Year".

Ligações externas
Who Am I no allmusic
Who Am I na Billboard

Singles de Casting Crowns
Singles de 2003


text:
Jacques Philippe Villeré (April 28, 1761 – March 7, 1830) was the second Governor of Louisiana after it became a state. He was the first Creole and the first native of Louisiana to hold that office.

Early life
He was born in 1761 near present-day Kenner, Louisiana, on his maternal grandfather's plantation La Providence.

His father was Joseph Antoine de Villeré, an official in the French Navy during the reign of King Louis XV and later a colonial militia captain in the German Coast area of present-day southeast Louisiana. A few years after 1763's cession of La Louisiane to Spain, Joseph was sentenced to death by Spanish Governor Alejandro O'Reilly, who was sent by King Charles III to suppress a local revolt. Joseph Villeré mysteriously died prior to the firing squad execution of the rebels, in October 1769. Jacques Villeré's grandfather, Etienne Roy de Villeré, had accompanied Iberville on the voyage from France to the Gulf coast, late in the 17th century, during the reign of Louis XIV.

Jacques's mother was Louise Marguerite de la Chaise, daughter of Jacques de la Chaise and granddaughter, on her mother's side, of Charles Frederick d'Arensbourg.

Military service
Villeré joined the French Army and was educated for two years in France at the Crown's expense, due to his father's death at the hands of O'Reilly. In 1776, while still an adolescent, he was assigned to Saint-Domingue as a first lieutenant in the artillery. His mother's death in the 1780s brought him back to settle in Louisiana (New Spain), which became again a possession of France in 1800 and finally of the United States in 1803 through the Louisiana Purchase.

In 1814–15, he served with distinction in the (War of 1812's) Battle of New Orleans, as a major general commanding the 1st Division of the Louisiana Militia. His men stood fast, assigned to the area near Lake Borgne and Bayou Dupre, as British forces approached New Orleans by sea.

The Villeré plantation, Conseil, located downriver from the city, was overrun by the British. In fact, Villeré's son Gabriel, who had the rank of major and guarded the plantation with thirty soldiers, was surprised and captured when the British Army initially made its presence known. Maj. Villeré managed to escape and report the news to Gen. Andrew Jackson, who ordered the night attack of December 23, 1814.

The Villeré home was used as British headquarters throughout the Louisiana campaign for nearly one month. The family's property was damaged and they lost a number of slaves, who were taken aboard Royal Navy vessels and later freed.

Family, political career, & later life
In 1784, Villeré married Jeanne Henriette de Fazende, the daughter of Gabriel de Fazende, who owned a plantation seven miles (11 km) below New Orleans in present-day Saint Bernard Parish. The couple raised eight children. Jeanne Villeré died in 1826.

In 1803, Villeré secured a seat on the municipal council (the Cabildo) of New Orleans during the brief return to French colonial administration. The next year, after the Louisiana Purchase took effect, Villeré was appointed a major general in the territorial militia, a Police Juror in what in a few years would be the "county" of Orleans Parish, and a justice of the peace for the area which would soon become St. Bernard Parish.

Villeré was a member of the convention which drafted Louisiana's first state constitution.  He ran for Governor in 1812, to serve as the first governor after statehood, but was defeated in the election by William C. C. Claiborne who was elected overwhelmingly with over 70% of the vote.

Jacques Villeré was elected as the second state governor in 1816, narrowly defeating Joshua Lewis. He took office in December of that year and served through 1820, a period of prosperity and growth for the new state. His gubernatorial administration was noted for efforts to provide bankruptcy protection for debtors, the designation of death-by-dueling as a capital offense, and reduction of the level of state debt.

He retired to the family's sugar plantation in St. Bernard Parish after his term, as the law did not permit him to succeed himself in office. Villeré was brought out of retirement to run again for governor in the 1824 election, but he and Bernard de Marigny split the Creole vote and Henry Johnson was elected governor.

He was preparing to run for Governor again in the 1830 special election; but he died March 7, 1830, before the election, at the plantation Conseil after a long illness. His remains were interred at St. Louis Cemetery No. 2, in New Orleans.

See also
Charles Jacques Villeré

References

External links
 Jacques Philippe Villeré Papers at The Historic New Orleans Collection

1761 births
1830 deaths
Governors of Louisiana
Politicians from New Orleans
American militiamen in the War of 1812
Louisiana Creole people
American people of French descent
Louisiana Democratic-Republicans
Democratic-Republican Party state governors of the United States
American slave owners
Catholics from Louisiana
American militia generals


text:
Callicentrus cribratus är en insektsart som beskrevs av Walker. Callicentrus cribratus ingår i släktet Callicentrus och familjen hornstritar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hornstritar
cribratus


text:
Friends ( für Freunde) steht für:

 Friends, eine US-amerikanische Sitcom
 Friends (Soundtrack), ein Album von Elton John (1971)
 Friends – Eine Liebesgeschichte (Friends), ein Filmdrama des Regisseurs Lewis Gilbert aus dem Jahr 1971
 Friends (Zeitschrift), ehemalige britische Zeitschrift
 Friends (Album), ein Album der Beach Boys
 Friends (The-Beach-Boys-Lied), ein Lied der Beach Boys (1968)
 Friends (Aura-Dione-Lied), ein Lied von Aura Dione (2012)
 Friends (Marshmello-und-Anne-Marie-Lied), Lied von Marshmello und Anne-Marie (2018)
 Friends (schwedische Band), schwedische Dansband, die für Schweden am Eurovision Song Contest 2001 teilnahm
 Friends (US-amerikanische Band), eine Indiepop-Band aus Brooklyn
 die Folkmusikgruppe Folk Friends
 die Jazzband Old Friends

 die simbabwische Künstlervereinigung Friends Forever

 ein Versicherungsunternehmen, Friends Provident
 eine Werbeagentur, Scholz & Friends

Siehe auch:
 Friend
 Best Friends
 Just Friends
 Frenz

pt:Friends (desambiguação)


text:
Stjärnsund – småort (wieś) w Szwecji, w regionie Dalarna, siedziba Gminy Hedemora. W 2010 liczyła 161 mieszkańców.

Przypisy

Miasta w regionie Dalarna


text:
Cantonul Juvisy-sur-Orge este un canton din arondismentul Palaiseau, departamentul Essonne, regiunea Île-de-France, Franța.

Comune

|-
| Juvisy-sur-Orge || align="right" |  hab. || align="right" | 91260 || align="right" | 91 3 41 326
|-
| Savigny-sur-Orge || align="right" |  hab. || align="right" | 91600 || align="right" | 91 3 99 589
|}

Cantoane în Essonne


text:
Bellotto is a surname, which may refer to:
 Antonio "Tony" (Carlos Liberalli) Bellotto (born 1960), a Brazilian musician (guitarist) and writer
 Bernardo Bellotto (1720 - 1780), a Venetian landscape painter or vedutista, and printmaker
 Ettore Bellotto (1895 - 1966), an Italian gymnast
 Niko Bellotto, an Argentine solo electronic musician
 Pietro Bellotto can refer to one of two painters
 Pietro Bellotti (1625–1700) Baroque portrait painter from Venice and Bolzano.
 younger brother of Bernardo Bellotto, a second Pietro Bellotto (1725-c. 1805) was a Venetian vedute painter, active for years in France

 Sam Bellotto science fiction writer editor and developer of Crossdown software.

Italian-language surnames


text:
55-я параллель южной широты — воображаемая линия, проходящая по поверхности южного полушария Земли. Расстояние до экватора — 6094 км., до Южного полюса — 3904 км. Продолжительность светового дня во время летнего солнцестояния составляет 17 часов и 22 минуты, во время зимнего — 7 часов и 10 минут.

Проходит через
Начиная от Гринвичского меридиана на восток 55-я параллель южной широты проходит через Чили и Аргентину:

См. также
 54-я параллель южной широты
 56-я параллель южной широты
 Неистовые пятидесятые

Примечания

Широта


text:
Ullevi ili Nya Ullevi (šved. Novi Ullevi) je najveća skandinavska arena. Smještena je u Göteborgu a u njoj se odvijaju različite sportske i zabavne manifestacije. Sama etimologija riječi Ullevi dolazi iz nordijske mitologije. Ull je bio bog igara a Ullevi znači "Ullovo vlasništvo ili hram" (šved. "Ulls egendom eller tempel").

Izgradnja i inauguracija arene

U Švedskoj se trebalo održati Svjetsko prvenstvo u nogometu 1958. i odlučeno je napraviti nekoliko novih stadiona.
Odluka o gradnji Ullevia donesena je 1956. a u lipnju 1957. je počela montaža 52 m duge konstrukcije za nosače. U proljeće 1958. obavljani su završni radovi a cijeli projekt je koštao 3 milijuna švedskih kruna ( ili 327 milijuna koliko bi to vrijedilo 2007. godine). U početku je bilo 52 000 mjesta i stadion je bio namijenjen kako za nogomet, tako i za atletiku, speedway i brzo klizanje.

Svečano otvorenje odigralo se 29. svbinja 1958. utakmicom između Švedske nogometne reprezentacije i gradskog nogometnog tima koja je završena nerješeno 2:2.
Broj posjetitelja je bio 49 493.
Jedan dio utakmica SP 1958. je odigran upravo na Ulleviu. Kasnije se igralo finale  EP u nogometu 1992. upravo ovdje kao i Svjetsko prvenstvo u atletici 1995. godine.

Rekordi posjetitelja

Glazbene manifestacije

Sportske manifestacije

Vanjske poveznice
 Stranica s fotografijama Ullevia

Športski objekti u Švedskoj


text:
Gold är ett samlingsalbum med KISS, släppt 5 oktober 2004.

Låtförteckning
CD 1

 Strutter
 Nothin' To Lose
 Firehouse
 Deuce
 Black Diamond
 Got To Choose
 Parasite
 Hotter Than Hell
 C'mon And Love Me
 She
 Anything For My Baby
 Rock Bottom
 Gold Gin
 Rock And Roll All Nite
 Let Me Go, Rock'n'Roll
 Detroit Rock City
 King Of The Night Time World
 Shout It Out Loud
 Beth
 Do You Love Me

CD 2

 I Want You
 Calling Dr. Love
 Hard Luck Woman
 I Stole Your Love
 Love Gun
 Christine Sixteen
 Shock Me
 Makin' Love
 God Of Thunder
 Tonight You Belong To Me
 New York Groove
 Radioactive
 Don't You Let Me Down
 I Was Made For Lovin' You
 Sure Know Something
 Shandi
 Talk To Me
 A World Without Heroes
 Nowhere To Run
 I'm A Legend Tonight

CD 3

 Introduction - Kiss Exposed
 Who Wants To Be Lonely
 Caroling
 Uh! All Night
 Breakfast With Kiss
 I Love It Loud
 Kiss Archive
 Deuce
 Strutter
 Ace Frehley Solo
 Beth
 Detroit Rock City
 Kiss Fantasies
 Tears Are Falling
 Casting Call
 Lick It Up
 Fate Forms Kiss
 All Hell's Breakin' Loose
 Public Service Announcement
 I Love It Loud
 Makin' It Louder
 I Stole Your Love
 More Carols
 Heaven's On Fire
 It's About Girls
 Ladies Room
 The Paul Stanley Workout
 Rock And Roll All Nite

Musikalbum 2004
Album av Kiss


text:
Tuzköy is een dorp in Centraal-Turkije (Cappadocië) bij de stad Nevşehir met circa 1300 inwoners.

Het dorp kreeg samen met het nabijgelegen Karain bekendheid in de wetenschap door de hoge incidentie (tot 1000 maal hoger dan normaal) van een bepaald soort kanker, mesothelioom. Het voorkomen van de anderszins zeldzame kankersoort, elders meestal in verband staand met blootstelling aan bepaalde asbest-mineralen, bleek in Tuzköy echter veroorzaakt door een ander soort mineraal uit de zeoliet-groep, erioniet. Een combinatie van vulkanisch gesteente, vocht- en zoutgehalte, zorgt voor het ontstaan van erioniet.
De Turkse overheid is momenteel (2010) nieuwe huizen aan het bouwen dicht bij het huidige Tuzköy waar de bewoners in de toekomst naartoe kunnen/moeten verhuizen.

Externe link
Erioniet te NCSU (Engels)

Plaats in Turkije
Nevşehir


text:
Blanfordia simplex is a species of land snail that has an operculum, a terrestrial gastropod mollusk in the family Pomatiopsidae.

Henry Augustus Pilsbry described it as Blanfordia japonica var. simplex in 1902. He has elevated this taxon to specific level in 1903.

Distribution
This species is endemic to Japan. It occurs widely along the Sea of Japan. The type locality is Nishigo, Uzen Province, Honshu.

It is a Near Threatened species.

Description
Blanfordia simplex has a shell with 4.1-5.1 whorls. Pilsbry (1902) described the first whorl to be more or less worn. The color of the shell is yellowish-olivaceous. It has the lip hardly visible, only a mere trifle expanded.

The width of the shell is 3.7-4.2 mm. The height of the shell is 5.9-6.9 mm.

The shell of Blanfordia simplex is shorter and broader than that of Blanfordia bensoni.

Ecology

This species lives on coastal dunes and in littoral forests.

References
This article incorporates public domain text from the reference

External links
 Pilsbry H. A. (1915). "The Japanese species of Blanfordia". The Nautilus 29(1): 1-4. page 2, figure 3, 3a.

Pomatiopsidae
Gastropods described in 1902


text:
Bulbophyllum purpureorhachis är en orkidéart som först beskrevs av De Wild., och fick sitt nu gällande namn av Rudolf Schlechter. Bulbophyllum purpureorhachis ingår i släktet Bulbophyllum och familjen orkidéer. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Orkidéer
purpureorhachis


text:
Bariumacetat ist eine chemische Verbindung aus der Gruppe der Bariumverbindungen und Acetate mit der Konstitutionsformel Ba(CH3COO)2.

Herstellung
Bariumacetat kann durch Reaktion von Bariumcarbonat oder Bariumsulfid mit Essigsäure dargestellt werden.

Eigenschaften
Bariumacetat existiert in drei unterschiedlichen Kristallstrukturen: unterhalb von 24,7 °C als Trihydrat (CH3COO)2Ba · 3 H2O im monoklinen Kristallsystem, zwischen 24,7 °C und 41 °C als Monohydrat (CH3COO)2Ba · H2O im triklinen Kristallsystem und oberhalb von 41 °C in Form des wasserfreien Salzes. Letzteres kristallisiert im tetragonalen Kristallsystem in der  mit den Gitterparametern a = 990,1 pm und b = 2736,2 pm. In der Elementarzelle befinden sich 16 Formeleinheiten. Die Kristalle des Anhydrats sind nicht hygroskopisch.
Die Löslichkeitskurve hat in den Umwandlungspunkten deutliche Knicke.

Die Standardbildungsenthalpie von Bariumacetat beträgt −1486 kJ/mol.

Weblinks
 IR-Spektrum von Bariumacetat
 Raman-Spektrum von Bariumacetat

Einzelnachweise

Bariumverbindung
Acetat


text:
Дискретизација или одабирање је у свету електротехнике принцип конверзије аналогног у дигитални сигнал. Међутим, дискретизација сама по себи не представља аналогно-дигиталну конверзију (А/Д конверзију), већ само један део исте.

Простије дефинисана, дискретизација је процес узимања, одабирања (), одређеног броја вредности из неког континуалног сигнала на унапред договорен начин. Сигнал треба тако одабирати да се он може реконструисати, и поново користити равноправно као и оригинални. На овај начин се информација лакше преноси на даљину и штити се од сметњи. Такође, када се ради о електротехници, треба разликовати две категорије дискретизације:

 дискретизација по времену
 дискретизација по амплитуди.

Дискретизација по времену

Температура, притисак, као и велика већина других процеса у природи су континуалне природе, тј. немају дисконтинуитет ни по времену, ни по амплитуди. У електротехници такве сигнале називамо аналогним сигналима. Модерна електроника обрађује информације на нивоу бита, тако да је потребно извршити такозвану А/Д конверзију. Први корак А/Д конверзије је дискретизација по времену, тј. мерење јачине сигнала у тачно одређеним тренуцима времена. Време између два одбирка назива се периодом одабирања, а неретко се означава са Т или Тs (). Теоријски гледано, периоду одабирања треба бирати тако да фреквенција одабиранја (fs=1/Тs) буде бар 2 пута већа од максималне фреквенције (fg) у спектру одабираног сигнала , док се у пракси практикује да fs буде од 5 до 10 пута веће од fg.

Дискретизација по амплитуди

Претходно дискретизован сигнал по времену, коначно може да се дискретизуеје и по амплитуди (мада, али не тако често, и континуални сигнал можемо дискретизовати по амплитуди). Принцип дискретизације по амплитуди је у ствари принцип по коме јачина одбирка дискретизованог сигнала по времену сада узима вредности из коначног скупа вредности, унапред договореног, и више не може имати произвољну вредност (прецизно, скуп вредности није више бесконачан, као код континуалног сигнала). Тек овакав сигнал, дискретизован и по времену и по амплитуди, можемо представити помоћу бинарног записа, и даље га обрађивати помоћу дигиталних логичких кола (принцип Булове алгебре).

Када се врши дискретизација по амплитуди, број квантних ниво се неретко узима као степен броја 2, тј. q = 2n , где је са q означен број квантних ниво. Овакав избор се прави због максималног искоришћења броја комбинација 0 и 1, у бинарном запису, при интерпретацији.

Треба напоменути да је фреквенција дигиталног сигнала добијеног А/Д конверзијом на овај начин далеко веће од максималне учестаности у спектру оригиналног сигнала.

Подела сигнала

Према дискретизацији, сигнале можемо поделити на четири основне групе:

 Временски континуални - амплитудски континуални, Аналогни сигнали
 Временски дискретни - амплитудски континуални
 Временски континуални - амплитудски дискретни
 Временски дискретни - амплитудски дискретни, Дигитални сигнали.

Види још
 Дигитални сигнал
 Аналогни сигнал

Референце

Литература
 Сигнали и системи, Миодраг Поповић
 Принципи телекомуникација, Мирослав Л. Дукић
 Системи аутоматског управљања, Ж. Ђуровић, Б. Ковачевић
 Импулсна и дигитална електроника, Дејан Б. Живковић, Миодраг В. Поповић

Електроника
Електротехника


text:
John Edward Shewry MM (1889 – 1 August 1962), was a world champion woodchopper from New Zealand. Born in Stratford, New Zealand, he was one of 11 children of John and Elizabeth Shewry.  The Shewrys were early settlers in Tahora in the Eastern Taranaki hill country, where they set to clearing a large block of land on Moki Road for pasture between the Makino and Waitaanga forests.  The felling of timber dominated the lives of the Shewry family, and growing up in this setting clearly left a lasting impression on the young John Edward.

Early life
At the age of 17, he took up farming with his older brother Archie on the block next-door, and set to work clearing the land with "just a couple of axes, a saw and a packet of matches". He quickly developed good skills and technique with an axe, and soon caught the eye of the elder local bushman Hughie McLeod, who entered Shewry in the chopping events at the 1909 Whangamōmona sports day.

After a terrible first chop, Shewry quickly picked up his act, and returned the next year to win the local competition.  In 1911 he won in Eltham, the "Mecca of axemen", and carried on his winning streak at a number of other chopping events around Taranaki and the King Country.

International competition in 1912
In 1912, he competed in Auckland against world champion Dave Pretty, and Australian greats Bill Peck and Charlie Miley, and beat them all.  Shewry went on to compete in Australian events in Brisbane, Toowoomba, Rockhampton and MacKay, then returned to New Zealand to win the world championship in Eltham, winning the  championship, the visitors' trophy for the  standing chop and the  underhand chop.

World War I
Shewry's woodchopping career was interrupted by World War I, and in 1915, he and his brother David joined the New Zealand Cycling Corps and served in Egypt, France and Belgium.  Shewry's war service was recognised with the Military Medal for bravery, which he received for saving an officer's life while under fire.  Tragically, though, his brother David died from injuries received in France in 1917.  Ned was twice wounded in battle, but when he returned home he was a fit man keen to return to the woodchopping arena.

International competition from 1921 to 1934
In 1921, Shewry won the world championship 24-inch (45 cm) chop at Gisborne, and smashed the Australasian record for the 12-inch (30 cm) kahikatea chop with a time of 25 seconds - 8.4 seconds faster than the record set by Dave Pretty in 1908.  Over the next few years Shewry travelled around New Zealand demonstrating his skills at fairs and carnivals.  In 1925 he won the Australasian title at the Dunedin Exhibition, the right and left-handed chop at North Auckland, the 18-inch (45 cm) at Hamilton, and the 18-inch underhand at Taihape.

Retirement
Shewry's involvement in competitive woodchopping stretched for a period of over 20 years until he retired in 1934 at the age of 45. He purchased a land in Ōpunake where he farmed for a number of years, and moved to a small farm on Corbett Rd at Bell Block. In 1960, he gifted his competition axes and cups to the Taranaki Museum (now Puke Ariki).

While many environmental activists today consider woodchoppers and timber-fellers of old as nature-hating barbarians, this could not have been further from the truth of Shewry. In later life he became involved with the high-profile Pukeiti Gardens at the foot of Mount Taranaki, and was a keen supporter of the Taranaki Rhododendron Trust. His involvement with Pukeiti ranged from weeding and planting to helping design the layout of the reserve. He was described as a tireless collector of rare and good plants as well as an "indefatigable propagator". His own garden at Bell Block was "filled with lilies, bulbs and shrubs".

Shewry died at age 73 on 1 August 1962, and was buried at the St. Mark's Church Cemetery in Lepperton, Taranaki, beside his brother Archie. His friend Rob Hair described him in his obituary as "Ned Shewry, world champion axeman, footballer, bush feller, farmer, plant lover a hard headed businessman, frugal in affairs of his own, generous with those he liked; keen brained, a hard hitter in debate, and the wielder of a sly and devastating wit."

In his will, Shewry bequeathed to Pukeiti Gardens the bulbs, lilies, shrubs and trees from his garden along with £1200 toward the Summit Road project. He left the whole of his residuary estate to the Pukeiti Rhododendron Trust - with the proviso that "if it could survive for more than 20 years it deserved to have the land." In 1985 the money from Ned's estate was used to help build a gatehouse at Pukeiti and further expand the gardens.  A bar-café opened in Stratford in 1993 was named "Axemen's Inn" in honour of Shewry.

References

External links
 Puke Ariki Article: A Chip off the Old Block - Ned Shewry
 An Introduction To Woodchopping New South Wales Axemens Association

1889 births
1962 deaths
New Zealand farmers
New Zealand woodchoppers
Sportspeople from Stratford, New Zealand


text:
Церковь Сошествия Святого Духа (Сошествиевская церковь) — православный храм в станице Луковской Области Войска Донского, ныне Волгоградской области.

История
В 1729 году в станице была освящена деревянная церковь во имя апостола Иоанна Богослова (Иоанно-Богословская церковь). В 1786 году взамен обветшавшей старой церкви жители Луковской заложили близ неё новую деревянную церковь с тем же наименованием, которую освятили в 1787 году. В 1818 году началось строительство каменной Сошествиевской церкви с приделом во имя Иоанна Богослова. Храм был построен на средства прихожан в 1825 году. Был он каменный, с такой же колокольней, покрытые листовым железом. Ограда вокруг церкви также была каменная. Престолов в ней два: главный — во имя Сошествия Святаго Духа, другой (придельный) — во имя Святого Апостола Иоанна Богослова. С 1815 года священником церкви был Прокопьев Алексей. В 1864 году при храме открыли двухклассное станичное училище с финансированием из войсковой казны.

Дома у священнослужителей храма были собственные, деревянные, на станичной юртовой земле. Другие здания, принадлежавшие церкви: деревянная караулка и деревянный дом для богадельни, оба крытые железом. Хутора прихода: Ольховский, Острековской, Федосовский, Березняковский, Вивловтовский, Верхнее-Долговский и Нижнее-Долговский. В приходе работало приходское училище.

Рядом с церковью был похоронен Левицкий Александр Назарович. Окончил Воронежскую духовную семинарию в 1857 году уволен. 21 февраля 1858 года высокопреосвященнейшим Иоанном, архиепископом Донским и Новочеркасским, был рукоположён в священника Сошествиевской церкви Луковской станицы. С 1864 по 1880 год состоял в должности законоучителя в Луковском приходском училище. 20 января 1865 года за усердную службу награждён набедренником. 15 апреля 1872 года был пожалован бархатной фиолетовой скуфьёй. За заслуги по духовному ведомству Святейшим синодом награждён бархатной камилавкой 25 февраля 1885 года. Был награждён наперсным крестом 1 мая 1895 года.

Храм был уничтожен в советские годы. В Государственном архиве Волгоградской области находятся документы, относящиеся к этой церкви.

Примечания

Ссылки
 Станицы Луковской Сошествиевская церковь
 ПРИХОДСКИЕ ЛЕТОПИСИ

Храмы Области Войска Донского
Снесённые храмы России


text:
Fritz Kübert (8 December 1939 – 1 September 1997) was a German footballer who played as a defender for Eintracht Frankfurt.

Career
Kübert joined Eintracht Frankfurt in 1952. He made his first and only appearance for the club in the Bundesliga on 19 September 1964 against Karlsruher SC. The home match finished as a 0–7 loss for Frankfurt.

Personal life
Kübert was the son of Fritz Kübert I, former player, committee member, youth coach and honorary member of Eintracht Frankfurt. Kübert died on 1 September 1997 at the age of 57.

References

General references

External links
 Fritz Kübert at Eintracht-Archiv.de

1939 births
1997 deaths
German footballers
Association football defenders
Eintracht Frankfurt players
Bundesliga players


text:
Wallingford held a by-election on 9 March 1872 because of the death of the incumbent MP of the Conservative Party, Stanley Vickers.  It was won by the Conservative candidate Edward Wells, who was unopposed.

References

1872 in England
1872 elections in the United Kingdom
By-elections to the Parliament of the United Kingdom in Oxfordshire constituencies
By-elections to the Parliament of the United Kingdom in Berkshire constituencies
Wallingford, Oxfordshire
Unopposed by-elections to the Parliament of the United Kingdom in English constituencies
19th century in Berkshire


text:
Julien Vande Veegaete (Gante, 1886 - Gante, 1960) fue un pintor de Bélgica.

Biografía
Julien Vande Veegaete o Jules Van de Veegaete (en neerlandés) nació en 1886 en la ciudad de Gante, en Bélgica.

Pintor, acuarelista, dibujante, grabador, artista gráfico, tallista, litógrafo y escultor, fue alumno de Fernand Willaerts, de Jules Van Biesbroeck y de Jean Delvin  en la Academia de Bellas Artes de Gante.

Antes de la Primera Guerra Mundial se presentó varias veces para optar al Premio de Roma.En  1910, 1912 y 1913 fue uno de los participantes: registrado en 1910, de 1912 el examen de ingreso, de 1913 la prueba preliminar), pero sin resultado. Tras la guerra, en 1919 ganó el Segundo Premio de Escultura y en 1920 obtuvo el Premio de Roma en escultura y segundo Premio en pintura.

Perteneció a la asociación "Art and Knowledge" y al "círculo artístico y literario".

Su hija, Marie-Josée, también se dedica a la pintura desde 1942, con el apoyo de su padre. Ella pintó principalmente niños, hasta que los problemas mentales pusieron fin a su carrera profesional.

Obras

Los temas predilectos de Julien Vande Veegaete son los retratos (generalmente mujeres) y paisajes (en su mayoría de Gante, su lugar de nacimiento). Pintó hermosas vistas de la ciudad, así como interiores (iglesias, museos, edificios antiguos). El Hospital Infantil de Alijn en el barrio de Patershol, forma parte de los espacios retratados en sus habituales incursiones en la ciudad, actualmente, este hospital acoge un museo etnográfico. También pintó en las ciudades de  Orange, Aviñón y Arlés.

Sus pinturas suelen reflejar una atmósfera íntima, impregnada de silencio y melancolía, con toques impresionistas. En cuanto a la técnica, sobresalen las acuarelas y los pasteles, en cuanto que son mucho más numerosas.

Tenía su estudio en el Plotersgracht en el distrito Patershol y  en "Provenierstersstraat en Rabotstraat 87" una zona muy próxima a la facultad de Bellas Artes y de ambiente bohemio.

En 1921 tuvo una exposición individual en el Zaal Taets (Salón Taets) de Gante en y otra en 1925 en el Círculo Artístico de la misma ciudad.

Algunas de sus obras se exhiben en el Ayuntamiento de Aalst (Bélgica) y otras en el Museo de Bruselas.

Exposiciones
 1921 tuvo una exposición individual en el Zaal Taets (Salón Taets) de Gante
 1925, Cercle Artistique de Gante  (junto con Ferdinand Giele )

Enlaces externos

Referencias
 Louise Fredericq,
 Catálogo de la exposición: De muren weten ervan , Museum voor Volkskunde, Gante, 1997
 Para las fechas exactas y domicilio de Julien: Beguinague

Pintores de Bélgica del siglo XX
Escultores de Bélgica del siglo XX
Premio de Roma en pintura
Premio de Roma belga en escultura
Nacidos en Gante


text:
Adenia spinosa är en passionsblomsväxtart som beskrevs av Burtt Davy. Adenia spinosa ingår i släktet Adenia och familjen passionsblomsväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Passionsblomsväxter
spinosa


text:
Marika Gombitová (; born 12 September 1956) is a Slovak singer-songwriter and musician. Once a member of Modus, Gombitová started to gain early acclaim as a former female vocalist of the group. Nevertheless, she gradually developed her public image as a solo artist, making own debut on short play in 1977. Subsequently, after topping the local music charts with "Študentská láska" (1978), her debut set entitled Dievča do dažďa (1979) saw its eventual results on OPUS Records. The album's lead "Vyznanie", earned several music awards; most notably at the 4th Intervision Song Contest held in Poland (1980). In years to come later, the love anthem was to be celebrated as "The Hit of the Century" (2007) in her country.

Shortly before launching the second LP, Môj malý príbeh (1981), her career was adversely affected by a single-car crash. She was reliant on a wheelchair, possibly for life, due to the resulting multiple injuries. Following her partial recovery, Gombitová returned to the spotlight scoring new top rankings and even touring again. Her comeback album Slnečný kalendár (1982), continued with the previously established sound, such as mainly pop rock. Soon after that, she began to explore other styles too. While her guitar-based double effort Mince na dne fontán (1983), received the Gold Arms award as the best-selling record, its successor called №5 (1984) would find her experimenting with electronic music, giving Gombitová some of her strongest reviews, for a change.

More recently the singer has carried on achieving commercial success through a radio-friendly format. Her consecutively running synthpop outputs, such as Voľné miesto v srdci (1986) and Ateliér duše (1987), they both enjoyed a series of airplay hits, being accompanied with a sold-out concert tour and a video album release, respectively. Unlike Kam idú ľudia? (1990), which showcased a more rock-oriented sound and, eventually, it marked the end of the artist's prolific period of time. Gombitová however managed to sustain an indisputable level of popularity also off the scene. Prior to her long-term withdrawal from public life, she delivered on Jumbo Records Zostaň (1994), her final studio collection of pop tunes to date.

Gombitová is regarded in popular culture as a dominant figure whose influence reflect numerous awards and honorific titles to her credit. Besides, her contributions to the genre have made singer one of the most successful solo acts in the history of Slovak contemporary music, having six out of nine full-length records listed among The 100 Greatest Slovak Albums of All Time. In her homebase, she is often recognized as The Songstress of the 20th Century (2000), and has been quoted as an inspiration by various local artists since. Inducted into the ZAI Hall of Fame at the age of barely forty years, her work remains covered and a radio favorite in the region.

Biography

Early life and recordings

Marika Gombitová was born on 12 September 1956 in the village of Turany nad Ondavou, east Slovakia, as the seventh child of Michal (19 December 1913) and Margita (19 August 1921, née Novotňáková). However two of their older daughters – one of whom was already given the name Mária – died due to hypothermia. Since the age of nine, she was taking piano lessons in the local Ľudová škola umenia (LŠU) in Stropkov. Following her failure to study singing at the Music school, she continued with engineering in Košice. While on high school, she sang with an amateur band called Profily. Later she would shortly perform for the orchestras of Juraj Szabadoš and Július Olajoš, respectively.

In 1975, Gombitová made her first recordings ("Karta" and "Nájdem hviezdu") at Slovak Radio Košice. The next year, she received an offer from Janko Lehotský, frontman of the Modus band, to join his professional group. Following the leaving exam she, therefore, moved to Bratislava and got an initial exposure in Slovak Television with songs "Lúčenie" and "Túto pieseň spievam vám" (both co-written by Lehotský), performed in Chvíľa pre pesničku in 1976. At first, she would release a number of singles with Modus (such as "Veľký sen mora", "Margaréta", "Zažni" – all from 1977) as a backing vocalist. Her solo part came along with the Bratislavská lýra '77 winning composition "Úsmev" that featured also vocal contributions by Lehotský, Miro Žbirka and Miro Jevčák. Subsequently, Gombitová recorded her debut solo single entitled "Boľavé námestie." For the first time, her name appears in the national music poll Zlatý slavík, being ranked as the 46th Most Popular Female Singer in Czechoslovakia in 1977 (Modus scored at number #6).

"Študentská láska," "Vyznanie," Intervision prize and car crash

The second solo single by Gombitová, "Študentská láska," was issued in 1978. The song won two awards at the Bratislavská lýra '78 festival, being classified as the most selling SP in July in Slovakia. She also recorded four tracks on the Motion Picture Soundtrack of Smoliari (issued in 1979), and her position in annual Zlatý slavík skyrocketed to number #4 this time (Next year she scored at #3, while at #2 in 1980). Following her contribution to the Collegium Musicum's full length project entitled On a Ona, Gombitová along with Modus was headed in February 1979 to the recording studio to work on their self-titled debut album. In addition, she would also release her own debut set Dievča do dažďa. With its pilot single "Vyznanie," Gombitová entered the 4th Intervision Song Festival held in Sopot, Poland on 20–23 August 1980. As a result, she received the first prize in the competition representing record companies, shared with Nikolai Gnatiuk from Russia (for the song "Dance on a Drum").

Artistry

Voice and timbre
Prior to crash

With ambitus registered at F2, Gombitová possesses an over two-octave vocal range and has the ability to reach notes beyond H2, when using head register.
In the early phase of her solo career, she underwent vocal training with coach František Tugendlieb, whose supervision included a broad range of her peers recording artists. Tugendlieb had become proverbial for dividing off head register from chest voice, allowing production of nasal tones, which resulted in a greasy-voiced sound distinctive for overtone singing, or rather children. As such it was popularized by Bee Gees. Unlike her later imitators (e.g. Darina Rolincová as the most notorious in the 1980s), Gombitová's vocal style was not similar to other pop stars of that period and she soon introduced her own modus, establishing herself as The Songstress of the Century in the 20th century.

Reactions to the "childlike quality" of her vocals changed with the release of her solo debut album Dievča do dažďa (1979). Peter Lipták praised Gombitová for "[her] beautifully metallic, a bit heavily-sounding voice", while František Horáček from Populár went in his superlative review even further when compared "[her] original, metallic-sharp timbre" to "the tonal compression of organ pipes". He would also emphasize her "absolutely extraordinary way to split a melody" and "phrasing that brings an outstanding tension – the bigger the slower is [her] composition". Other critics, such as one of the Czech most intransigent Jan Rejžek, he described Gombitová's voice as "circularly laserlike", and even later looked up to artist as a "self-sufficient and sovereign rival of Zlatý slavík-winning singers" who is aware when "to set toxic heights to make your flesh so longly-for creep – making it a party, instead public holiday". In response to her second set Môj malý príbeh (1980), record producer Július Kinček stated that writing about "[her] original vocal, excellent technique, sound sense for rock genre, flawless phrasing and great musicianship... [it] has already become by now bringing the wood to the forest". He also attributed much of her success to Gombitová's "admirable way to seize emotional tension of compositions on the first place". Nevertheless, Marián Jaslovský as the only criticized most of the singer's vocal outputs from the soundtrack Neberte nám princeznú (1980), and reportedly for her "traditionally artificial exhibition", which he saw unsupportive toward fluidity of Ursiny's songs.

After crash

Following the crash, Gombitová lost perception over two-thirds of her bodily function including the lower part of her lungs, a significant area for breath control. She had to acquire a new vocal technique. Curiously enough, condition of her voice had seemed to be untouched and reviewers continued with being enthusiastic. Populár music columnist Dagmar Kolářová complimented Gombitová on her "singing artistry", no less her attitude for "expressive style" she delivered on her comeback album Slnečný kalendár (1982). Miloš Skalka of Mladá fronta praised her ensuing live performances on Mince na dne fontán Tour (1983) for "[her] excellent vocal dispositions and secure intonation". Život magazine, for a change, documented "the sincerity of [her] testimony, persuasiveness of [her] interpretation, which extends to simplicity." Author Vladimír Petr from Rytmus circumscribed her vocalizing in depth, pointing for the singer's voice out "[it] is none of average that would disturb, or attract. The other way around, [and] for which applies only two extreme options as maximum – either you accept it as it comes with its provocative metallic pitches and [her] girlish whisper, or you are not capable of listening to, due to all said attributes."

Over the course of her career, Gombitová's voice grew deeper and fuller as noticed by Populár in the middle of the 1980s. Ivan Kytka observed on her Adresa ja, adresa ty Tour (1985/87) that her "once thin laser voice gained new positions and keys", whereas he stressed that singer expanded her brand as a confident composer, too. Her 1990s vocal input for Kam idú ľudia? (1990) was seen less favorably by critics, which then blamed her album performances for artificiality, arbitrary phrasing, as well "language-rape" as written in Andrej Turok's review. Although, he did not disclaim Gombitová's constant "flawless intonation", or rather "[her] civilized singing" on down-tempo tracks, on the contrary. Since the 21st century, Gombitová has sung in her medium-ranged voice ("Nespáľme to krásne v nás" and "Tajnosľubná"), with exception of her higher register for the chorus ("Prosba"). Following several abortive efforts to encourage artist to return to the studios, the media began to speculate on a loss of her voice in 2004. Czech Právo printed a statement, upon which "[she] refuses to return to the spotlight in fear her triumphant comeback could turn into a total fiasco". Those guessings were turned down by her lifetime lyricist Kamil Peteraj, who stated for the press that "[her] problem does not concern [her] voice but psychic." His opinion confirmed ex-opera singer and vocal pedagogue Dagmar Livorová, however, she admitted herself that such injuries as of bottom sections of abdomen may result in a collapse when vocally performing. Žbirka, with whom Gombitová recorded two of her final recordings to date, finds difficult in essence to inspire artist with a new material.

Music videos and live performances
Music videos
Prior to the music video-era, which arrived with the MTV broadcast in the early 1980s in the US, Czechoslovak audience had no representative music channel focusing predominantly on playing music videos either afterwards. The local artists presented their work through imagery of various TV programs delivered on the state-owned network. Gombitová received her exposure on the national television on 30 November 1976, performing "Túto pieseň spievam vám" along with "Lúčenie" for Chvíľa pre pesničku. Two weeks later, on 11 December, she also appeared on the showbill of Vyberte si pesničku. This time around though, she introduced a song called "Ty vieš, mama", issued as B-side of her debut single that followed shortly. In 1978, her "Letná pieseň" found a rapport on additional televised charts, such as Našich 9, which she eventually topped with duet "S tou nádejou choď spať" featuring Lehotský. Needless to say, censorship had been a regular subject of intense debate during the red regime in her country and the communist party maintained to supervise lyrical content of all public recordings by means of then devoted committees. Gombitová thus would not gain a full control over her own creative outputs. At least until the perestroika's initial period that allowed more independent actions towards cultural field, including some market-like reforms similar to Western style.

Furthermore, her mobility impairment has led to herself being viewed as a physically disabled artist since 1981. It has largely impacted such aspects of her subsequent recording career as producing promotional video clips and, especially, her live performances. Nevertheless, singer would substantially contribute to the local music video even later. Her impact on the music video sphere equally document several wins of her songs on varied popular video charts, such as 5 x P and Triangel. While the first she entered with "Muž Nula" (1984), its successor served as instrumental to support her continual popularity in the region through additional number-one hits; namely "Zem menom láska" (1985), "Chlapci v pasci" (1986), "Koloseum" (1988) and "Paradiso" (1995) In an attempt to afford more visual liberties and enhance her recorded work with more striking video clips, Gombitová teamed up with director Ladislav Kaboš and Ján Ďuriš (credited as camera operator) in 1987. The "trio" crafted a video album entitled Ateliér duše, recognized as the first video release by any native-born artist. The videotape featured seven 35 mm films produced by Koliba Film Studios, six of which were to promote compositions from the corresponding studio album of the same title. In addition and before the dissolution of the federal state in the 1990s, Gombitová became on 20 June 1990 the first local singer to appear on the Austrian video chart Die Großen Zehn, presenting for ORF "Babylónia", the lead single from her Kam idú ľudia? set.
Live performances

Discography

Studio albums

Solo
1979: Dievča do dažďa
1981: Môj malý príbeh
1982: Slnečný kalendár
1983: Mince na dne fontán
1984: №5
1986: Voľné miesto v srdci
1987: Ateliér duše
1990: Kam idú ľudia?
1994: Zostaň

With Modus
1979: Modus
1980: Balíček snov
1981: 99 zápaliek
1983: Záhradná kaviareň

English-language albums
1980: Modus
1981: Rainy Day Girl
1984: My Friend the Tree
1985: №5

Filmography

Tours

Solo
 1983: Mince na dne fontán Tour
 1985–87: Adresa ja, adresa ty Tour

With Modus
 1977–78: Úsmev Tour
 1978–80: Balíček snov Tour

As guest
 2016: Road to Abbey Road Tour

 2016: Marika Gombitová a priatelia
 2017: Sen Mariky Gombitovej

Books
2016: Úlomky spomienok

Legacy

Honors and awards

Marika Gombitová has received numerous awards and accolades in recognition of her success in the music industry. At the turn of the 3rd millennium, she was named The Songstress of the Century and her achievements in the music genre has made others to call her "The First Lady", or rather "The Queen of Slovak Pop Music",<ref>{{cite web |url=http://www.teraz.sk/kultura/marika-gombitova-naspieva-titulnu-pies/131314-clanok.html |title=Marika Gombitová Will Cover a Lead Song for the New Feature Fairy Tale |date=22 April 2015 |author=TASR |author-link=News Agency of the Slovak Republic |at=teraz.sk |publisher=Tlačová agentúra Slovenskej republiky |access-date=1 May 2015 |quote=The Queen of Slovak Pop Music Marika Gombitová will cover a lead song to the new feature fairy tale Seven Bros of a Rook...}}</ref> respectively. , she has accumulated a total of 124 awards and/or nominations, and her list also includes a number of music recording certifications received for the sales of her studio albums. Her double win at the Bratislavská lýra in 1978 with "Študentská láska" became a significant milestone in her solo career, which led to the award's Silver equivalent in 1979 (for "Vyznanie"), and its Bronze in 1980 (in favor of her duet with Lehotský "Tajomstvo hier"). Prior to surviving her car crash, she received an Intervision award from the East European International Radio and Television Organisation in response to her live performance of songs "Vyznanie" and "Chcem sa s tebou deliť", accomplished in 1980 in Sopot, Poland. Besides, her signature song ("Vyznanie") won the countrywide competition run by Slovak public TV network in 2007 as The Hit of the Century.

In a career spanning more or less four decades, Gombitová had sold more than one million LP records in the vinyl era. On 2 March 1996 she became the first female performer, as well as one of the first inductees ever into the Hall of Fame by the ZAI Academy. She also holds the local record as the artist with the most releases listed among The 100 Greatest Slovak Albums of All Time. Six of her solo studio albums were ranked as some of those best and the overall index features also her vocal contribution to additional nominated releases, such as co-recorded with Modus and Žbirka, or delivered for Neberte nám princeznú'' soundtrack. Aside from her critical accomplishments, Gombitová has been frequently voted in national annual music poll Zlatý slavík and its subsequent equivalents, Slovenský slávik and Slávik Awards. While eventually winning two editions as Slovenský slávik (1997–1998), she topped eight times as the runner-up for the most popular Female Singer in the country; three times at Zlatý slavík (1980, 1982–1983), on five occasions for Slávik (1998, 2000–2002, 2005), despite showing no particular interest in accepting these recognitions. For her other cultural or lifetime achievements, she is also a recipient of the Main Prize by the Culture Ministry of the Czechoslovakia (1986), the Freedom of the City of her birth municipality (2007), as well of the town of Stropkov (2013) and, among others, The Woman of the Year title (2008) and the Hall of Fame OTO Award (2014).

See also
 Slovak popular music
 The 100 Greatest Slovak Albums of All Time
 Honorific nicknames in popular music
 List of singer-songwriters

References

Bibliography

Further reading

External links

   (in English, German and Slovak)

 Marika Gombitová on Discogs

1956 births
Living people
Modus (band) members
People from Stropkov District
20th-century Slovak women singers
Slovak singer-songwriters
Musicians with disabilities
People with paraplegia
Czechoslovak women singers
Slovak people with disabilities


text:
Aeroflotskyi (; ; ) is an urban-type settlement located in Simferopol Municipality, Crimea. Population:

Demographics
According to the 2001 census, 1,961 people lived in Aeroflotskyi. The language composition was as follows:

See also
Simferopol Municipality

References

Urban-type settlements in Crimea
Simferopol Municipality


text:
Centrophthalmus elegans est une espèce de coléoptères de la famille des Staphylinidae, de la super-tribu des Pselaphitae, de la tribu des Tyrini et de la sous-tribu des Centrophthalmina. Elle a une répartition paléarctique. Achille Raffray l'a décrite d'Inde septentrionale.

Références

Liens externes
 Hydrophiloidea-Staphylinoidea. Ivan Löbl and Daniel Löbl, Leiden BRILL, 2015 (lien vers la p. 448 sur google.books).

Pselaphinae
Espèce de Coléoptères (nom scientifique)


text:
Biografia e istruzione
Nato nel 1973, Kevin Maurer si è laureato in giornalismo presso la Old Dominion University di Norfolk, in Virginia.

Carriera
Da nove anni Maurer ha seguito come giornalista i corpi d'élite. Nel 2003 ha seguito i paracadutisti dell'82ª Divisione Aviotrasportata in Iraq durante l'inizio dell'invasione.

Si è recato sei volte in Afghanistan per seguire le forze speciali. Nel 2004 ha trascorso un mese con le squadre delle forze speciali in varie basi. Nel 2005 si recò in Afghanistan due volte per coprire nuovamente i paracadutisti dell'82ª Divisione Aviotrasportata e all'inizio di quest'anno è stato integrato con la divisione in Iraq

Nel 2006 ha trascorso un mese in Africa orientale, ed altri diversi periodi in Iraq e Haiti. È autore di almeno sei libri e di numerosi scritti sulle missioni speciali.

Opere
 No Hero: Storia di un Navy SEAL (No Hero: The Evolution of a Navy SEAL, 2014)
 Gentlemen Bastards (Gentlemen Bastards, 2013)
 Hunting Che (Hunting Che, 2013)
 No Way Out (No Way Out: A Story of Valor in the Mountains of Afghanistan, 2012)
 No Easy Day: il racconto in prima persona dell'uccisione di Bin Laden (No Easy Day: The Firsthand Account of the Mission that Killed Osama bin Laden, 2012)
 Lions of Kandahar (Lions of Kandahar, 2011)
 Valleys of Death (Valleys of Death, 2010)

Premi
 Premio Pulitzer


text:
A sajátos nevelési igény (SNI) gyűjtőfogalom, amely többletjogokat biztosít a különleges bánásmódot igénylő gyermekeknek, tanulóknak. A sajátos nevelési igényt szakértői bizottság állapítja meg, kategóriái: mozgásszervi, érzékszervi, értelmi vagy beszédfogyatékossággal élő vagy halmozottan sérült.

Definíció
A sajátos nevelési igényű (SNI) gyermekek definíciója a jelenleg hatályos köznevelési törvény szerint:

Korábbi definíció
A sajátos nevelési igény definíciója a közoktatási törvény (1993. évi LXXIX. törvény) szerint:

121. § (1) E törvény alkalmazásában
sajátos nevelési igényű gyermek, tanuló: az a gyermek, tanuló, aki a szakértői és rehabilitációs bizottság szakvéleménye alapján
a) testi, érzékszervi, értelmi, beszédfogyatékos, autista, több fogyatékosság együttes előfordulása esetén halmozottan fogyatékos,
b) pszichés fejlődés zavarai miatt a nevelési, tanulási folyamatban tartósan és súlyosan akadályozott (pl. dyslexia, dysgraphia, dyscalculia, mutizmus, kóros hyperkinetikus vagy kóros aktivitászavar);
(9) Ha jogszabály az óvodai nevelésben részt vevő, a tanulói jogviszonyban, kollégiumi tagsági viszonyban álló vagy a képzési kötelezettséget teljesítő fogyatékos gyermek részére kedvezményt, juttatást, jogosultságot, kötelezettséget állapít meg, a fogyatékos gyermek, tanuló fogalom alatt a sajátos nevelési igényű gyermeket, tanulót kell érteni.

sajátos nevelési igényű neveléshez és oktatáshoz szükséges feltételek: a gyermek, tanuló külön óvodai neveléséhez, illetve iskolai neveléséhez és oktatásához, a sajátos nevelési igény típusának és súlyosságának megfelelő gyógypedagógus, konduktor foglalkoztatása, a neveléshez és oktatáshoz szükséges speciális tanterv, tankönyv és más segédletek; magánoktatáshoz, integrált óvodai neveléshez, iskolai neveléshez és oktatáshoz, a képzési kötelezettséghez, az illetékes szakértői bizottság által meghatározottak szerinti foglalkozáshoz szükséges szakirányú végzettségű gyógypedagógus foglalkoztatása; a foglalkozásokhoz szükséges speciális tanterv, tankönyv, valamint speciális gyógyászati és technikai eszközök; a gyermek, tanuló részére a szakértői és rehabilitációs bizottság által meghatározott szakmai szolgáltatások biztosítása.

Tehát a sérült, fogyatékos vagy részképesség zavaros gyerek gyógypedagógiai fejlesztésre szorul. A közoktatási törvény szerint joguk is van ehhez a fejlesztéshez.A sajátos nevelési igény (SNI) fogalmának tágabb értelmezése azokat a különleges bánásmódot igénylő gyermekeket jelöli, akiknek állandó vagy átmeneti jelleggel fizikai, biológiai, pszichikai, intellektuális, családi vagy szociokulturális okok miatt egyéni, a többségtől eltérő nevelési-oktatási szükségleteik vannak. A fogyatékossággal élők mellett ide tartoznak a tanulási nehézséggel, magatartászavarral küzdők illetve a kivételes képességű tanulók. A sajátos nevelési igény nem orvosi vagy pszichológiai értelemben vett diagnózis, hanem az oktatás területén való többletjogosultságok biztosítása érdekében bevezetett iskoláztatási kategória.
Szűkebb értelemben a sajátos nevelési igény a jelenleg hatályos köznevelési törvény szerint csupán a gyógypedagógia kompetenciájába tartozó problémákat veszi figyelembe: "4. § [...] 25. sajátos nevelési igényű gyermek, tanuló [...], aki a szakértői bizottság véleménye alapján mozgásszervi, érzékszervi, értelmi vagy beszédfogyatékos, több fogyatékosság együttes előfordulása esetén halmozottan fogyatékos, autizmus spektrum zavarral vagy egyéb pszichés fejlődési zavarral (súlyos tanulási, figyelem- vagy magatartásszabályozási zavarral) küzd."

Eredete, előzmények
A múltban a szegregált oktatást tartották a célravezető megoldást a fogyatékosok esetében, emiatt ezeket a fogalmakat a gyógypedagógia kisajátította magának. A fogalmak differenciálódása fontos folyamat ill. a politikák változása. Miután az integrációs politika vált uralkodóvá, nem lehetett őket megkülönböztetni olyan módon, mint korábban azt a szegregált oktatás megkívánta.

A törvényi szabályozás főbb változásai
Az SNI törvényi szabályozása az 1990-es évek óta többször is pontosításra került, többek között maguk a jogszabályok által előidézett nem kívánt következmények miatt.
Az 1993-as köznevelési törvényben hangsúlyt kapott a fogyatékos gyermekek differenciált, képességeikhez igazodó nevelése-oktatása, majd a törvény módosításai 1996-ban és 1999-ben további jogokat biztosítottak a beilleszkedési, tanulási nehézséggel, magatartási rendellenességgel küzdő gyermekeknek. A sajátos nevelési igény (SNI) fogalmát azonban csak a köznevelési törvény 2003-as módosítása óta kezdik használni, az oktatás területén is szakítva a pejoratívvá vált "fogyatékos" kifejezéssel.
A 2003-as módosítás nem kívánt következményeként megjelent tömeges "diszes"-sé (diszlexiássá, diszgráfiássá, diszkalkuliássá) nyilvánítás stigmatizáló hatásának és fenntarthatatlan finanszírozásának csökkentése érdekében a 2005-ben az SNI fogalmát az Oktatási Minisztérium pontosította (elkülönítették a "fogyaték" és "egyéb probléma kategóriákat"), 2007-ben pedig hivatalosan is elhatárolták az organikus illetve a nem organikus okokra visszavezethető sajátos nevelési igényt (SNI-a és SNI-b), megjelölve a kategóriák finanszírozási és ellátó intézmény szerinti kereteit. Az SNI-a esetében maradhat a tanuló speciális intézményben és finanszírozásuk is fennmarad, az SNI-b kategória kizárólag normál oktatási intézmények keretében fejleszthető, az utánuk járó fejkvóta azonban megszűnik.
Az új diagnosztikai csoportosítás korszerűbb és finomabb, mert elfogadja azt, hogy az atipikus fejlődési zavarok eltérő (organikus/nem organikus) okból is kialakulhatnak, ennek következtében más fejlesztést igényelnek. Az új megkülönböztető definíció gyakorlati használhatósága azonban nehézségekbe ütközött, egyrészt a hazai diagnosztikai gyakorlat korszerűtlensége miatt, másrészt mert egyes zavarok organikus vagy nem organikus eredetének feltárása nem minden esetben lehetséges.
Ezt a problémát kívánta kezelni a 2010. évi újabb, jelenleg is hatályos módosítás, amely tartósság és súlyosság alapján csoportosítja a rendellenességeket. A módosítás után a súlyos és tartós pszichés fejlődési zavarral küzdő gyerekek az SNI kategóriában maradnak, míg külön kategóriát képeznek a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézséggel küzdők (BMT). Az SNI és BMT gyerekek a kiemelten tehetséges gyermekekkel együtt képezik a kiemelt figyelmet igénylő gyermekek jogszabályi kategóriáját.

Az SNI diagnosztikai intézményrendszere
Az SNI diagnosztikájának fontos szerepe van abban, hogy a gyermekek időben hozzájuthassanak a korai fejlesztéshez. Magyarországon ezt a feladatkört a járási, illetve megyei szintű szakértői bizottságok látják el.
Ha a védőnő, gyermekorvos, óvodapedagógus, iskolapedagógus jelzi, hogy a gyermek fejlődésében probléma mutatkozik, a szülő engedélyével, első lépésként alapszintű diagnosztikai intézménybe, a járási tankerületi szakértői bizottságokhoz (korábbi nevelési tanácsadók) irányítják a gyermeket. Itt sor kerülhet a beilleszkedési, tanulási, magatartási nehézség (BTM) megállapítására vagy kizárására és az ehhez kapcsolódó felülvizsgálatokra. A BTM-es tanuló fejlesztő foglalkoztatásra jogosult, ami kizárólag integrált oktatás keretében valósítható meg.
Ha a tankerületi szakértői bizottság megítélése szerint a gyermeknél a sajátos nevelési igény valószínűsíthető, akkor a megyei/fővárosi illetve országos illetékességbe tartozó szakértői bizottságban (2013 előtt TKVSZRB) működő szakértői csoportok átfogó vizsgálatokat végeznek. Ezután megállapítják, kizárják, esetleg felülvizsgálják az értelmi vagy tanulásban akadályozottság tényét, meghatározzák a fejlesztés irányát. A szülőkkel egyeztetve kijelölik a fejlesztés színhelyét, ami történhet szegregált szakintézményben is.

A korai diagnózis intézményi lehetőségei (pl.: életkorhoz kötött védőnői szűrések) hozzájárulnak ahhoz, hogy a fejlesztés minél előbb elkezdődhessen. A kora gyermekkori intervenciós ellátásra A korai diagnózis intézményi lehetőségei (pl.: életkorhoz kötött védőnői szűrések) hozzájárulnak ahhoz, hogy a fejlesztés minél előbb elkezdődhessen. A védőnők módszertani ajánlások alapján végzik el a szűréseket, nem áll azonban rendelkezésükre egy egységes, standardizált fejlődési szűrőeljárás. A kora gyermekkori intervenciós ellátásra szoruló gyermekeknek több mint egyharmada nem kerül ellátásba a hozzáférés regionális egyenlőtlenségei miatt. A szakszolgálati rendszer 2013. évi központosítása a helyi esélyegyenlőtlenségeket hivatott csökkenteni. A pedagógiai szakszolgálati intézmények működéséről szóló következtében az alap- és szakellátást biztosító intézmények a Klebelsberg Intézményfenntartó Központba (KLIK) olvadtak be.
Magyarországon a gyógypedagógiai szakma nemzetközi összehasonlításban felkészültnek mondható, azonban – Európában szinte egyedülálló módon – hiányoznak a minőségi munkát biztosító kötelező és egységes sztenderdizált diagnosztikai eszközök, vizsgálati- és fejlesztési protokollok

Finanszírozás
Az SNI Magyarországon elsősorban nem szakmai, hanem ellátási, finanszírozási kategória. A sajátos nevelési igényű tanulókat képző intézmények 2013-ig magasabb normatív támogatásban részesültek. A közoktatási kiegészítő normatíva összege 224 000 forint/fő/év volt a 2012/2013. nevelési évre. Azóta a normatív finanszírozás helyett feladatfinanszírozás lépett érvénybe, amely keretében az van meghatározva, hogy hány gyermek után lehet elszámolni egy újabb pedagógus bérköltségét. Az SNI gyermekeket besorolásuktól függően kettő, illetve három gyermeknek kell számolni a pedagógusok után járó átlagbér alapú támogatás lehívásakor.
A finanszírozási rendszer 2013-ig küzdött az átláthatatlanság problémájával, a hazai önkormányzatiság rendszerében a központi állam nem kérhette számon tételesen mire költi a helyi állam a transzfereket, például az SNI gyerekek után járó támogatásokat.
2013. január elsejével a KLIK-be olvadtak be az önkormányzati fenntartású nevelési oktatási intézmények, ami közös költségvetéséből gazdálkodik.

SNI-s gyermekek integrációja Magyarországon
Magyarországon 1981-ben kezdődtek a Bárczi Gusztáv Gyógypedagógiai Főiskolán az integrációval kapcsolatos kutatások, de a hazai integrált oktatásnak az 1993-as közoktatási és az 1998-as esélyegyenlőségi törvény adott zöld utat.
2003-ban elindult az "Utolsó padból" program, ami az indokolatlanul SNI-vé nyilvánított hátrányos helyzetű – jellemzően roma – tanulók szegregációjának megszüntetését és későbbi megelőzését tűzte ki célként.
Ezt követően a 2010-es években szakmai körökben már nem az a kérdés, hogy az SNI tanulók nevelése együtt történjen-e ép társaikkal vagy külön speciális intézményben, hanem az, hogy hogyan.

Uniós törekvések
Az Európai Unió arra törekszik, hogy a fogyatékos és a részképességzavaros gyerekek együtt tanulhassanak az ép gyerekekkel. Ezt az oktatási formát inklúziónak, vagy inkluzív nevelésnek nevezik. A törekvéseknek az a legfőbb oka, hogy a szegregált intézmények ugyan jól fejlesztik a képességeket, de emellett az oktatás színvonala sokszor nagyon alacsony, amire néha maguk a fogyatékosok is felhívják a közvélemény figyelmét. Ez rontja esélyüket arra, hogy a későbbiekben dolgozni tudjanak.

A jelentések rámutatnak arra, hogy a társadalom peremén élő népességből aránylag többen kerülnek gyógypedagógiai iskolába, mint a többségi társadalomból. A speciális képzések sokszor elveszik az időt a tulajdonképpeni tanulnivalóktól. Mindazonáltal mérlegelni kell, hogy az integrált nevelésben rendelkezésre áll-e a megfelelő gyógypedagógiai kapacitás, és a megfelelő rugalmasság mind a tantervek, mind az intézmények részéről. Megállapítják, hogy a rosszabb tárgyi tudás miatt a felsőoktatásban is kevesebb a fogyatékos hallgató, mint ami arányos lenne, és hogy aki mégis sikeresen szerez diplomát, az is nehezebben helyezkedik el, mint az épek. A rokkantsági ellátások csökkentése és szigorítása, bizonytalanná tétele veszélyezteti a fogyatékosok megélhetését és a társadalomba való beilleszkedését. Az adatok ugyanakkor hiányosak.

Az inkluzív oktatást úgy képzelik el, hogy a gyógypedagógiai foglalkozások a tanórákon kívül zajlanak. Ez azt eredményezheti, hogy amíg az ép gyerekek sportra, zenére, rajzra, korrepetálásra, szakkörre, vagy magasabb szintű tanulmányi képzésre, például felvételi előkészítőre járnak, addig a fogyatékos tanulók gyógypedagógiai foglalkozásokon vesznek részt. Mérlegelni kell, hogy a lemaradás melyik helyzetben a kisebb.

Források

Kapcsolódó szócikkek
Oktatásügy
Pedagógia

Fogyatékosság


text:
Destinderea sau relaxarea, în limba franceză détente este termenul folosit pentru relaxarea relațiilor tensionate, mai ales într-o situație politică. Termenul este folosit adesea cu referire la relaxarea generală a relațiilor dintre Statele Unite și Uniunea Sovietică în 1971, o destindere a relațiilor politice tensionate aproximativ în mijlocul Războiul Rece. În Uniunea Sovietică, destinderea a fost cunoscută în limba rusă ca разрядка ( "razryadka", care înseamnă vag "relaxarea tensiunilor"). Perioadă a fost caracterizată prin semnarea tratatelor, cum ar fi SALT I și SALT II și Acordurile de la Helsinki. SALT II a fost dezbătută, dar nu a fost ratificată niciodată de Statele Unite ale Americii. Există o dezbatere între istorici cu privire la contribuția succesului perioadei de destindere în terminarea Războiul Rece. Cele două superputeri au convenit să instaleze o linie telefonică directă între Washington DC și Moscova, permițând ambelor țări ca în caz de urgență să comunice rapid între ele.

Concomitent cancelarul federal german Willy Brandt și papa Paul al VI-lea au lansat noua Ostpolitik, care a dus la detensionarea relațiilor germano-germane, respectiv la detensionarea relațiilor dintre Biserica Catolică și statele din blocul comunist.

Contextul politic al destinderii

Europa
În același timp, continuarea cursei înarmărilor nucleare, concentrarea controlului asupra forțelor nucleare occidentale în mâinile Statelor Unite și o serie de incidente cu purtători de arme nucleare au provocat o critică din ce în ce mai mare a politicii nucleare americane. Contradicțiile din principiile gestionării armelor nucleare în comanda NATO au dus la retragerea Franței în 1966 de la participarea la formarea forțelor armate ale acestei organizații. La 17 ianuarie 1966, a avut loc unul dintre cele mai mari incidente cu arme nucleare: bombardierul B-52 al Forțelor Aeriene americane a luat foc în timpul realimentării aeriene a făcut o aruncare de urgență a patru bombe termonucleare asupra satului spaniol Palomares. După acest incident, Spania a refuzat să condamne retragerea Franței din NATO și a restricționat activitățile militare ale Forțelor Aeriene ale SUA pe teritoriul țării, suspendând tratatul spaniol-american din 1953 privind cooperarea militară; Negocierile privind reînnoirea acestui tratat în 1968 s-au soldat cu un eșec.

Note

Bibliografie
Bowkerl, Mike & Williams, Phil. Superpower Detente: A Reappraisal. SAGE Publications (1988). ISBN 0-8039-8042-6.
Gaddis, John Lewis. The Cold War. The Penguin Press (2005).
Lapennal, Ivo. Human Rights: Soviet Theory and Practice, Helsinki and International Law. Eastern Press (1977).
Suri, Jeremi. Power and Protest: Global Revolution and the Rise of Détente. Harvard University Press (2003).
Sarotte, M. E. Dealing with the Devil: East Germany, Détente and Ostpolitik, 1969-1973. University of North Carolina Press (2001).

Vezi și
 Războiul Rece

Termeni politici