text:
Operation Astute was an Australian-led military deployment to East Timor to quell unrest and return stability in the 2006 East Timor crisis. It was headed by Brigadier Bill Sowry, and commenced on 25 May 2006 under the command of Brigadier Michael Slater. The operation was established at the request of East Timor's government, and continued under an understanding reached between Australia, East Timor, and the United Nations, with the United Nations Integrated Mission in East Timor supporting and helping to develop East Timor's police force. Other countries deploying soldiers to East Timor include Malaysia, New Zealand and East Timor's former colonial power Portugal, operating under independent command.

Initial tasks
The initial tasks of the operation were to:
Allow for the evacuation of foreigners.
Restore stability and confine conflict to secured areas.
Assess and locate the weapons possessed by conflicting groups.
Establish a safe environment for dialogue to resolve the crisis.

Deployment
A forward deployment of approximately 200, including a commando company from the 4th Battalion of the Royal Australian Regiment & C Coy, 2nd Battalion of the Royal Australian Regiment, secured an entry point for follow-on forces centred on Dili Airport.

The full deployment consisted of a battalion group of about 1,800 personnel drawn from the 2nd Battalion of the Royal Australian Regiment & 3rd Battalion of the Royal Australian Regiment and other Australian and New Zealand Army units. Evacuations were carried out by C-130 Hercules aircraft from the Royal Australian Air Force, using RAAF Base Darwin as a Forward Operating Base.

Initial assets deployed included the guided-missile frigate HMAS Adelaide, the replenishment vessel HMAS Success and the amphibious landing/hospital ship HMAS Kanimbla. Landing ships HMAS Tobruk and HMAS Manoora were also sent to East Timor with follow-on forces.

Operation Astute was established at the request of East Timor's government. Troops from former INTERFET nations including mostly from Malaysia, New Zealand and Portugal have augmented the Australian force. Prior to sending troops, each participating government negotiated a Status of Forces Agreement (SOFA) with the government of East Timor.

Malaysian Army forces began arriving on 26 May, by air.

Timeline

May 2006
24 May
 21:59 (Canberra) Acting Prime Minister of Australia, Peter Costello, announced in a press conference that East Timor had requested Australia "send defence forces to East Timor to help in maintaining and re-establishing public order".  Australia would send an advance party including the Vice Chief of Defence force to negotiate conditions of the deployment the following morning.

25 May
 07:00 (Canberra) Prime Minister of Australia John Howard arrives back in Canberra from Dublin early, though not officially because of the East Timor crisis.
 12:30 (Darwin) A RAAF 34SQN Challenger 604 (VIP jet) was tasked to fly the Australian Vice Chief of Defence Force from Canberra to Dili via Darwin, to negotiate the rules of engagement of the Australian operation, and other conditions of deployment.  However, on arrival in Darwin the Chief of the Defence Force ordered the aircraft to remain in Darwin, due to a dramatic increase in violence in Dili.
 (Dili) RAAF 37SQN C130J Hercules aircraft arrive at Dili from Darwin with 130 commandos on board, together with 4 Australian Army Black Hawk helicopters.  The Vice Chief of Defence Force was also on board the C130, after being unable to fly to Dili on the RAAF VIP jet.   Dili Airport is now under Australian military control.  However the VCDF is unable to leave the airport due to security concerns.
 (Dili) HMAS Adelaide arrives in Dili Harbour.
 18:43 (Canberra) Prime Minister John Howard announces in a press conference that the deployment will "go ahead without any conditionality" and that 1300 troops would be in place "in a very short order", despite a failure to negotiate conditions of the deployment with the East Timorese Government.  He explains waiting for signatures could lead to significant further bloodshed and the East Timorese Government is desperate for Australian troops to arrive.
 (Darwin) The Royal Australian Air Force commence transporting troops to Dili. A 33SQN Boeing 707 ferries troops between Townsville and Darwin, whilst 36SQN C-130Hs and 37SQN C-130Js transport troops and supplies between Darwin and Dili.  The flights also commence evacuations of civilians on the return legs.  The flights continue throughout the night and the following day to form an air bridge between Darwin and Dili.

26 May
 (Dili) Malaysian Army soldiers begin arrive in Dili.  RAAF aircraft continue to transport troops and equipment.
 United States Fleet Antiterrorism Security Team platoon arrives in Dili to protect the US Embassy.

27 May
 13:30 (Darwin) A Royal New Zealand Air Force C-130H arrives in Darwin from Townsville, ready to deploy New Zealand soldiers to East Timor.

29 May
 The initial deployment of Australian soldiers is completed.
 A platoon of 42 New Zealand soldiers arrives in Dili to secure the New Zealand embassy.

31 May
 Delta Company, 2/1 Battalion, Royal New Zealand Infantry Regiment of 123 New Zealand soldiers arrives in Dili.

June 2006
 2 June
 8 New Zealand military police arrive in Dili.

 3 June
 USAF C-17 Globemaster III aircraft complete their task of ferrying Australian troops and equipment between Townsville and Darwin.

 7 June
 Australian Defence Minister Brendan Nelson and New Zealand Defence Minister Phil Goff and Defence Secretary Graham Fortune visit Dili.

 16 June
 Rebel Timorese soldiers begin handing their weapons over to Australian troops.

 27 June
 It is announced that a New Zealand soldier fired a warning shot during the week of 18–24 June. This is apparently the first shot fired during the intervention.

July 2006
 1 July
 50 soldiers from 2/1 RNZIR and other units fly to Timor Leste to replace members of the initial New Zealand force.<ref>[http://www.nzdf.mil.nz/news/media-releases/200606029-mtft.htm More New Zealand Troops for Timor'] New Zealand Defence Force press release. 29 June 2006.</ref>

 18 July
 Australian Prime Minister John Howard visits Timor Leste. During his visit he announced that the Australian force in the country will be gradually reduced.

 19 July
 HMAS Kanimbla departs Timor Leste for Australia carrying 250 soldiers and four S-70A Blackhawk helicopters.

August 2006
 3 August
 The Australian Government announces that the ADF has commenced a gradual drawdown of forces in Timor Leste due to the improving security situation. An infantry company, 23 armoured personnel carriers and support personnel are scheduled to depart Timor Leste over the next few weeks.

 7 August
 A Company, 1st Battalion, Royal Australian Regiment returns to Townsville after 71 days in Timor Leste as part of Battle Group Faithful.

 14 August
 G Company, 4th Field Regiment, Royal Australian Artillery returns to Townsville after being deployed since 26 May 2006.

 27 August
 D Company, 2nd Battalion, Royal Australian Regiment returns to Townsville after being deployed to Timor Leste. Further soldiers from the 3rd Combat Signal Regiment are scheduled to return later in the week.

 28 August
 It is announced that 44 New Zealand military personnel will return home from Timor Leste on 31 August.

September 2006
 7 September
 It is announced that a rifle company from 1 RAR will be deployed to Timor Leste by 9 September to reinforce the Australian-led force following Alfredo Reinado's escape from prison on 30 August.

 19 September
 The final elements of the Australian Army Battle Group Faithful return to Australia having been replaced by the ANZAC Battle Group led by the 6th Battalion, Royal Australian Regiment.

October 2006
 26 October
 Brigadier Mal Rerden takes command of Joint Task Force 631, replacing Brigadier Mick Slater.

December 2006
 17 December
 Protests against UN troops intensify after they are accused of being responsible for the killing of a rebel gang member during factional clashes.

January 2007
26 January
 Australia, East Timor, and the United Nations sign a memorandum of understanding under which Operation Astute continues and the United Nations Integrated Mission in East Timor supports and helps to develop East Timor's police force.

March 2007
 4 March
 After cornering Reinado at a compound in Same, Australian Special Forces enter the town and conduct an assault. Reinado evades capture but five of his men are killed in the Battle of Same. The Timor Leste government subsequently called off the manhunt, preferring to pursue a dialogue with the rebels instead.

May 2007
9 May
 Australian forces successfully supervise round two elections, with no reports of violence.

10 May
 An unmanned Australian spy plane on operations over East Timor crashes into a house in the densely populated eastern suburb of Becora in Dili. Military helicopters were quickly sent to locate the wreckage, and an investigation was scheduled to begin the next day into whether the crash was due to technical failure or operator error.

August 2007
2 August
Brigadier John Hutcheson takes over command from Brigadier Mal Rerden.

January 2008
31 January
Brigadier James Baker takes over command from Brigadier John Hutcheson.

July 2008

31 July
Brigadier Mark Holmes takes over command.

January 2009
16 January
Brigadier Bill Sowry takes over command from Brigadier Mark Holmes.

Military units involved
Operation Astute is an Australian military operation. While the Malaysian and New Zealand contingents operate under overall Australian command, the Portuguese contingent operates under Portuguese national command. The initial Australian units deployed as part of the operation fell under the operational command of Brigadier Michael Slater, the commander of the Australian 3rd Brigade. The major unit involved in land operations was the 3rd Battalion under its commanding officer, Lieutenant Colonel Mick Mumford. This force was replaced in early September 2006 by a battalion group based around the 6th Battalion, Royal Australian Regiment designated the ANZAC Battle Group.

Australia

Australian Army

Australia currently has approximately 404 personnel deployed to Timor-Leste, the majority of whom are formed into the ANZAC Battle Group'', named due to the presence of a rifle company from the New Zealand Army integrated in its structure.
 Headquarters Joint Task Force 631
 Elements, 1st Military Police Battalion
 ANZAC Battle Group: This battle group includes elements of other units:
 Headquarters, 1st Battalion, Royal Australian Regiment
 B Company, 1st Battalion, Royal Australian Regiment
 C Company, 1st Battalion, Royal Australian Regiment
 Victor Company, 1st Battalion, Royal New Zealand Infantry Regiment
 Battery, 16th Air Defence Regiment (operating as infantry)
 Elements, 4th Field Regiment, Royal Australian Artillery
 Elements, 17 Construction Squadron, Royal Australian Engineers
 Elements, B Squadron, 3rd/4th Cavalry Regiment
 Elements, B Squadron, 5th Aviation Regiment
 Troop, 1st Aviation Regiment

The initial Australian Army force consisted of:
 Headquarters elements, 3rd Brigade
 3rd Battalion, Royal Australian Regiment (3 RAR) battle group ('Battle Group Faithful'). This battle group included the following elements of other units:
 Airborne Combat Team Bravo, 3 RAR
 A Company, 1 RAR
 C and D Companies, 2 RAR
 G (108 Field Battery) Company, 4th Field Regiment, Royal Australian Artillery (operating as infantry)
 B Squadron, 3rd/4th Cavalry Regiment (originally equipped with 33 x M113 armoured personnel carriers)
 16 Combat Engineer Squadron, 3rd Combat Engineer Regiment
 Commando Company Group, 4th Battalion (Commando), Royal Australian Regiment
 Troop, Australian Special Air Service Regiment
 3rd Combat Service Support Group (based around the 3rd Combat Service Support Battalion)
 Aviation element ('Combat Team Vigilance')
 Eight S-70A Blackhawk transport helicopters, drawn from B Squadron, 5th Aviation Regiment and the 171st Aviation Squadron (four helicopters since 19 July)
 Four Kiowa light observation helicopters, 1st Aviation Regiment
 Detachment, Emergency Response Squadron, Incident Response Regiment
 Detachment, 9th Petroleum Platoon, [providing bulk fuel support to aircraft and land vehicles to ensure the mission was achieved.]

Royal Australian Navy

 HMAS Adelaide (until 28 May)
 One S-70B-2 Seahawk helicopter, 816 Squadron RAN (until 28 May)
 HMAS Kanimbla
 HMAS Manoora
 HMAS Tobruk (until approximately 8 June)
 HMAS Balikpapan
 HMAS Tarakan
 HMAS Success (until 28 May)
 Two Sea King helicopters, 817 Squadron RAN

The Royal Australian Navy force committed to Operation Astute is apparently the largest amphibious task force in the Navy's history.

Royal Australian Air Force

 Elements, No. 33 Squadron RAAF (Boeing 707) – Domestic support only
 Elements, No. 36 Squadron RAAF (C-130H)
 Elements, No. 37 Squadron RAAF (C-130J)
 AP-3C Orion aircraft, No. 92 Wing RAAF
 Detachment, No. 2 Airfield Defence Squadron RAAF at Dili airport.
 No. 382 Expeditionary Combat Support Squadron
 RAAF Airload Team at Dili airport.

33SQN are assisting the operation by transporting troops from RAAF Base Townsville to RAAF Base Darwin, however only 36SQN and 37SQN have been flying from Darwin to Dili.

Malaysia

Malaysian Army
 209 parachute soldiers from the 10th Paratrooper Brigade
 Transport aircraft
 Elements, 19th Battalion, Royal Malay Regt (Mechanised)
 Elements from Grup Gerak Khas (Army Special Forces)

Royal Malaysian Navy
 Elements from PASKAL (Naval Special Forces)
 Two warships; KD Mahawangsa and KD Indera Sakti

Royal Malaysia Police
The Malaysian Government currently anticipates replacing the Malaysian military force with Pasukan Gerakan Khas and General Operations Force operators of the Royal Malaysia Police at the end of July.

New Zealand

New Zealand Army
 Delta Company (reinforced), 2/1st Battalion, Royal New Zealand Infantry Regiment (Integrated into ANZAC Battle Group)
 Military police section, 2nd Military Police Platoon

Royal New Zealand Air Force
 One Boeing 757-200, No. 40 Squadron RNZAF
 One C-130H, No. 40 Squadron RNZAF

Royal New Zealand Navy
 HMNZS Endeavour
 HMNZS Canterbury
 HMNZS Te Kaha

Portugal
While the Portuguese forces deployed to East Timor are not operating under Australian command, they are acting in co-operation with the Australian, Malaysian and New Zealand forces which are under Australian command.

 Bravo Detachment of the Republican National Guard (GNR), initially with 120 soldiers and now with about 200
 16 officers from the Special Operations Group (GOE) of the Public Security Police

United States

 Two C-17 Globemaster III transport aircraft from the 15th Airlift Wing
 6 person Combat Mobility Element from the 15th Logistics Readiness Squadron

The two United States aircraft flew transport flights between Australian air bases (mainly RAAF Base Townsville and RAAF Base Darwin) and were not deployed to East Timor. The aircraft did, however, visit the Solomon Islands in order pick up Australian equipment and personnel. The USAF force completed its mission on 3 June.

In addition, a platoon of the United States Marine Corps Fleet Antiterrorism Security Team was flown into Dili by a United States Navy C-40 Clipper on 26 May to secure the US embassy in Dili. This platoon does not appear to have fallen under Australian command as part of Operation Astute.

Cost
The cost of Operation Astute has represented the third largest operation expenditure between 2006 and 2008, and the second largest from 2009. Below is the yearly expenditure on Operation Astute of the Australian Defence Force.

See also
ANZAC Battle Group
INTERFET
Battle of Timor (1942–43)

References

External links

Operation Astute

United Nations operations in East Timor
Military history of East Timor
Astute
Astute
2006 in East Timor
Australia–East Timor relations


text:
Миноискатель 42 () — кодовое наименование применявшегося Вермахтом способа разведки и обезвреживания мин, при котором на потенциально опасные участки принудительно направлялись лица из числа военнопленных РККА или местных жителей оккупированных территорий Советского Союза.

Источником, открывшим данное название этой незаконной формы ведения боевых действий, является опубликованная в 2004 году брошюра «Преступления Вермахта», где приводится фотокопия оперативного приказа по обеспечению тыла армейского района 532 ():

Потребуются работы по разминированию, поэтому нужно обеспечить необходимое количество «миноискателей 42» (евреи и пленные бандиты с боронами и катковыми тралами). Части должны подготовить верёвки, чтобы снабдить евреев и пленных бандитов длинными поводками.

При этом считается, что цифры «42» в кодовом названии являются указанием на время начала применения данного способа (1942 год). Однако имеются свидетельства, что разминирование минных полей путём направления на них военнопленных или местных жителей немецкие оккупационные силы на территории СССР неоднократно проводили уже в 1941 году.

Из приказа по 464-му пехотному полку 253-й пехотной дивизии вермахта от 20 октября 1941 года:

Необходимо иметь в виду минированную местность. Использование сапёров не всегда возможно. Батальоны должны будут вести бой сами, не ожидая помощи. Я рекомендую использовать, как это с успехом практиковалось в первом батальоне 464-го полка, русских военнопленных (особенно сапёров). Любое средство оправдано, когда необходимо быстро преодолеть местность.

г. Чериков (Могилёвская область, БССР), лето — осень 1941 г.:
Немцы использовали местных жителей для разминирования минных полей. Солдаты связывали их цепями и под угрозой оружия гнали впереди себя на мины, где погибли десятки человек.

Из официальных документов о действиях германских властей:
Ряд документов германского командования, захваченных частями Красной Армии во время ее наступательных операций близ Ростова, доказывают, что использование местного населения для особо опасных военных работ предусмотрено специальными инструкциями германского командования. Так, в приказе по 76 немецкой пехотной дивизии от 11  октября, в пункте 6,  касающемся разминирования, говорится: «Необходимо применять для работ, связанных с опасностью для жизни, пленных и отдельных лиц  из местного населения».

За последнее время установлен ряд новых случаев использования германским командованием советских военнопленных в целях очистки минных полей и других опасных для жизни работ. Так,  в района деревень   Большая  и  Малая  Влоя  десятки  пленных,   построенные в  сомкнутые ряды, в течение четырех суток гонялись гитлеровцами по заминированному полю. Ежедневно на минах взрывалось несколько пленных.   Этот способ убийств военнопленных предусмотрен приказами германского командования. В приказе по 203 пехотному полку за № 109 сказано: «Главнокомандующий армией генерал-фельдмаршал Рундштедт приказал, чтобы вне боевых действий, в целях сохранения германской крови, поиски мин и очистку минных полей производить русскими  пленными.  Это относится также и к германским минам».

См. также
 Военные преступления в годы Второй мировой войны

Примечания

Вермахт
Военные преступления во Второй мировой войне
Преступления нацистов
Разминирование

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Geografia
 Moffett – comune dell'Oklahoma, Stati Uniti d'America

Persone
 Barbara Moffett, pseudonimo di Idella Ruth Blackadder (1924-1986) – attrice statunitense
 Charles Moffett – batterista jazz statunitense
 Charnett Moffett – musicista jazz statunitense
 D. W. Moffett, nato Donald Warren Moffett – attore statunitense
 Georgia Moffett – attrice britannica
 Jonathan Moffett – musicista statunitense
 Larry Moffett – ex cestista statunitense
 Peter Moffett, noto come Peter Davison – attore britannico
 Sabel Moffett – pallavolista statunitense
 William A. Moffett – militare statunitense


text:
Miroslav Stevanović est un footballeur bosnien, né le  à Zvornik. Il évolue au poste de milieu offensif.

Biographie

Palmarès
  FK Borac Banja Luka
 Vainqueur de la Coupe de Bosnie-Herzégovine en 2010.

Références

Liens externes

Naissance en RS de Bosnie-Herzégovine
Naissance en juillet 1990
Footballeur international bosnien
Joueur du Vojvodina Novi Sad
Joueur du Borac Banja Luka
Joueur du Séville FC
Joueur du Deportivo Alavés
Joueur du Servette FC


text:
The 1975–76 Scottish Second Division was won by Clydebank who, along with second placed Raith Rovers, were promoted to the First Division. Meadowbank Thistle finished bottom.

Table

References

Scottish Second Division seasons
3
Scot


text:
Jang Ok-sun (; born 1967) is a South Korean bureaucrat previously served as Korea Land and Housing Corporation (LH)'s Executive Vice President - the first woman to assume this post since creation of LH in 2009 and its preceding agencies in 1962.

Jang has been working for LH for over 29 years since she first joined the corporation in 1988. She has taken numerous roles including director of Office of Housing Welfare, Office of City Planning and Industry Complex Office. When she was the director of Administration Management Office, she was responsible for restructuring the LH under the new policies of President Moon Jae-in.

In January 2018 Jang was appointed member of its board of directors with two-year term becoming the first woman and the youngest to join its board in its history - and led its Administration Innovation Division and Planning and Finance Division. In August 2019, she was promoted to the deputy head of LH.

She holds a bachelor's degree in business studies from Kangwon National University.

References

Living people
1967 births
South Korean government officials


text:
Bocote ist der spanische Trivialname für mehrere zentralamerikanische Baumarten aus der Gattung Cordia innerhalb der Familie der Raublattgewächse (Boraginaceae), beziehungsweise eine Bezeichnung für deren Harthölzer. Sie werden auch als Rio-Grande oder Mexiko Palisander oder als Mexikanisches und Dominikanisches Rosenholz bezeichnet.

Eine wichtige Bocote-Art ist Bojon (Cordia gerascanthus), ihr Holz wird als Klangholz beim Bau von Gitarren verwendet. Weitere Arten für Bocote-Holz sind Barcino  (Cordia elaeagnoides), Freijo (Cordia alliodora), Louro Preto (Cordia megalantha), Ziricote (Cordia dodecandra).

Einzelnachweise

Holzart


text:
Pentamyzus graminis är en insektsart som beskrevs av Hille Ris Lambers 1966. Pentamyzus graminis ingår i släktet Pentamyzus och familjen långrörsbladlöss. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långrörsbladlöss
graminis


text:
Марі П'єрс була чинною чемпіонкою, але не змогла захистити свій титул, оскільки у чвертьфіналі її перемогла Кімберлі По.

Моніка Селеш виграла титул, перемігши у фіналі Аранчу Санчес Вікаріо з рахунком 6–1, 6–4.

Сіяні гравчині
Сіяну чемпіонку виділено жирним, тоді як для інших сіяних прописом вказано коло, в якому вони вибули. Перші четверо сіяних гравчинь виходять без боротьби в друге коло.

  Моніка Селеш (переможниця)
  Аранча Санчес Вікаріо (фінал)
  Кіміко Дате (півфінал)
  Марі П'єрс (чвертьфінал)
  Аманда Кетцер (чвертьфінал)
  Ай Суґіяма (2-ге коло)
  Наоко Савамацу (чвертьфінал)
  Ші-тін Ван (чвертьфінал)

Сітка

Фінал

Секція 1

Секція 2

Посилання
 1996 Nichirei International Championships Draw

Nichirei International Championships
Тур WTA 1996


text:
The 2010 AFC U-19 Championship was an international under-19 age group football tournament held in China from 3 – 17 October 2010. The sixteen national teams involved in the tournament were required to register a squad of maximum 23 players; only players in these squads were eligible to take part in the tournament.

The age listed for each player is on 3 October 2010, the first day of the tournament. The nationality for each club reflects the national association (not the league) to which the club is affiliated. A flag is included for coaches that are of a different nationality than their own national team. Players in boldface have been capped at full international level at some point in their career.

Group A

China PR
Head coach: Su Maozhen

The final squad was announced on 29 September 2010.

Saudi Arabia
Head coach: Khalid Al-Koroni

Syria
Head coach: Kevork Mardikian

Thailand
Head coach: Chalermwoot Sa-ngapol

Group B

Uzbekistan
Head coach: Marat Kabaev

The final squad was announced on 28 September 2010.

North Korea
Head coach: Yun Jong-su

Bahrain
Head coach:  Hosni Zouaoui

The final squad was announced on 28 September 2010.

Iraq
Head coach: Hassan Ahmed

Group C

Japan
Head coach: Keiichiro Nuno

The final squad was announced on 22 September 2010.

United Arab Emirates
Head coach: Juma Rabeeh Mubarak

Vietnam
Head coach: Triệu Quang Hà

The preliminary squad was announced on 27 August 2010.

Jordan
Head coach:  Mohamed Azima

Group D

Australia
Head coach:  Jan Versleijen

The final squad was announced on 21 September 2010.

South Korea
Head coach: Lee Kwang-jong

The final squad was announced on 27 September 2010.

Iran
Head coach: Ali Doustimehr

The final squad was announced on 18 September 2010.

Yemen
Head coach: Sami Hasan Al Nash

References

External links
, the-AFC.com

Squads


text:
Jatiluwih is een bestuurslaag in het regentschap Tabanan van de provincie Bali, Indonesië. Jatiluwih telt 2540 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in Bali


text:
По-долу е представен списък на кметовете на град Казанлък, България.

Казанлък


text:
Daniel A. Haskett (20 de agosto de 1952) é um animador veterano que, de acordo com a Variety, fazia parte de um "grupo de jovens animadores treinados pelos" Nove Homens Velhos "da Disney que estavam confinados a uma pequena sala no Edifício Disney Feature Animation na década de 1970".

Ele começou sua carreira em 1969 fora do colégio da época, High School of Art and Design, e a primeira coisa que fez foi um comercial de um café chamado Brim, e, segundo ele, era "muito psicodélico".

Haskett ficou preocupado quando entrou na empresa em 1977 devido à reputação da empresa na época.

Ele projetou o personagem Belle para a Bela e a Fera da Disney, bem como Ariel para A Pequena Sereia e Tod como adulto para A Raposa e o Cão. Haskett também fez designs anteriores para Ursula, alguns foram inspirados na cantora Patti LaBelle e os cabelos dos personagens quase pareciam barbatanas.

Haskett foi o designer principal dos personagens Minerva Mink para os Animaniacs de Steven Spielberg e os disc jóqueis mascote da Radio AAHS Ozzie e Kazoo. Haskett também tem créditos para Tom e Jerry: O Filme, Toy Story, The Pagemaster, O Príncipe do Egito, Vila Sésamo e Os Simpsons.

Ele desenha personagens para os Looney Tunes desde 1979 e recentemente trabalhou como designer de personagens para a série da web Looney Tunes Cartoons.

Créditos

 A Pequena Sereia (1989) - designer de personagens para Ursula e Ariel
 A Bela e a Fera (1991) - designer de personagens para Belle
 Raggedy Ann e Andy: A Musical Adventure (1977) - assistente de animação
 Tiny Toon Adventures - designer de personagens, mais conhecido por Babs
 Cat's Can (1986, curta Sesame Street), diretor
 Quackbusters de Daffy Duck (1988) - animador
 Os Simpsons (1988) - designer de personagens de Moe Szyslak, Barney Gumble e Mrs. Krabappel
 Space Jam: A New Legacy (2021) - animador

Afro-americanos
Pessoas vivas
Nascidos em 1952
Animadores dos Estados Unidos
Cartunistas dos Estados Unidos


text:
The sénatoreries were the great properties distributed by Napoléon Bonaparte to senators in an implicit exchange for their docility towards his regime, as it became less and less democratic, starting on 4 January 1803.  They were created by the  sénatus-consulte of the sénat conservateur of 14 nivôse year XI (4 January 1803).

For example, Emmanuel-Joseph Sieyès received a large domain near Cosne-sur-Loire.

Sources
J. Monnier & A. Jardin, 1789–1848, Nathan.

First French Empire


text:
Lotusiphantes nanyuensis es una especie de araña araneomorfa de la familia Linyphiidae. Es el único miembro del género monotípico Lotusiphantes.

Distribución
Se encuentra en Hunan en China.

Referencias

Enlaces externos
 En ION
 Nomenclator Zoologicus

Micronetinae


text:
Yelena Lebedeva (born November 13, 1977) is an Uzbekistani sprint canoer who competed in the mid-1990s. She was eliminated in the semifinals of the K-4 500 m event at the 1996 Summer Olympics in Atlanta.

External links
Sports-Reference.com profile

1977 births
Canoeists at the 1996 Summer Olympics
Living people
Olympic canoeists of Uzbekistan
Uzbekistani female canoeists


text:
Тајни непријатељ је други објављени детективски роман британске списатељице Агате Кристи први пут објављен у јануару 1922. у Уједињеном Краљевству од стране издавачке куће "The Bodley Head" и у Сједињеним Државама од стране издавачке куће "Dodd, Mead and Company" касније исте године. Издање у Великој Британији коштало је седам шилинга и шест пенија, а издање у САД 1,75 долара.

Књига представља ликове Томија и Тапенс који се појављују у још три Кристина романа и једној збирци кратких прича. Пет књига о Томију и Тапенс обухвата списатељску каријеру Агате Кристи. Велики рат је завршен, а радних места нема. Пријатељи из детињства Томи Бересфорд и Пруденс "Тапенс" Каули се састају и слажу да започну сопствени посао као Млади пустолови. Ангажовани су за посао који их обоје доводи у многа опасна стања, сусрећући се и са савезницима међу којима је и амерички милионер у потрази за својим сестром од тетке.

Рецензије су углавном биле позитивне на ову пустоловину која успева да сачува тајну архи-злочинаца до самог краја.

Књига је преведена на српски. Прво издање из 2005. преведено је као Тајни непријатељи, док је друго, из 2020. преведено као Тајни непријатељ.

Радња

У Прологу, мушкарац тихо даје важне папире младој Американки јер је већа вероватноћа да ће преживети потапање РМС Луситаније у мају 1915.

Године 1919. у Лондону, демобилисани војник Томи Бересфорд упознаје ратну добровољку Пруденс "Тапенс" Каули. Обоје су без посла и новца. Они формирају агенцију "Млади пустолови Д.О.О.". Господин Витингтон је пратио Тапенс како би јој понудио. Она користи псеудоним "Џејн Фин" што је запрепастило Витингтона. Он јој даје 50 фунти и онда нестаје. Радознали, они се оглашавају за податке у вези са Џејн Фин.

Оглас даје два одговора. Први је од господина Картера, кога Томи препознаје као вођу британске обавештајне службе из своје ратне службе који им прича о Џејн Фин на броду Луситанија када је потонуо. Добила је тајни уговор за испоруку америчком посланству у Лондону. Преживела је, али од тада није пронађен никакав траг ни о њој ни о уговору чије би објављивање сада угрозило британску владу. Они пристају да раде за њега упркос његовим упозорењима о опасном господину Брауну. Други одговор је од Џулијуса Хершимера, америчког мултимилионера и брата од тетке Џејн Фин који је одсео у хотелу "Риц". У намери да је пронађе, он је већ звао Скотланд Јард. Инспектор Браун је направио своју једину слику Џејн пре него што га је позвао прави инспектор. И они удружују снаге са Џулијусом.

Витингтон помиње име Рита Тапенс. Томи и Тапенс је проналазе међу преживелима из Луситаније, госпођу Маргарет Вандемајер. Витингтон и Борис Иванович напуштају Ритин стан када су стигли до зграде. Томи и Џулијус их прате. Томи прати Бориса до куће у Соху док Џулијус прати Витингтона до Борнмута. Томи прислушкује састанак бољшевичких завереника где бива ухваћен. Он одлаже своје погубљење тврдећи да је знао за споразум који је нестао. Тапенс обезбеђује сарадњу са Албертом, лифтомбојем из резиденције госпође Вандемејер да добије посао као њена собар и чује да ли Рита помиње господина Брауна. Следећи посетилац је сер Џејмс Пил Еџертон. Током слободног поподнева, Тапенс се састаје са Џулијусом у "Рицу". Џулијус је пратио Витингтона до приватне клинике и видео га да се састаје са медицинском сестром. Обоје су отишли пре него што је Џулијус успео да делује. Томи се није вратио. Тапенс говори то господину Картеру. Тапенс убеђује Џулијуса да затражи савет од сер Џејмса. Тапенс се враћа у Ритин стан рано и прекида Ритине припреме за бекство. После туче, Тапенс приморава Риту да призна да зна ко је господин Браун. Џулијус и сер Џејмс стижу, а госпођа Вандемајер је вриснула, срушила се и промрмљала "господин Браун" Тапенс непосредно пре смрти. Џулијус је пронашао нешто у Ритином трезору.

Тражећи господина Витингтона, њих троје зову др. Хола са клинике. Нема ни Витингтона ни Џејн. Тапенс је изјурила напоље пошто је примила телеграм који је потписао Томи.

У кући у Соху, млада Францускиња Анет служи оброке Томију. Он је везан како би био убијен на другом месту. Анет организује његов бекство, али одбија да напусти кућу. Томи се враћа у "Риц" па он и Џулијус препознају Тапенсин телееграм као варку, али не успевају да је пронађу на датој адреси. Сер Џејмс открива Џејн Фин којој се вратило памћење након несреће. Она им говори где је сакрила споразум, али уместо тога проналазе поруку од господина Брауна. У Лондону, Томи упозорава господина Картера и сазнаје да се Тапенс удавила. Враћајући се у "Риц", он и Џулијус су се посвађали па је Џулијус напустио хотел. Док је тражио папир за писање у Џулијусовој фиоци, Томи проналази Анетину слику. Томи закључује да је Џејн Фин коју су упознали била намештаљка да се заустави њихова истрага. Томи добија изворни примерак телеграма послатог Тапенс и види да је њено одредиште измењено на примерку који је прочитао. Томи и Алберт настављају до тачног одредишта.

Томи открива кућу у којој су Тапенс и Анет. Тапенс баца поруку са свог прозора, а Алберт узвраћа одговор наводећи име гостионице у којој су одсели. Томи касније прима поруку од "Тапенс" и схвата ко је господин Браун.

Ликови
Томас Бересфорд: Томи, млади риђи Енглез који се борио у Великом рату, два пута рањен, сматран спорим, али постојаним и бистре главе у свом размишљању, у најбољем издању у тешком стању. У својим раним двадесетим.
Пруденс Л. Каули: Тапенс, млада жена са црном шишаном косом, једно од неколико деце конзервативног архиђакона, служила је у ВАД-у током Великог рата. Она је савремерна и са стилом, брза и интуитивна у свом размишљању, брзо делује на своје замисли. У својим раним двадесетим.
Џулијус П. Хершимер: Милионер из Америке, тражи своју сестру од текте Џејн Фин, девојку коју никада није упознао у Америци због породичне свађе. Он брзо размишља, брзо делује, а пошто је из Америке, носи пиштољ и зна да га користи. У својим раним тридесетим.
Господин Картер: Енглез вешт у обавештајној служби и повезан са највишим политичким силама, познат само под овим презименом. Он тражи уговор и девојку која је могла да га однесе са брода.
Џејн Фин: Американка, 18 година имала када је напустила САД, са добрим знањем француског језика, која је намеравала да ради у ратној болници током Великог рата. Пловила је на Луситанији и преживела је, носећи спис извесног Денверса.
Маргарит Вандемејер: Рита, прелепа жена у друштву која је пратила Денверса на Луситанији. Она је повезана са завереницима и јединствено зна прави идентитет "господина Брауна". Њен лик је челик и моћан и она сер Џејмса види друштвено. Умире од отрова.
Алберт: Дечак лифтбој у згради у којој живи Рита Вандемејер, постаје помоћник Тапенс, а затим и Томија.
Господин Витингтон: Члан завереника који први пут сусреће Томија и Тапенс док планирају свој заједнички подухват за ручком у ресторану. Изговарао је име Џејн Фин на улицама док је Томи пролазио поред њега.
Борис Иванович, гроф Степанов: члан завере, који одржава везу са Витингтоном и Ритом.
Господин Кремењин: руски бољшевик, који служи у Лондону и један од завереника, назван број један. Џулијус га бира да га одведе до девојака.
Др. Хол: Води старачки дом у Борнмуту где је пре неколико година примио болесницу која пати од губитка памћења као сестричину Рите Вандемејер под именом Џенет.
Сер Џејмс Пил Еџертон: посланик и истакнути зужилац Лондона, познат по томе што инагонски препознаје злочинца. Друштвено је и политички добро познат и виђен је као могући будући председник владе. Господин Картер поштује његову интелигенцију годинама уназад. Он види Риту друштвено. Познат је по својим убедљивим начинима.
Господин Браун: Неухватљиви вођа завереника, који се често појављује као извесни Браун, али у мањој улози, тако да се други не сећају његовог изгледа. Он је кључ за све одлуке завереника, суптилан са подацима, свиреп или кобан према својим непријатељима, главни злочиначки ум тог доба.

Књижевни значај и пријем
Након објављивања првог издања књиге, рецензирао га је часопис Књижевни додатак у свом издању од 26. јануара 1922. који га је описао као "вртлог узбудљивих пустоловина". У њему се наводи да су ликови Томија и Тапенс "освежавајуће изворни" и хвали се чињеница да је "идентитет главног злочинца, неухватљивог "господина Брауна", вешто прикривен до самог краја".

Критичар часописа Њујоршки преглед књиге (11. јун 1922.) је такође био задивљен: "Са сигурношћу се може тврдити да читалац неће знати ко је тај тајни непријатељ, осим ако не завири у последње поглавље приче. Ауторка бира да га открије." Рецензија је дала нешто налик похвали када је рекла да Кристијева "даје осећај веродостојности најбесмисленијим стањима и развоју догађаја". Ипак је то је одато признање даГоспођица Кристи има паметан стил брбљања који се лако претвара у забавне дијалоге и тако помаже читаоцу да буде задовољан док се трка са Томијем и Тапенс на трагу тајанственог господина Брауна. Многа стања су помало мољчана - изједена због честе употребе других писаца, али притом госпођица Кристи успева да им уложи нови осећај појединачности који их чини прилично упијајућим.

Роберт Барнард је описао роман као "прву и најбољу (без екстравагантне похвале) од прича о Томију и Тапенс. Он говори о томе како неустрашиви пар осујећује заверу да подстакне радничке немире и црвену револуцију у Британији коју је осмислио човек иза бољшевика. Добра реакционарна забава, ако сте за то расположени."

Неке додатне напомене у вези са књигом, које издавачка куће "The Bodley Head" користи за рекламирање наредних издања, су следеће:

"Одлично штиво и читаоцу ће бити немогуће као и нама да га остави по страни док се загонетка не реши." — Дневна хроника
"Својим читаоцима обећавамо узбудљиву пустоловну причу пуну бекства и много разочарања ако покушају да одгонетну загонетку пре него што је ауторка спремна да им да траг. — Одлична прича. — Суботњи преглед.
"Атмосфера књиге је задивљујућа и сви ће причу читати са жаром. Књига је несумњиво успела." — Источно-енглеско дневно време.
"Књига узбудљиве пустоловине. Сензационалне пустоловине које чине читање узбудљивим и задивљујућим. Госпођа Кристи је сигурно успела да напише причу не само забавну, већ и генијалну и невероватно паметну." — Ирска независност.

Једини критичар кога је толико занимала књига био је Кристин издавач Џон Лејн који је желео да она напише још један детективски роман по узору на Тајанствени догађај у Стајлсу.

Прилагођавања

Филм
Тајни непријатељ је био други Кристин рад који је претворен у филм. Произведен у Немачкој од стране друштва "Орплид Филм", објављен је у тој земљи 15. фебруара 1929. као Die Abenteurer G.m.b.H., неми филм који је трајао 76 минута. Објављен је у Великој Британији и САД под насловом Пустоловина Д.О.О.. Имена ликова из књиге су промењена у филму. Раније се сматрало да је изгубљен и био је ретко приказан у Народном филмском позоришту 15. јула 2001. године.

Телевизија
Роман је два пута екранизован за телевизију 1983. и 2014. године.

Књигу је прилагодила Лондон Викенд Телевизија као 115-минутну драму и емитовала у недељу 9. октобра 1983. Екранизација је деловала као увод у десетоделној екранизацији збирке прича Ортаци у злочину снимљену са истим глумцима која је почела са емитовањем недељу дана касније под истоименим називом.

У фебруару 2014. године ББЦ је објавио да је наручио ТВ серију Ортаци у злочину са три епизоде као екранизацију романа Тајни непријатељ коју је написао Зини Харис. Емитована је у јулу и августу 2015. године обележавајући 125. годишњицу рођења даме Агате Кристи. Прва епизода емитована је у јулу 2015. године. Радња није смештена у раздобље после Великог рата тако да Томи и Тапенс нису млади људи тог доба него венчани и имају сина послатог у који иде у школу. Уместо тога, радња је смештена у 1952. годину уз помињање Хладног рата против Стаљина.

Тапенс игра Џесика Рејн, Томија Дејвид Валијамс а Џејн Фин Камила Мари Бипут. Риту Вандемајер игра Алис Криг. Господина Картера игра Џејмс Флит. Џулијуса Хершимера, Џејниног ујака у овој варијанти, игра Кларк Питерс. Алберт је постао Алберт Пембертон (Метју Стир), неко кога је Томи упознао током Другог светског рата, који познаје хемију и занимају га пустоловине Томија и Тапенс.

Графички роман
Тајни непријатељ је објавио "HarperCollins" као прилагођавање у графички роман 20. маја 2008. године, а прилагодио га је Франсоа Ривије, а илустровао Френк Леслерк (). Ово је преведено из издања које је први пут објавила у Француској издавачка кућа "Emmanuel Proust éditions" 2003. године под насловом Господин Браун.

Позориште
Тајни непријатељ Агате Кристи је први пут представљен на сцени 2015. године као продукција позориште "Ватермил" где је прилагођена по Кристином роману од стране Саре Паншон и Џохана Харија за друштво од седам глумаца. Представа је у два чина, описана је у публицитету као "пробуђена брзом акцијом, комедијом, живом музиком и дашком романтике". Живу музику изводила је глумачка постава. Тапенс је глумиа Емералд О'Ханрахан, а Томија Гармон Рис. Отворен је и радио у позоришту "Ватермил" у играоници "Западни Беркшир" од четвртка 12. фебруара до суботе 21. марта, а затим је био на турнеји до суботе 9. маја и завршио се у позоришту "Ружа" у Кингстону.

Позориште "Велика језера" је 16. фебруара 2016. дебитовало са 70-минутним сценским прилагођавањем у оквиру свог образовног програма. Прилагођавање Дејвида Хансена изводи петоро (3 мушкарца, 2 жене), а већина извођача који игра више улога.

Извори

Романи Агате Кристи
Детективски романи


text:
La World Athletics riconosce, a livello internazionale per le categorie assolute, solo determinate specialità. Tuttavia, esistono delle discipline che vengono spesso praticate, soprattutto in occasione di alcuni meeting o gare organizzate dalle federazioni nazionali o di area (per esempio, in Italia, dai comitati regionali o provinciali). In questa pagina sono elencate e descritte queste specialità.

Corse piane

Corse su pista

80 metri piani
Gli 80 metri piani sono una disciplina che viene corsa raramente a livello assoluto. È invece la più breve distanza ufficiale nelle gare FIDAL della categoria cadetti/e.

In Italia, la miglior prestazione maschile è di 8"43, ottenuta da Chituru Ali il 24 aprile 2022, mentre la miglior prestazione femminile è quella di Ayomide Folorunso, che il 18 aprile 2022 corse la distanza in 9"55 (cronometraggio automatico). Considerando invece il cronometraggio manuale, la miglior prestazione femminile è di Giulia Arcioni (9"4), ottenuta il 29 maggio 2011.

Per quanto riguarda la categoria cadetti, il miglior tempo in Italia è quello di Giovanni Galbieri (8"92 il 7 settembre 2008), mentre per le cadette è il 9"75, ottenuto sempre da Giulia Arcioni il 28 maggio 2000.

100 iarde

Le 100 iarde (en. 100 yards) sono una specialità di velocità in linea, non prevista nei programmi ufficiali della World Athletics e nemmeno da quelli del CIO. Si svolge su un tracciato lineare di 100 iarde — pari a 91 metri e 44 centimetri — ed è affine alla gara ufficiale dei 100 metri piani.

150 metri piani
La misurazione di questa gara avviene in modi diversi, solitamente si parte a metà della curva, il traguardo è così quello comune alle altre gare, ma quando il tempo si prende durante una gara di 200 metri l'arrivo è considerato 50 metri prima. In allenamento si usa per la resistenza sui 100 metri o per la velocità sui 200 metri.

La sfida più conosciuta è quella che avvenne tra Donovan Bailey e Michael Johnson nel 1997, la gara venne però rovinata a metà dall'infortunio dello statunitense, Bailey di conseguenza rallentò vistosamente alla fine e chiuse in 14"99.

Il miglior tempo mai registrato in curva appartiene a Usain Bolt, il 20 agosto 2009, durante la finale dei 200 m piani, passò i 150 metri in 14"44. La gara a volte si misura anche in rettilineo, sempre Bolt nel 2009 corse alla Great Manchester Run in 14"35.

176 metri piani
Corrispondente a circa seicento piedi, è la lunghezza che aveva il rettilineo del vecchio stadio olimpico, quello attuale è di 80 metri, veniva usata come unità di misura di lunghezza, detto stadio. Non si svolgono gare in questa misura.

250 metri piani
Introdotti ai campionati italiani assoluti nel 1923 e usati in tre successive edizioni: 1924, 1926 e 1927. La specialità era solo femminile, il miglior tempo registrato ai campionati è 37"2, di Olga Barbieri.

300 metri piani

I 300 metri piani sono una disciplina ufficialmente valida fino alla categoria cadetti/e. Dopo i 15 anni di età diventa una gara inconsueta (rimpiazzata dai 400 metri piani) non organizzata dalla World Athletics: non si corre né ai Mondiali né ai Giochi olimpici, ma solo in alcuni meeting.

500 metri piani
La distanza dei 500 metri piani non viene corsa da nessuna categoria dell'atletica leggera, se non in alcuni meeting. È però spesso utilizzata dai quattrocentisti in allenamento, per migliorare la propria capacità di resistenza. Allo stesso tempo, può aiutare i mezzofondisti a migliorare la velocità.

L'attuale miglior prestazione mondiale maschile sulla distanza (su strada) spetta al keniota David Rudisha, che il 10 settembre 2016, nella città inglese di Newcastle upon Tyne, ha fatto registrare il tempo di 57"69. La miglior prestazione mondiale femminile dei 500 metri appartiene con 1'05"9 alla cecoslovacca Taťána Kocembová, stabilita ad Ostrava il 2 agosto 1984.

Tale rara distanza ha visto registrare, nel corso della sua storia, ben due migliori prestazioni mondiali di atleti italiani: Ettore Tavernari e Donato Sabia. Tavernari è stato il detentore della miglior prestazione dal 15 giugno 1929 con il tempo di 1'03"0, stabilito a Budapest e rimasto imbattuto per cinque anni, togliendo il record all'olandese Adriaan Paulen (1'03"8), risalente al 1924 e stabilito al Bislett di Oslo. Sabia ha invece detenuto la miglior prestazione mondiale per quasi 29 anni con il tempo di 1'00"08, realizzato a Busto Arsizio il 26 maggio 1984, migliorando il record del tedesco Hartmut Weber (1'00"35), conseguito l'8 maggio 1983 a Nußdorf.

600 iarde

600 metri piani

1200 metri piani

1400 metri piani

1600 metri piani

3200 metri piani

2 miglia

Corse su strada

Corse a ostacoli

80 metri ostacoli

200 metri ostacoli
I 200 metri ostacoli vengono corsi soprattutto dalle categorie cadetti/e, allievi/e e master. Questa disciplina rientrava nel programma olimpico di  e .

300 metri ostacoli
I 300 metri ostacoli sono una disciplina dell'atletica leggera praticata dalla categoria cadetti/e. Dopo i 15 anni di età diventa una gara inconsueta (rimpiazzata dai 400 metri ostacoli) non organizzata dalla World Athletics: non si corre né ai Mondiali né ai Giochi olimpici, ma solo in alcuni meeting.

Per questa distanza vengono utilizzati 8 ostacoli (7 in alcune gare riservate alla categoria master).

1200 metri siepi

2000 metri siepi

2500 metri siepi

Marcia

Marcia 1500 metri

Marcia 3000 metri
I 3000 metri di marcia sono stati specialità olimpica esclusivamente ai Giochi olimpici intermedi di  e ai Giochi olimpici di . Si teneva interamente sulla pista all'interno dello stadio, dove venivano percorsi 7 giri e mezzo. La partenza era posizionata in corrispondenza della partenza dei 5000 m. La specialità indoor è ratificata dalla World Athletics solo al femminile.

Marcia 5000 metri
La specialità dei 5000 metri di marcia indoor è ratificata dalla World Athletics solo al maschile.

Marcia 10000 metri
La specialità maschile non è ratificata dalla World Athletics, a differenza di quella femminile outdoor di cui è riconosciuto il relativo record mondiale.

Marcia 10 km
Non essendo una specialità ratificata dalla World Athletics a livello seniores, non sono previsti record mondiali per la marcia 10 km. Di seguito i principali primati femminili sulla distanza.

Marcia 25 km

Staffette

Staffetta 3×800 metri
La staffetta 3×800 metri è una specialità che viene praticata quasi esclusivamente dagli atleti appartenenti alla categoria ragazzi/e. Infatti non è riconosciuta né dalla World Athletics né dalla FIDAL, se non per questa categoria. Quindi questa disciplina viene praticata solo in gare di livello regionale o inferiore (infatti per la categoria ragazzi/e non esistono gare nazionali, ad eccezione di qualche meeting). In passato era praticata a livello assoluto sia dagli uomini che dalle donne.

In questa staffetta ogni atleta deve percorrere 800 metri (2 giri di una regolamentare pista di atletica), per un totale di 2400 metri.
I cambi avvengono entrambi in prossimità dell'arrivo e si compiono in modo simile a quelli delle staffette 3×1000, 4×800 e 4×1500 metri.

Staffetta 3×1000 metri
La staffetta 3×1000 metri è una disciplina che viene riconosciuta dalla FIDAL solo per la categoria cadetti/e.

In questa staffetta ogni atleta deve percorrere una distanza pari a 1000 metri (due giri e mezzo di una regolamentare pista di atletica). La partenza è posizionata in corrispondenza della partenza dei 200 metri piani; il primo cambio avviene in prossimità dell'arrivo, mentre il secondo cambio si compie in corrispondenza della partenza della staffetta. I cambi sono del tutto simili a quelli delle staffette 4×800 e 4×1500 metri: l'atleta che deve ricevere il testimone si dispone (in genere) con la schiena verso l'esterno della pista, tendendo il braccio sinistro verso il precedente frazionista. Il cambio avviene in leggero movimento (l'atleta che riceve il testimone si muove lateralmente finché non gli viene passato il testimone, a differenza delle staffette veloci, dove i cambi avvengono in piena corsa). Una volta ricevuto, il testimone può essere tenuto nella mano destra o nella mano sinistra, secondo la preferenza dell'atleta.

Staffetta 3×3000 metri

Staffetta 3×5000 metri

Salti

Salto in alto da fermo

Salto in lungo da fermo

Salto triplo da fermo

Salto quadruplo

Lanci

Getto del peso a due mani

Getto della pietra

Lancio del disco a due mani

Lancio del martello con maniglia corta

Lancio del giavellotto a due mani

Lancio del giavellotto stile libero

Lancio del vortex

Il lancio del vortex è una specialità propedeutica al lancio del giavellotto. Viene praticato dalla categoria ragazzi/e e dalla categoria esordienti A, proprio per improntare i giovani atleti alla disciplina del lancio del giavellotto, che si pratica a partire dalla categoria cadetti/e.

Lancio della clava

Il lancio della clava è una specialità ratificata dal Comitato Paralimpico Internazionale, in quanto sostituisce il lancio del martello ai Giochi paralimpici.

Palla vibrata

Prove multiple

Triathlon
Il triathlon è una specialità che in Italia viene praticata solo dagli atleti appartenenti alla categoria ragazzi/e. Ne esistono 2 forme ufficialmente riconosciute dalla FIDAL (ma in alcune competizioni si possono trovare delle varianti): la prima comprende le gare dei 60 metri piani, salto in lungo e getto del peso; la seconda include i 60 metri ostacoli, il salto in alto e il lancio del vortex. Non esiste una regola che stabilisca l'ordine in cui devono essere svolte le gare, anche se solitamente si preferisce iniziare dalle gare di corsa. Questa specialità è praticata sia al maschile che al femminile.

Tetrathlon

Esathlon

Octathlon

All around

Questa disciplina è stata indrodotta nel programma olimpico solo nell'edizione di . Comprendeva 10 gare (3 corse, 3 lanci, 3 salti e una prova di marcia) ed è considerata l'antesignana del decathlon.

Pentathlon paralimpico

Note

Collegamenti esterni


text:
Papistylus é um género de plantas com flores pertencentes à família Rhamnaceae.

A sua área de distribuição nativa é no sudoeste da Austrália.

Espécies:

 Papistylus grandiflorus
 Papistylus intropubens

Rhamnaceae


text:
Maxmo kyrka är en korskyrka av trä, som ligger i Maxmo i Vörå kommun i Österbotten. Den används av Vörå församling.

Kyrkan byggdes i nyklassisk stil av Heikki Kuorikoski, och stod färdig 1824. Den har renoverats 1897, 1904, 1933 och 1961-62. På dess 237 kvadratmeter ryms 500 personer.

Inventarier
Den tudelade altartavlan Den korsfäste och Jesu födelse är målad av J. Tegengren 1933. En äldre altartavla av C. F. Sundström finns i sakristian.

Orgeln med 15 stämmor är tillverkad av Hans Heinrich 1966. Dess fasad och en del av piporna härstammar från den äldre orgeln, som byggdes 1903 av E. F. Walcker.

Klockstapeln
Klockstapeln byggdes vid den föregående kyrkan 1783. Den höjdes och flyttades till den nuvarande kyrkan 1824. Klockorna är från åren 1749 och 1783.

Referenser

Kyrkobyggnader i Vörå
Kyrkobyggnader invigda 1824
Kyrkobyggnader i Borgå stift
1824 i Finland
Träkyrkobyggnader i Finland


text:
La Pontboset skyrace - Trophée Paul Jacquin est une compétition de course nature (Skyrunning) créée en 2003 à Pontboset (Vallée d'Aoste). Elle a lieu le premier dimanche d'août. En 2007-2008 elle a fait partie du calendrier du championnat valdôtain de course nature, tandis qu'en 2009 (à la suite de la suspension du Skyrace trophée Mezzalama) elle est devenue une compétition unique.

Parcours
La compétition a lieu surtout sur des chemins muletiers, sur des clapiers de hautes montagnes. Le départ se situe à Pontboset (), dans la moyenne vallée de Champorcher, pour rejoindre la localité Crest. Les participants atteignent ensuite le lieu-dit Brenve suivant un parcours moins raide, pour arriver au col Bruillet (), près du lac Cornu. La partie suivante prévoit un trajet de 3 km avec une vue sur le mont Rose jusqu'au lieu-dit Troume. Une montée assez facile conduit au Plan Mérié, où commence la descente vers Frassiney. Après 23 km environ, les participants font retour à Pontboset.

Record
le record masculin est de 2h22'28'', fixé par Lucio Fregona en 2006 ; le record féminin appartient à la valdôtaine Gloriana Pellissier, en 2005 (2h56'42'').
les athlètes ayant gagné le plus de trophées sont le valdôtain Dennis Brunod (5) et la valdôtaine Gloriana Pellissier (5).

Palmarès masculin

Articles connexes
 Sport en Vallée d'Aoste
 Vallée d'Aoste

Sport dans la Vallée d'Aoste
Pontboset
Compétition de skyrunning en Italie
Compétition fondée en 2003


text:
Bruce George Gamble (May 24, 1938 – December 29, 1982) was a  professional ice hockey goaltender who played in the National Hockey League (NHL) between 1962 and 1972, with some stints in the minor leagues during that time.

Junior career
Gamble played three seasons with the Port Arthur Bruins of the Thunder Bay Junior A Hockey League between 1953 and 1955. In the 1955–56 season, he backstopped the Port Arthur North Stars to a berth in the Memorial Cup.   He did so again the following season with the Guelph Biltmores of the OHA, and was elected to the 1957 OHA first All-Star team.  He made it to the Memorial Cup a third time with the Hull-Ottawa Canadiens the following year.

Professional career and after
Gamble played his first year as a pro with the Vancouver Canucks of the WHL, and also played two games in the NHL for the New York Rangers. His performance impressed other NHL teams, and the Boston Bruins chose him in the 1959 intra-league draft. After a year with the Providence Reds in the AHL, Gamble became the team's starting goalie in 1960–61.  During the next four seasons he played mainly in the minors with the Portland Buckaroos, Kingston Frontenacs and Springfield Indians, and was called up by the Bruins for 28 games in 1961–62.

Gamble refused to go back to the minors in 1964–65, and so the Bruins suspended him from Springfield for the entire season.  The following year he was traded to the Toronto Maple Leafs.

In his first few seasons in Toronto, Gamble was a back-up to Hall of Famers Johnny Bower and Terry Sawchuk.   He recorded four shutouts in six games in March 1966. In 1966–67, when the Leafs won the Stanley Cup, he played in 23 regular season games and rang up a record of 5–10–4 and a GAA of 3.39.  However, he was sent to the minors to the Tulsa Oilers before the trading deadline; as a result, he did not spend the whole season with Toronto, and his name was left off the Stanley Cup.  With the loss of Sawchuk in the 1967 NHL expansion draft, Gamble saw more action with the Leafs and established himself as a solid, workhorse goalie.  He played in 41 games in 1967–68, 62 in 1968–69  and 52 in 1969–70.  He played in the 1968 NHL All-Star game and was named its Most Valuable Player.  He was the last Leaf goalie to play without a mask, finally donning one in 1970-71.  Gamble, along with a first-round selection (Pierre Plante) in the 1971 NHL Amateur Draft, was traded to the Philadelphia Flyers for Bernie Parent and a second-round pick (Rick Kehoe) in the same draft as part of a three-way deal which also involved the Boston Bruins on January 31, 1971. The Leafs also sent Mike Walton to the Bruins who shipped Rick MacLeish and Danny Schock to the Flyers.

Gamble served mainly as a back-up to Doug Favell with the Flyers for the rest of that season, appearing in 11 regular season games and two playoff games.   The following year he began to compete for the starting role.  He put in a run of solid performances which ended when he suffered a heart attack during a 3-1 victory over the Vancouver Canucks on February 8, 1972. Although he fell at one point during the game, he did not complain of problems until afterward, and traveled with the team to Oakland on February 9 for a game that evening against the California Golden Seals. As his chest pains continued, Gamble was admitted to an Oakland hospital where it was found that he had had a heart attack. Gamble did not play in the NHL again.

On December 29, 1982, after a practice session the evening before with an old-timers hockey team, the Niagara Falls Flames, Gamble woke up with chest pains, and died at a hospital in Niagara Falls, Ontario at the age of 44.

Urban legends regarding Gamble
Because Gamble suffered both heart attacks after playing or practicing hockey, accounts have been written that he was taken to a hospital during the 1972 NHL game, or that he "died during an old-timers game".  Neither of Gamble's heart attacks forced him from the ice; he finished the game after the first attack and suffered the second one the morning after a practice session.

Career statistics

Regular season and playoffs

References

External links

1938 births
1982 deaths
Boston Bruins players
Canadian expatriate ice hockey players in the United States
Canadian ice hockey goaltenders
Guelph Biltmore Mad Hatters players
Ice hockey people from Ontario
New York Rangers players
Philadelphia Flyers players
Philadelphia Flyers scouts
Portland Buckaroos players
Providence Reds players
Rochester Americans players
Sportspeople from Thunder Bay
Springfield Indians players
Stanley Cup champions
Toronto Maple Leafs players
Tulsa Oilers (1964–1984) players
Vancouver Canucks (WHL) players


text:
Графство Брауншвайг () е територия в средновековното Херцогство Саксония. То съществува от 9 век и влиза през 1235 г. в Херцогство Брауншвайг-Люнебург, което съществува до 1918 г.

Графството е основано от Бруно I от фамилията Брунони в град Брауншвайг. През 1269 г. става Княжество Брауншвайг

Графове

Династия Брунони
 Бруно I (пр. 991, († 1015/16)
 Людолф († 1038)
 Бруно II († 1057)
 Екберт I († 1068)
 Екберт II († 1090)

Династия Нортхайм
 Хайнрих Дебели от Нортхайм († 1101)

Династия Суплинбурги
 Лотар († 1137)

Династия Велфи
 Хайнрих Горди († 1139)
 Хайнрих Лъв († 1195)
 Ото Детето (става херцог през 1235)

Източници

 Wilhelm Havemann: Geschichte der Lande Braunschweig und Lüneburg. 3 Bände. Nachdruck. Hirschheydt, Hannover 1974/75, ISBN 3-7777-0843-7 (Originalausgabe: Verlag der Dietrich'schen Buchhandlung, Göttingen 1853–1857 – online bei Google-Books: Band 1, Band 2, Band 3)

Исторически области в Европа

История на Брауншвайг
История на Долна Саксония


text:
Exantemul scarlatiniform (exantemul scarlatinos, eritemul scarlatiniform) este un exantem care se caracterizează prin placarde întinse, difuze, care confluează fără a lăsa spații de piele sănătoasă, de culoare roșie-intensă, adesea fiind punctate de mici papule de un roșu viu, și care dau la pipăit o senzație aspră, de tegument granulos.

Eritemul scarlatiniform se întâlnește în :
 Scarlatină (provocată de streptococul betahemolitic de grup A).
 Sindromul șocului toxic (provocat de stafilococ și streptococul din grupa A).
 Epidermoliza stafilococică acută.
 Maladia Kawasaki
 Angine cu Corynebacterium hemolyticum.
 Enteroviroze (cu virusul Coxsackie, ECHO).
 Infecții cu virusul Epstein-Barr.
 Rubeolă
 Febra denga
 Alergii medicamentoase; medicamentele responsabile sunt numeroase: antibiotice (betalactamine, sulfamide, glicopeptide etc), antipiretice, anti-inflamatoare, anticomițiale, săruri de aur etc.)

Dermatologie
Boli infecțioase


text:
The Mahlabatini Declaration of Faith was a statement of core principles laid down by South African political leaders Mangosuthu Buthelezi and Harry Schwarz on 4 January 1974. It was signed in Mahlabatini, KwaZulu-Natal, hence its name. Its purpose was to provide a blueprint for government of South Africa by consent and racial peace in a multi-racial society, stressing opportunity for all, consultation, the federal concept, and a Bill of Rights. It also first affirmed that political change must take place though non-violent means. It was the first agreement in apartheid South Africa by acknowledged black and white political leaders that subscribed to such principles. Final negotiations, which embodied many of the Declaration's principles, took place between President F. W. de Klerk and Nelson Mandela in the early 1990s.

Background

On 4 January 1974, Harry Schwarz, Transvaal leader of the official opposition United Party, met and had discussions with Gatsha (later Mangosuthu) Buthelezi, Chief Executive Councillor of the black homeland of KwaZulu. They jointly issued a document, which stated that "the situation of South Africa in the world scene as well as internal community relations requires,  in our view, an acceptance of certain fundamental concepts for the economic, social and constitutional development of our country". It was intended for these core concepts to be the foundations for negotiations involving all in South Africa. Both leaders were acting in personal capacities.

The declaration's purpose was to provide a blueprint for government of South Africa for racial peace in South Africa. On the basis of five principles, the declaration declared a "faith in a South Africa offering equal opportunities, happiness, security, and peace for all its peoples." It called for negotiations involving all peoples, in order to draw up constitutional proposals stressing opportunity for all with a Bill of Rights to safeguard these rights. It suggested that the federal concept was the appropriate framework for such changes to take place. It also first affirmed that political change must take place through non-violent means. The concept of a non-discriminatory society had been outlined in the 'Act of Dedication' of 1973 that Schwarz had written, while Leader of the Opposition in the Transvaal. Schwarz had called for the Transvaal and South Africa to adopt and subscribe to the act. While the United Party Transvaal caucus unanimously adopted the initiative, the National Party refused for it to come to debate. The principles of the act were adopted at the 1973 National United Party Congress.

Reaction and aftermath
The declaration was the first of its kind, in that it laid down the concept of a peaceful solution to South Africa's problems. The declaration took place during a period when virtually no formal or informal political contact existed between black and white groups. Political figures such as Alan Paton praised the declaration. The agreement was heralded by many as a breakthrough in race relations in South Africa and drew much media interest both inside and outside South Africa.

Black reaction
Shortly after the declaration was issued, several chief ministers of the black homelands, including Cedric Phatudi (Lebowa), Lucas Mangope (Bophuthatswana) and Prof HWE Ntsanwisi (Gazankulu), met in Cape Town. The leaders announced to the press that they fully supported the declaration.

In February 1974, Prime Minister of Swaziland Makhosini Dlamini praised the declaration as inspiration to South Africans "across the color line" and as an example of effectiveness in working for his people within the framework of the law.

In March 1974 Chief Phatudi, Harry Schwarz and M. I. Mitchell (United Party MP), had discussions at Sheshego. They issued a joint statement, endorsing the principles embodied in the Mahlabatini Declaration. It also stated that all South Africans must be united to meet any external threats, subversion, or terrorism, and that the best way of uniting the people to meet such threats was to give them a real stake in the society which they were asked to defend.

Days after the declaration, Die Vaderland, an ardent Nationalist Afrikaans newspaper, mocked Schwarz and Buthelezi calling them the "heroes of Mahlabatini".

Prime Minister B. J. Vorster
On 4 February 1974, Prime Minister B. J. Vorster of the National Party commented on the declaration during a speech to Parliament in which he announced a general election for 24 April 1974. Speaking of the Declaration, Vorster said:

"As far as Chief Buthelezi is concerned, I want to say at once that he is only one of eight chiefs. I regret the fact, because it could easily be misunderstood in the outside world, that some people and some newspapers adopt the attitude that he is the only Bantu leader in South Africa. As far as I am concerned, I want to make it very clear that I have respect for him in his capacity as leader of the Zulus. However, I have as much respect for the other leaders of the other Bantu peoples in South Africa. I want to go further - I am not doing him any injustice when I say this - by pointing out that some of the other Bantu leaders probably have more experience of public life than Chief Buthelezi has. Furthermore, I think that some of them are probably more careful when making statements."

United Party and opposition realignment
Despite considerable support from black leaders and the English speaking press, the declaration drew much criticism from the establishment of Harry Schwarz's United Party. Schwarz, who had recently deposed the more conservative Marais Styen from the leadership of the United Party in the Transvaal, was a controversial figure in the party for his outspoken views against apartheid and was known as the leader of the liberal 'Young Turks' within the party.

In 1975 divisions over the Mahlabatini Declaration manifested in several 'Young Turks', including Schwarz, being expelled from the party, by leader Sir de Villiers Graaff. The members who were either expelled or resigned, formed the Reform Party, with Schwarz as its leader. In July 1975, the Reform Party merged with the Progressive Party, which eventually became the Progressive Federal Party in 1977. This proved to realign opposition politics in South Africa, with the demise of the United Party as the PFP became the main opposition party, following the 1977 general election.

Original text
The situation of South Africa in the world scene as well as internal community relations requires in our view an acceptance of certain fundamental concept for the economic social and constitutional development of our country.

We respectfully record five principles on the basis of which we believe all our people can co-operate.

1. Change in South Africa must be brought about by peaceful means.

2. Opportunity must be afforded to all our people for material and educational advancement. The economy must be available to serve the needs of all able and willing to contribute, and the wealth, labour and expertise of our country should be harnessed to provide job and entrepreneurial opportunity for all groups.

3. Constitutions, blue prints and plans for the future should not be made by only some of the people for all others, they must be made with people. Consultation and dialogue lead to government by consent and with this in mind and as a first step a consultative council representative of all groups in South Africa should be constituted at the earliest opportunity.

4. The federal concept appears to provide the best framework on which to seek a constitutional solution for a South Africa free from domination by any group over others and ensuring the security of all its people.

5. Any constitutional proposals for South Africans must:

(i) Safeguard the identity and culture of the various groups constituting the people of South Africa.

(ii) Include a bill of rights to safeguard the fundamental concepts of natural justice.

On the basis of these principles we declare our faith in a South Africa of equal opportunity, happiness, security and people for all its people.

References

Further reading
 An appetite for power: Buthelezi's Inkatha and South Africa
 A Survey of race relations in South Africa by South African Institute of Race Relations
 If courage goes: my twenty years in South African politics by Catherine Taylor
 Loosing the bonds: the United States and South Africa in the apartheid years by Robert K. Massie

History of South Africa
Opposition to apartheid in South Africa
1974 in South Africa
Events associated with apartheid
Apartheid in South Africa
1974 documents


text:
The Good Witch ist ein kanadischer Fernsehfilm von Craig Pryce aus dem Jahr 2008 mit Catherine Bell in der Hauptrolle. Er stellt den ersten Film der The-Good-Witch-Hallmark-Filmreihe dar, die aus sieben Filmen besteht. Von 2015 bis 2021 wurde die Serie Good Witch ausgestrahlt.

Handlung
Eine mysteriöse Frau, Cassandra Nightingale, kommt neu in eine kleine Stadt. Sie zieht in das geheimnisumwobene Herrenhaus "Grey House", das früher einmal der Grey Lady gehörte. Schon bald eröffnet sie den Laden "Bell, Book & Candle". Es ist ein Laden voller Kuriositäten, Kerzen, Lotions und anderen dekorativen Sachen. Sie freundet sich mit den Kindern des lokalen Polizeichefs, Jake Russel, an. Diese glauben, dass Cassie eine Hexe ist, allerdings eine gute. Allerdings sind nicht alle froh über die mysteriöse neue Nachbarin, und man muss mit ein bisschen Magie nachhelfen, um zur Gemeinde dazuzugehören.

Fortsetzungen
Aufgrund des Erfolges von The Good Witch folgten dem Film sechs Fortsetzungen, die ebenfalls alle für das Fernsehen produziert wurden. Die Hauptrolle übernahm jeweils erneut Catherine Bell. Sie war von 2015 bis 2021 auch in der Serie Good Witch zu sehen.

 2009: The Good Witch's Garden
 2010: Cassie – Eine verhexte Hochzeit (The Good Witch's Gift)
 2011: Cassie – Eine verhexte Familie (The Good Witch's Family)
 2012: Cassie – Ein verhextes Video (The Good Witch's Charm)
 2013: Cassie – Ein verhexter Geburtstag (The Good Witch's Destiny)
 2014: Cassie – Ein verhexter Sommer (The Good Witch's Wonder)

Weblinks

Filmtitel 2008
US-amerikanischer Film
Filmreihe
Hexerei im Film
Hallmark Channel


text:
Nikolay Nikolayevich Spinyov (, born 30 May 1974 in Rostov-on-Don) is a Russian rower. He won a gold medal at the 2004 Summer Olympics.

External links
Profile on sports-reference.com

1974 births
Russian male rowers
Rowers at the 1996 Summer Olympics
Rowers at the 2004 Summer Olympics
Rowers at the 2008 Summer Olympics
Olympic rowers of Russia
Medalists at the 2004 Summer Olympics
Olympic medalists in rowing
Olympic gold medalists for Russia
Sportspeople from Rostov-on-Don
Living people


text:
Isla Magdalena heißen:
Isla Magdalena (Mexiko), mexikanische Insel im Pazifik westlich von Ciudad Constitución
Isla Magdalena (Aysén), chilenische Insel in der Region Aysén, Teil vom Nationalpark Isla Magdalena
Isla Magdalena (Magallanes), chilenische Insel nördlich von Punta Arenas in der Region Magallanes, Teil des Monumento natural Los Pingüinos

Siehe auch:
 Isla María Magdalena, zweitgrößte Insel der mexikanischen Islas Marías


text:
Tyler Island ist der Name mehrerer Inseln in den Vereinigten Staaten:

 Tyler Island (Georgia)
 Tyler Island (Kalifornien)
 Tyler Island (West Virginia)


text:
Torba lub Torba Polska – skała w grupie Kozłowych Skał w Dolinie Szklarki na Wyżynie Krakowsko-Częstochowskiej. Znajduje się w miejscowości Szklary w województwie małopolskim, w powiecie krakowskim, w gminie Jerzmanowice-Przeginia.

Torba jest najdalej na południe wysuniętą skałą wspinaczkową w grupie Kozłowych Skał. Znajduje się w lesie. Jest to zbudowana z wapieni skała o połogich, pionowych lub przewieszonych ścianach o wysokości 8–12 m. Uprawiana jest na niej wspinaczka skalna. Jest na niej 8 dróg wspinaczkowych o trudności od V do VI.4 w skali polskiej. Wszystkie mają zamontowane punkty asekuracyjne w postaci 3–6 ringów i ringi zjazdowe lub stanowiska zjazdowe.

Przypisy

Formacje skalne Wyżyny Krakowsko-Częstochowskiej
Tereny wspinaczkowe


text:
Чемпионат Европы по конькобежному спорту 2005 года прошёл с 7 по 9 января в Херенвене (Нидерланды).

Итоговое положение среди мужчин

 Het getal tussen haakjes achter de tijden geeft de positie op de ranglijst van de afzonderlijke afstanden weer, voorbeeld: Jochem Uytdehaage werd met 36,40 tweede op de 500 meter.

Итоговое положение среди женщин

Источники
 SkateResults.com ЧЕ по классическому многоборью среди мужчин
 SkateResults.com ЧЕ по классическому многоборью среди женщин

Международные соревнования по конькобежному спорту в Нидерландах
2005
2005 год в конькобежном спорте
Январь 2005 года
Спорт в Нидерландах в 2005 году
Международные спортивные соревнования в Херенвене
конькобежный
Чемпионаты Европы в Нидерландах


text:
Semipalatinsk-21 var ett testområde för kärnvapen i Kazakstan, som var en del av Sovjetunionen då testerna pågick. Den första sovjetiska atombomben detonerade i testområdet 29 augusti 1949. Då testområdet stängdes år 2000 hade nästan 500 atomvapen detonerats i området och över en miljon människor hade exponerats för den resulterande radioaktiva strålningen.

Källor

Kärnvapen
Sovjetunionens militärhistoria


text:
Агва Арко Ирис () насеље је у Мексику у савезној држави Оахака у општини Ваутла де Хименез. Насеље се налази на надморској висини од 1336 м.

Становништво

Према подацима из 2005. године у насељу је живело 18 становника.

Хронологија

Попис

Види још
 Савезне државе Мексика

Референце

Спољашње везе

 Мексичка насеља

Насеља у општини Ваутла де Хименез (Оахака)
Википројект географија/Насеља у Мексику


text:
Окуни может означать:

 Окуни — род рыб семейства окунёвых (Percidae), отряда окунеобразных (Perciformes).
 Окуни — село Чернянского района Белгородской области России.
 (7769) Окуни () — астероид главного пояса, открытый в 1991 году.
 Окуни, Томимару (; род. 1931) — японский астроном.


text:
Шоип-Мулла, (Шуаиб-мулла) Цонтороевский () (1804 год, в чеченском ауле Бильтаул (современный Тухчар), Дагестан — март 1844 года, Центорой, Чечня) — чеченский полководец времен Большой Кавказской войны, «Маршал лесной войны», самый приближенный и доверенный наиб имама Шамиля, мудир Мичикской волости (1840—1844). Шоип-мулла с самого начала завоевал доверие имама Шамиля и стал первым наибом Шамиля и близким человеком не только ему, но и его семье. Шамиль доверял Шоипу безопасность своей семьи и Шоип неоднократно перевозил и укрывал домочадцев Шамиля от царских войск. С 1834 года Шоип-мулла в течение четырех лет был религиозным проповедником (муллой) в чеченском селе Оку-Юрт.

Биография

Шоип родился в селении Билта-эвла (современный Тухчар Новолакского района Дагестана) в 1804 году в семье учёного Мухаммада-Хаджи, который дважды совершил хадж в Мекку. Мухаммад-мулла был не только крупным ученым-арабистом, просветителем, но и пользовался огромным уважением и авторитетом среди чеченцев, долгое время возглавлял Совет страны (Мехкан кхел) в Нохч-Мохке. Все его родные жили в ауле Центорой.

В юности Шоип получил хорошее образование, проявил большие способности к наукам, учился у известных алимов Чечни и Дагестана, владел, кроме родного чеченского, арабским, кумыкским, аварским языками. В общем языков, которые знал Шоип- Мулла было тринадцать.

Отец Мухаммад хотел, чтобы сын занимался науками, и первое время Шоип был нацелен на глубокое изучение наук. Некоторое время работал муллой. Однако начавшаяся Кавказская война изменила его планы. Он становится одним из самых активных участников газавата против царских войск. В 1829 году Шоип становится мюридом и активным помощником первого имама — Гази-Мухаммада Гимринского. Однако после его смерти Шоип отходит от активной военной деятельности. С 1834 Шоип-мулла в течение четырёх лет исполнял обязанности муллы в селении Оку-Юрт. Царское командование не простило ему активного участия в военных походах имама Гази-Мухаммада и предпринимает меры для его убийства или привлечения на свою сторону путём обещания всяких благ и должностей. Шоип отвергает всякие предложения от властей. Чтобы избежать ареста, в 1838 г. бежит в горы Ичкерии, где становится мюридом шейха Ташев-Хаджи.

В этом году (1838 г. — Ю. Д.) за связи с хищниками Шуаиба хотели арестовать, но он успел уйти к Ташев-Хаджи, у которого и сделался мюридом. Вскоре умом и храбростью он успел заслужить большое доверие у Ташав-Хаджи, и тот не раз поручал ему командование большими партиями, с которыми он производил набеги в наших границах.

Орбелиани: «Шуаиб небольшого роста, лицо смуглое с небольшими рябинками, ловкий во всех приемах и в особенности верхом. Он известен как человек с хитрым и бойким умом, как отличный рубака, лихой наездник и искусный предводитель в бою».

В 1843 году наибом Мичиковской волости являлся Шуаиб-Мулла, (Согласно П. Х. Граббе, в Мичиковском участке под начальством Шуаип-муллы состоит около 1500 семейств) наибу этому кроме части, вверенной в непосредственное его управление подчинены в военном отношении: участок Большой Чечни, в которой наибом Суаиб-Эрсеноевский и участок ауховский, где управляет Улубий-Мулла.

Вклад в развитие тактики партизанской войны

Чеченцы, по мнению многих исследователей, первыми создали род ползающих войск, воспитали образцовую горную кавалерию с такими поистине бессмертными примерами, как Казбич, Бейбулат, Талхиг, положили начало конно-горной артиллерии и придумали «кочующие батареи». Они создали «завал» противника — прототип пехотного окопа и укрепленной точки, и глубоко продумали теорию эластичного фронта. Все это потом возникло у Тотлебена в Севастополе и у Бакланова — в Польше, но никогда не было изучено в полном объёме. Европа дивилась казачеству и изучала, забывая или не зная, что оно — не первоисточник методов партизанской войны, — пишет исследователь. — Так, например, до сих пор остается неизученной война на рассеивание, блестяще осуществляемая одним из самых талантливых полководцев имамата — Шоип-Моллой Цонторойским. С удивительной полнотой он превосходил то, к чему почти через столетие пришла современная теория малой войны

Одноимённая крепость

Укрепление Шуаиб-Капу (ШоIайпан гIап). В российских источниках укрепление называлось Шуаиб-капу, было построено в начале 1840-х годов. В крепости наибом Шуаибом был поставлен гарнизон — караул во главе с мазуном для наблюдения за Большой Чечнёй. Сохранился четырехугольный глубокий ров между населёнными пунктами Бачи-Юрт и Ахмат-Юрт Курчалоевского района возле реки Мичик.

См. также
 Большая Кавказская война

Примечания

Участники Кавказской войны
Персоналии:История Дагестана
История Кавказа
Наибы Имама Шамиля


text:
Chiquillane, indijanski narod nekad naseljen u središnjem dijelu današnjeg Čilea na istočnim obroncima Anda između Santiaga i Chillána.

Bili su nomadski lovci i sakupljači organizirani po malenim zajednicama (bandama), s ne više od 100 pojedinaca. Lovom na gvanake, nandue i pume dolazili su do mesa i krzna.

Svoje mrtve pokapali su u pećinama ili ispod hrpa kamenja zajedno s osobnim stvarima pokojnog. Prakticirali su i ubijanje djevojčica

Izvori

Čileanski Indijanci


text:
Zoltán Friedmanszky (ur. 22 października 1934 w Ormospuszcie, zm. 31 marca 2022) – węgierski piłkarz grający na pozycji napastnika.

Kariera klubowa
Swoją karierę piłkarską Friedmanszky rozpoczynał w klubach Ormosbányai Bányász i Kiskunfélegyházi Vasas. Następnie odszedł do TF Haladás. W 1957 roku został zawodnikiem Ferencvárosi TC i wtedy też zadebiutował w jego barwach w pierwszej lidze węgierskiej. W latach 1963 i 1964 został z Ferencvárosi mistrzem Węgier. W sezonie 1957/1958 zdobył z nim Puchar Węgier, a z 16 golami na koncie został królem strzelców ligi. W 1965 roku zdobył z Ferencvárosi Puchar Miast Targowych (nie wystąpił w wygranym 1:0 finale z Juventusem). Po tym sukcesie zakończył swoją karierę.

Kariera reprezentacyjna
W 1958 roku Friedmanszky został powołany do reprezentacji Węgier na mistrzostwa świata w Szwecji. Na mundialu był rezerwowym i nie rozegrał żadnego spotkania. W kadrze narodowej ostatecznie nie zadebiutował.

Przypisy

Bibliografia
 Profil na worldfootball.net

Węgierscy piłkarze
Węgierscy trenerzy piłkarscy
Piłkarze Ferencvárosi TC
Trenerzy piłkarzy Ferencvárosi TC
Uczestnicy Mistrzostw Świata w Piłce Nożnej 1958
Urodzeni w 1934
Zmarli w 2022


text:
Spartaco Conversi (* 6. Oktober 1916 in Rom; † 7. Juni 1989 ebenda) war ein italienischer Schauspieler. Seinen ersten Filmauftritt hatte er 1946 in einer Nebenrolle in Desiderio von Roberto Rossellini, in den 1950er Jahren war er in einigen Abenteuerfilmen zu sehen. Vor allem in den 1960er Jahren spielte der mit guter Figur und darstellerischen Qualitäten versehene, meist bärtig auftretende Darsteller bis zu seinem Karriereende 1973 in zahlreichen Produktionen größere und meist kleinere Nebenrollen, darunter in zahlreichen Italowestern. Ein Pseudonym Conversis war Spean Convery, das wohl an Sean Connery gemahnen sollte.

Filmografie (Auswahl)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1916
Gestorben 1989
Mann


text:
Neomaladera rugosula är en skalbaggsart som beskrevs av Escalera 1914. Neomaladera rugosula ingår i släktet Neomaladera och familjen Melolonthidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
rugosula


text:
Albert-Charles Lebourg, conocido simplemente como Albert Lebourg (Montfort-sur-Risle, 1 de febrero de 1849 - Ruan, 6 de enero de 1928) fue un pintor francés, vinculado a los movimientos impresionista y posimpresionista. Se le suele encuadrar dentro de la denominada Escuela de Ruan.

Biografía

Fue alumno del artista ruanés Victor Delamarre y estudió en la escuela municipal de dibujo y pintura de Ruan. En 1867 visita París, donde conoce la obra de los pintores Gustave Courbet y Édouard Manet, que influirán en su propio estilo. Entre 1872 y 1876 fue profesor de dibujo en la Sociedad de Bellas Artes de Argel. En 1877 se traslada a París, donde se prepara, recibiendo lecciones de Jean-Paul Laurens, para los exámenes de profesor de dibujo en la capital francesa.

Participó en dos de las exposiciones impresionistas, en 1879 y 1880. En 1883 fue admitido por primera vez en el Salón de París, la exposición oficial organizada por la Academia de Bellas Artes francesa. En 1884 viajó a Auvernia, donde realizó una larga estancia. Posteriormente, entre 1886 y 1895 vivió entre París y Normandía. Hizo una serie de viajes al extranjero: a Holanda en 1895 y 1896; a Inglaterra en 1900; a Suiza en 1902.

En 1918 se hizo una gran exposición retrospectiva de su obra en la galería de Georges Petit, en París.

Obras

 Remorqueurs à Rouen (Museo de Orsay)
 L'Île Lacroix sous la neige (Museo de Bellas Artes de Ruan)
 Navire norvégien dans le port de Rouen (Museo de Bellas Artes de Ruan)
 La Seine à Croisset (Museo de la Cartuja de Douai)
 Vue de la Seine au bas Meudon  (Museo de Île-de-France, Sceaux)
 Le pont de Neuilly du côté de Courbevoie (Museo de Île-de-France, Sceaux)
 La Seine à Rouen (Museo de Bellas Artes de Lyon)

Fuente

Pintores de Francia del siglo XIX
Pintores de Francia del siglo XX
Pintores impresionistas
Caballeros de la Legión de Honor


text:
Viktor Gernot, geboren als Gernot Jedlička (* 18. Jänner 1965 in Enns, Oberösterreich), ist ein österreichischer Künstler, Kabarettist, Schauspieler, Stimmenimitator, Fernsehmoderator, Musiker und Sänger. Sein Künstlername ist inzwischen zu seinem gesetzlichen Namen geworden.

Leben
Gernot ist der Sohn des ehemaligen Bundesheer-Brigadiers Leo Jedlička und seiner Frau Ingrid. Er hat zwei Brüder und einen Halbbruder. Seine Kindheit verbrachte er am Dienstort seines Vaters in Wöllersdorf im Bezirk Wiener Neustadt.

In seiner Schulzeit lernte er Gitarre spielen und erhielt Gesangsunterricht. Als Schüler des Wiener Neustädter Bundes-Oberstufenrealgymnasiums (Sparte: Sport) konzentrierte er sich auf den Schwimmsport. Als Mitglied im Schwimm-Junioren-Nationalteam wurde er mit der Schwimmgemeinschaft Wiener Neustadt 1981 österreichischer Mannschaftsmeister und 1982 Hallenmeister in der 4×200-Meter-Freistil-Staffel. Gernot maturierte 1983.

1985–1989 studierte er am Konservatorium der Stadt Wien Musical, Operette und Chanson. Gernot absolvierte den Studienabschluss mit Diplomprüfung.

Gernot besuchte Schauspielworkshops bei Michael A. Mohapp am Wiener Graumanntheater und einen Meisterkurs für Gesang bei David Bender und Barbara Meister von der New York City Opera. Des Weiteren absolvierte er ein Jazztanztraining bei Kim Duddy und Dennis Callahan sowie Stepp bei Michael Estes.

Während seines Studiums wirkte Gernot als Bass-Gitarrist und Background-Sänger bei Auftritten von Roy Black, Karel Gott, Chris Roberts und Nicole mit.

Im Theater an der Wien war er die Originalbesetzung des Wolfmann und Vater/Sherlock Holmes in Freudiana und in der Premierenbesetzung von Elisabeth spielte er den Kaiser Franz Joseph. Im Raimundtheater spielte er den Grantaire/Bamatabois und Mr. Thenardier in Les Misérables. In der Europapremiere von Disneys Die Schöne und das Biest war er Lumière; für diese Darstellung wurde er 1996 mit dem ersten deutschen Musicalaward I.M.A.G.E. ausgezeichnet. Im September 2000 war er bei der Wiederaufnahme von Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat zum zweiten Mal der Pharao. In der österreichischen Erstaufführung von City of Angels in Amstetten spielte er die Hauptrolle des Drehbuchautors Stine.

Seit 1994 ist er Mitglied der Kabarettgruppe Die Hektiker und wirkte bei mehreren Bühnenprogrammen mit. Subito (ARD) und die 1997 mit dem Fernsehpreis Romy ausgezeichnete Comedyserie Die kranken Schwestern waren die erfolgreichsten Fernsehausflüge der vier Kabarettisten.

In der Spielsaison 2000/2001 war er Conferencier in Größenwahn macht glücklich im Kabarett Simpl. Als Musiker machte er sich mit seiner Band Animal House einen Namen, im Jahr 2001 tourte er mit Viktor Gernot & His Best Friends durch Österreich.

Im ORF war Viktor Gernot im Jahr 1999 Moderator der Romy Gala, im April 2000 moderierte er Top Spot, im Sommer die Sommershow Alles TV, im Dezember spielte er gemeinsam mit seinem Partner und Mitautor Michael Niavarani in der Comedy-Show Wodka Orange. Er wirkte 1995 bis 1999 in der Comedy-Serie Die kranken Schwestern mit. Gemeinsam mit Werner Sobotka, Elke Winkens, Andrea Händler und Reinhard Nowak drehte er 1994 Höhenangst unter der Regie von Houchang Allahyari mit Dolores Schmidinger, Fritz Karl, Leon Askin, Andrea Händler und Michael Niavarani. 2010 spielte er in dem Film Die verrückte Welt der Ute Bock mit.

Seit Herbst 2004 hatte er regelmäßig Gastauftritte in der ORF-Sendung Was gibt es Neues?. 2005 stand Viktor Gernot mit Michael Niavarani im Wiener Kabarett Simpl auf der Bühne mit dem Programm Gefühlsecht – Ein Abend unter Freunden. Ab 2006 moderierte er die TV-Sendung Echt lustig. Zusammen mit Michael Niavarani führte er ab 2010 das Programm 2 Musterknaben auf, für das sie mit dem Österreichischen Kabarettpreis 2010 ausgezeichnet wurden.

Mit seinem Soloprojekt Im Glashaus beging er ab September 2013 sein 25-jähriges Jubiläum im professionellen Showbusiness. Im Zuge dessen feiert er auch mit seinen Best Friends und veranstaltet die Konzertreihen In Full Swing und ein Vorweihnachtspecial X-Mas is here.

Im Jahr 2017 war er mit Monika Gruber auf Tournee.

Auszeichnungen (Auszug)

 1996: Image-Award 96, erster deutscher Musicalpreis, für die Darstellung des Lumière in Die Schöne und das Biest
 2007: Ybbser Spaßvogel durch die Stadtgemeinde Ybbs an der Donau
 2008: Mostdipf-Preis
 2010: Österreichischer Kabarettpreis, zusammen mit Michael Niavarani
 2012: Salzburger Stier

Weblinks

 Viktor Gernots offizielle Website

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Kabarettist (Österreich)
Schwimmer (Österreich)
Teilnehmer an der Prominenten-Millionenshow
Person (ORF)
Absolvent der Musik und Kunst Privatuniversität der Stadt Wien
Österreicher
Geboren 1965
Mann


text:
Peperomia mosenii är en pepparväxtart som beskrevs av Gustav Adolf Hugo Dahlstedt. Peperomia mosenii ingår i släktet peperomior, och familjen pepparväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Peperomior
mosenii


text:
Корякино — деревня в Плесецком районе Архангельской области в 99 км юго-западнее Плесецка. До 2016 года административный центр Кенорецкого сельское поселение, ныне входит в Конёвское сельское поселение.

География
Южнее села протекает река Кена.

Население
Численность населения деревни, по данным Всероссийской переписи населения 2010 года, составляла 233 человека.

Инфраструктура
 ФАП «Кенорецкий»
 Ветлечебница
 Домовой храм великомученицы Параскевы Пятницы
В деревне работала школа, которая была закрыта в 2011 году, и учеников возят в село Самково. В школе 29 лет проработала учителем член союза писателей России Выгодман (Корзова) Ольга Владимировна.

Экономика
 ЗАО Кенорецкое

Примечания

Населённые пункты Плесецкого района


text:
José Ernesto Castillo es un docente, economista, investigador y político argentino de orientación trotskista, militante de Izquierda Socialista, partido que conforma la sección argentina de la Unidad Internacional de los Trabajadores – Cuarta Internacional, actualmente es parte del Frente de Izquierda y de los Trabajadores Unidad junto al Partido Obrero, al Partido de los Trabajadores Socialistas y al Movimiento Socialista de los Trabajadores. Miembro de Economistas de Izquierda (E-D-I), de la Sociedad de Economía Crítica y de la Sociedad Latinoamericana de Economía Política y Pensamiento Crítico (SEPLA).

Publicaciones

Libros

 2002: Economía (libro de texto para escuelas polimodales). En colaboración con Pablo Maas, Buenos Aires (Argentina): Aique-Larousse, 2002.
 2007: A 90 años de la Revolución Rusa (1917-2007). En colaboración con Mercedes Petit y Miguel Lamas. Panamá (Panamá): Partido de los Trabajadores, 2007.
 2009: Crisis de la economía mundial: 40 años de crisis crónica del capitalismo. Caracas (Venezuela): Voz de los Trabajadores, 2009.
 2010: Deuda Externa: colonización, miseria y corrupción. Buenos Aires (Argentina): El Socialista, 2010.
 2012: Para animarse a leer a Maquiavelo. Buenos Aires (Argentina): Eudeba, 2012.
 2021: Tópicos de Economía Política, Buenos Aires (Argentina), Teseo, 2021.

Referencias

Políticos de Argentina
Trotskistas de Argentina


text:
Léquipe de Tchécoslovaquie espoirs de football est une sélection des meilleurs jeunes footballeurs tchécoslovaques, constituée sous l'égide de la Fédération tchécoslovaque de football. Elle prend part au championnat d'Europe espoirs, organisé tous les deux ans par l'UEFA de 1972 à 1994.

Cette équipe disparait peu après la dissolution de la Tchécoslovaquie. Deux sélections espoirs indépendantes lui succèdent : celle de la Tchéquie (héritière principale) et celle de la Slovaquie.

Histoire
L'équipe fait ses débuts contre la Bulgarie (défaite 1 à 2) en 1967.

La Tchécoslovaquie participe à la première édition du Championnat d'Europe de football espoirs (moins de 23 ans) et est sacrée championne en 1972. En 1978, le championnat est réservé aux moins de 21 ans et l'équipe évolue dans ce sens.

De 1978 à 1994, elle réussit à se qualifier six fois sur neuf pour la phase finale et atteint les quarts-de-finale en 1978, 1980, 1988, 1990, 1992 et 1994. Elle commence sa dernière campagne de championnat d'Europe espoirs en 1992 et la poursuit sous la bannière du « Rassemblement des Tchèques et Slovaques » à partir de  jusqu'à son dernier match contre l'Italie en .

Articles connexes
 Équipe de Tchéquie espoirs de football
 Équipe de Slovaquie espoirs de football

Liens externes
 Page du championnat d'Europe de football et de son palmarès sur RSSSF

Équipe de Tchécoslovaquie de football
Équipe nationale espoirs de football


text:
Царь скорпионов: Книга душ (англ. The Scorpion King: Book of Souls) — фэнтезийный фильм 2018 года, выпущенный 23 октября 2018 года. Это пятая часть серии «Царь скорпионов», последняя часть оригинальной серии и прямое продолжение фильма «Царя скорпионов 4: Утерянный трон».

Сюжет
В Древнем Египте царь Мемтеп заключает завет с Анубисом, владыкой подземного мира, чтобы создать проклятый меч, настолько мощный, что тот, кто им владеет, может править миром. Меч, названный Клыком Анубиса, подпитывается, забирая души своих врагов; имена павших от меча навсегда вписаны в Книгу Душ.

Небсерек грабит гробницу короля Мемтепа и крадет Клык Анубиса. Тем временем его лейтенант Хенса захватывает кузнеца Метаяса (Зак Макгоуэн), которого они называют Королем Скорпионов (что он отрицает), и убивает его друга Абеля. Воин из Нубии Тала освобождает кузнеца и исцеляет его укусами скорпионов. Она рассказывает ему, что ее отец, Бальтазар, король Нубии, сказал ей найти легендарного Царя Скорпионов, чтобы помочь установить мир в Египте. Она требует, чтобы он присоединился к поискам, чтобы положить конец империи зла Небсерек. Его жрица предупреждает Небсерека, что меч может быть уничтожен Книгой душ, поэтому они начинают его искать.

По пути в Долину 13-й Луны Матаюс и Тала попадают в плен к Уруку, лидеру Черных Стрел, за нарушение границ. Метаяс просит его умереть с честью, за ним охотятся, и Урук соглашается. Победив и сохранив жизни четырех мужчин и Урука, Урук с уважением отпускает их. Они продолжают свой поиск к воротам Храма Свитков. Тала открывает священные врата с помощью линзы, управляющей лунным светом. Внутри на них нападает голем Энкиду. Появляется женщина по имени Амина и объясняет, что Энкиду был создан из глины и оживлен магией, чтобы защитить ее. Она показывает, что является Книгой Душ, и видит и чувствует души, захваченные Клыком Анубиса. Желая, чтобы она присоединилась к ним, Метаяс заманивает Энкиду в ловушку в пещере огненной стеной, и они направляются к гробнице Мемтепа.

На всех троих на пляже нападает Хархар (еще один из лейтенантов Небсерека) и несколько солдат. Они убивают их всех с помощью Энкиду, который бросает вызов огню, чтобы защитить Амину. Они идут в город, чтобы переправиться на лодке, и Метаяс нападает на Хенсу; он ее не убивает. Когда они убегают на лодке, Амина видит и чувствует смерть короля Тарки Небсереком. Он был братом Талы; теперь она королева. Затем они находят гробницу и внутри статуи Сфинкса находят способ положить конец проклятию меча — уничтожить Книгу душ. Как только они обнаруживают это, Небсерек догоняет их, и они попадают в плен.

Метаяс прикован цепью, и Небсерек планирует достойно сразиться с ним, но он порезал себе бок мечом. Тала и Энкиду вместе заключены в тюрьму; теперь, когда она стала королевой, нубийские пленники соглашаются сражаться по ее приказу. Увидев Небсерека с пленниками, Черные Стрелы подкрадываются к их лагерю и готовятся к бою. Тала хочет, чтобы Метаяс вспомнил, что он был Королем Скорпионов, и несколько скорпионов жалят его, побуждая его разорвать цепи. Затем Тала и Энкиду вырываются из тюрьмы и начинают сражаться с Хенсой. Урук и Черные стрелы атакуют и убивают жрицу Меннофер. Небсерек в ярости и сражается с Матаюсом, пока Тала и Хенса сражаются. Энкиду получает удар Клыком Анубиса и падает с ним в огонь, чтобы защитить Амину. Царь Скорпионов убивает Хенсу и бросает Небсерека в огонь. Он берет меч из огня; Амина настаивает на том, чтобы умереть от меча, чтобы разрушить его проклятие и освободить души, которые он забрал. Она входит в лезвие, и оно превращается в песок. Метаяс уезжает один.

В ролях
 Зак Макгоуэн в роли Метаяса, Царя Скорпионов, полубога Аккадии и кузнеца.
 Питер Менса в роли Небсерека, нубийского бога-царя.

 Перл Туси в роли Талы, принцессы воинов и дочери Бальтазара.
 Майлинг Нг в роли Хенсы, воина Небсерека.
 Инге Бекманн в роли Меннофер, жрицы Небсерека.
 Кэти Луиза Сондерс в роли Амины, Книги душ и дочери Мемтепа.
 Нейтан Джонс в роли Энкиду, защитника Амины.
 Ризель Джанук в роли Хатхор, солдата Небсерека.
 Брэндон Ауре в роли Шакала со шрамом, воина Небсерека и второго командира Хенсы.
 Говард Чарльз в роли Урука, сына Кали и лидера Черных стрел.
 Африка Лихо Мгобо в роли Авеля, друга Матаюса.
 Лесала Мампа в роли Анубиса, бога подземного мира.
 Тукс Тэд Лунгу в роли воина-шакала.
 Питер Джессоп в роли рассказчика.

Критика
Фильм получил в основном смешанные отзывы от критиков и зрителей. На iMDb «Книги душ» получили 4.6 баллов из 10, что является лучшим результатом, после оригинального фильма. На Rotten Tomatoes фильм получил 75 % одобрения от зрителей, что указывает на положительные отзывы.

Примечания

Фильмы на английском языке
Фильмы по алфавиту
Фильмы 2018 года
Фильмы — спин-оффы
Фильмы-приквелы
Приключенческие фильмы США
Фильмы о Древнем Египте
Царь скорпионов (серия фильмов)
Фильмы США 2018 года
Фильмы США, выпущенные сразу на видеоносителях


text:
Eugoa holocraspedon is a moth of the family Erebidae first described by Jeremy Daniel Holloway in 2001. It is found on Borneo. The habitat consists of heath, swamp and coastal forests.

The length of the forewings is 9–10 mm. The forewings are fawn with dark brown speckling.

References

Moths described in 2001
holocraspedon