text:
Стенли Кубрик () е американски режисьор, сценарист, продуцент и фотограф, живял през голяма част от кариерата си във Великобритания.

Смятан за един от най-добрите кинорежисьори през втората половина на 20. век, той е известен с внимателния подбор на сюжетите си, с бавния си начин на работа, с разнообразието от жанрове, в които работи, и с техническия си перфекционизъм.

Филмите на Кубрик се характеризират с формалистичен визуален стил и педантично внимание към детайлите, като по-късните често включват елементи на сюрреализма и експресионизма, които разкъсват структурираното линейно повествование. Филмите му често са определяни като бавни и методични, отражение на неговия педантичен характер. Повтаряща се тема в произведенията на Стенли Кубрик е нехуманното отношение на човек към човека. Те са често разглеждани като изпълнени с ироничен песимизъм, но някои критици откриват в тях по-скоро предпазлив оптимизъм.

Филмът, който за пръв път привлича вниманието на критиката към Стенли Кубрик, е "Пътища на славата", първият от три филма, посветени на дехуманизиращото въздействие на войната. Много от филмите му първоначално получават хладен прием и едва години по-късно се оценяват като шедьоври със силно влияние върху следващите поколения режисьори. Това се отнася в особено голяма степен до "2001: Космическа одисея", сочен като един от най-реалистичните от научна гледна точка и най-иновативните във визуално отношение научнофантастични филми на всички времена, като в същото време запазва енигматичното нелинейно развитие на действието.

Повечето филми на Кубрик са успешни в търговско отношение. Всички негови филми от средата на 50-те години до смъртта му, с изключение на "Сиянието", получават номинации за Оскар, Златен глобус или БАФТА. Самият той е неколкократно номиниран за Оскар като сценарист и режисьор, но единствената му лична награда е за специалните ефекти на "2001: Космическа одисея".

Произход и младежки години
Стенли Кубрик е роден на 26 юли 1928 г. в Манхатън, Ню Йорк, първото от две деца на Жак Ленърд Кубрик (1901 – 1985) и съпругата му Гертруд (1903 – 1985). Неговата сестра, Барбара, е родена през 1934. Жак Кубрик, чиито родители са били евреи от австрийски, румънски и полски произод, е бил лекар.

Бащата на Кубрик го научава да играе шах, когато Стенли е на дванайсет години и той остава запален играч за цял живот. Когато е на тринайсет, Жак му подарява фотоапарат, което запалва интерес в него към фотографията. Като тийнейджър Кубрик се интересува от джаз и за кратко опитва кариера като барабанист.

Кубрик посещава гимназията "Уилям Хауърд Тафт" от 1941 до 1945 г., където се проявява като слаб ученик. Завършва през 1945 г., но със слаби оценки и заради завръщащите се млади войници от Втората световна война му е невъзможно да продължи образованието си. Години по-късно Кубрик говори пренебрежително за своето образование и образованието като цяло, поддържайки, че нищо в училище не го е интересувало. Родителите му го изпращат да живее при роднини в Лос Анджелис за една година, надявайки се това да му помогне.

Докато е още в училище, той е избран за училищен фотограф за една година. През 1946 г., тъй като не е приет за дневните лекции в колежите, посещава вечерните класове в Сити Колидж в Ню Йорк. Търси работа като фотограф на свободна практика и до завършването си продава снимки на списание "Луук" (на английски – "Look", "Поглед") Кубрик печели допълнителни доходи, играейки шах в Скуеър Парк във Вашингтон и няколко манхатънски клубове. Станал стажант фотограф в списание "Луук" през 1946 г., а по-късно щатен фотограф.

През тези години Кубрик се жени за Тоба Мец (р. 1930) на 29 май 1948 г. Живеят в Гринуич Вилидж и се развеждат през 1951 г. През това време Кубрик често ходи на филмови прожекции в Музея на модерното изкуство и кината в Ню Йорк.

Кариера

Начална кариера
През 1951 г. Алекс Сингър, приятел на Кубрик, го убеждава да прави кратки документални филми за "Походът на времето" (на английски – "The March of Time"), които доставят кинопрегледи за кината. Кубрик се съгласява и заснема независимия "Денят на битката" през 1951 г. Вдъхновен от бързия успех, Кубрик напуска работата си в списание "Луук" и започва работа върху втория си късометражен документален филм "Летящият падре", финансиран от RKO. Трети късометражен филм "Моряците", бил заснет веднага след първия му пълнометражен филм "Страх и желание", за да компенсира загубите. Това е 30-минутен промоционален филм за Международния съюз на моряците и е първият цветен филм на Кубрик. Тези три филма са единствените запазени документални филми на Кубрик.

1950-те години
Кубрик преминава към игралните филми със "Страх и желание" от 1953 г., в който се разказва за група войници, оказали се зад вражеските линии в измислена война. Докато се безпокоят как да избягат, се натъкват на жена, която залавят от страх да не ги предаде. Един от войниците се влюбва с нея, но я застрелва, когато тя се опитва да избяга, след което той напуска взвода. Друг войник не е съгласен просто да избягат и убеждава останалите да убият генерал в намираща се наблизо база.

Кубрик и съпругата му тогава Тоба Мец са целият екип на филма, чийто сценарий е написан от Хауърд Саклър, приятел на Кубрик, който по-късно става известен театрален драматург. "Страх и желание" събира добри оценки от критиката, но е комерсиален провал. По-късно Кубрик се чувства засрамен от филма, описвайки го като аматьорско постижение. Не позволява "Страх и желание" да се показва на ретроспективни прожекции и прави всичко възможно да го държи далеч от разпространение.

Бракът на Кубрик с Тоба Мец приключва по време на снимките на "Страх и желание". Среща втората си съпруга – родената в Австрия танцьорка и сценографка Рут Соботка – през 1952 г. Живеят заедно в Ню Йорк от 1952 г. до брака им на 15 януари 1955 г. През лятото на същата година се преместват в Калифорния. Соботка, която получава малка роля в следващия филм на Кубрик "Целувката на убиеца", работи и като художествен директор върху "Убийството". Също като "Страх и желание", "Целувката на убиеца" е късометражен игрален филм, с продължителност малко повече от час. Получава ограничен финансов и критичен успех. Филмът е за млад боксьор в тежка категория в края на своята кариера, който се забърква в любовен триъгълник, в който неговият съперник е замесен в организираната престъпност. "Страх и желание" и "Целувката на убиеца" са финансирани от семейството и приятелите на Кубрик.

Алекс Сингър представя Кубрик на младия продуцент Джеймс Б. Харис и двамата стават близки приятели. Тяхното бизнес партньорство – Harris-Kubrick Productions – финансира следващите три филма на Кубрик. Двамата купуват правата върху романа на Лайнъл Уайт "Чисто измъкване", който Кубрик и съсценаристът му Джим Томсън превръщат в "Убийството". Във филма се разказва за педантично заплануван обир на писта за конни надбягвания, който се обърква, след като крадците се измъкват с парите. Това е първият пълнометражен филм на Кубрик с професионален екип и актьори. Както в романа, и във филма разказването на историята става непоследователно и през персепективата на различни персонажи. Тази техника е крайно необичайна за американското кино през 50-те години и е имитирана почти 40 години по-късно в "Глутница кучета" на режисьора Куентин Тарантино, който признава, че филмът на Кубрик му е оказал голямо влияние,, а критиците забелязват сходство в сюжетите.  В много отношения "Убийството" е филм ноар. Този вид криминални филми са най-популярни през 40-те години, но днес мнозина считат този филм за един от най-добрите в този жанр. Въпреки че филмът не е финансов успех, критиците му дават добри оценки.

Широката популярност на "Убийството" привлича вниманието на Метро-Голдуин-Майер. Студиото предлага на Кубрик и Харис своята колекция от защитени с авторски права сюжети, от които те да си изберат следващия проект. През това време Кубрик работи с Калдер Уилингхам върху адаптация на австрийския роман "Горящата тайна". Въпреки че Кубрик е ентусиазиран от проекта, той бил захвърлен.

Следващият филм на Кубрик "Пътеки на славата" е филм за Първата световна война по едноименния антивоенен роман на Хъмфри Коб, написан през 1935 г. В него се разказва за френско поделение, което е изпратено на невъзможна мисия от началниците си. В резултат на провала трима невинни войници са обвинени в липса на храброст и осъдени на смърт, уж за пример на войската, но всъщност служейки за изкупителна жертва за недостатъците на командирите. Кърк Дъглас е в ролята на полковник Дакс, човеколюбив офицер, който се опитва да предотврати екзекуцията на войниците. Дъглас помага да се осигури финансиране за амбициозната продукция. Филмът не постига успех сред публиката, но е оценен от критиката и остава широко възхваляван в киносредите, установявайки Кубрик като млад многообещаващ режисьор. Критиците хвалят липсата на сантименталност и полиране на бойните сцени и студената, черно-бяла операторска работа. Спилбърг го посочва като един от любимите му филми на Кубрик.

По време на снимките на "Пътеки на славата" в Мюнхен, Кубрик се среща с немската актриса Кристиане Харлан (в титрите представена със сценичното си име "Сузане Кристиан"), която играе единствената женска роля във филма. Кубрик се развежда с втората си жена, Рут Соботка, през 1957 г. Кристиане Сузане Харлан (родена през 1932 в Германия) принадлежи на театрално семейство и има актьорско образование. Тя и Кубрик се женят през 1958 г. и остават заедно до смъртта му през 1999 г. През това време Кристиане се съсредоточава върху кариерата си на художничка. От първия си брак с немския актьор Вернер Брунс тя има дъщеря на име Катарина, родена през 1953 г. С Кубрик имат две дъщери – Аня (1959 – 2009) и Вивиан (родена 1960). Братът на Кристиане Ян Харлан е изпълнителният продуцент на Кубрик от 1975 г.

1960-те години
След завръщането си в Съединените щати Кубрик работи шест месеца върху филма с Марлон Брандо "Еднооки валета" (на английски "One-Eyed Jacks"). Двамата се скарват заради противоречия в кастинга и Брандо го уволнява, довършвайки сам филма. Кубрик работи върху няколко непродуцирани сценарии, докато Кърк Дъглас не го моли да поеме епичната продукция "Спартак" от Антъни Ман, който е освободен от студиото две седмици след започването на снимките.

Разказвайки за истинската история за провалено въстание на римски роби, "Спартак" е изпълнена с трудности продукция. Възникват творчески различния между Кубрик и Дъглас и двамата имат бурни взаимоотношения. Разочарован от липсата на творчески контрол, Кубрик по-късно се отрича от филма, което допълнително ядосва Дъглас. Приятелството между двамата, създадено в "Пътища на славата", е разрушено при снимките на "Спартак". Години по-късно Дъглас нарича Кубрик "талантливо лайно". "Спартак" е единственият филм на Кубрик, в който той не е замесен в писането на сценария, няма контрол над крайния вид на филма, не е продуцент и няма власт над избора на актьорите. Това е до голяма степен проект на Кърк Дъглас.

Въпреки затрудненията на снимачната площадка "Спартак" е критически и комерсиален успех и затвърждава Кубрик като голям режисьор. Трудната продукция убеждава Кубрик да търси начини да работи с холивудско финансиране, докато остава независим в правенето на филми.

"Спартак" печели четири Оскара, един от които за Питър Устинов за ролята на търговеца на роби Бетиаций, единствения актьор, спечелил тази награда под режисурата на Кубрик.

През 1962 г. Кубрик се мести в Англия да снима "Лолита", като остава да живее там до края на живота си. Първоначалната мотивация е да снимат филма в страна с по-слаби закони за цензура. Кубрик трябвало да остане в Англия да снима "Д-р Стрейнджлав", тъй като на Питър Селърс е забранено да напусне Англия заради съдебна процедура по развода му, а снимането на "2001: Космическа одисея" има нужда от големите звукови площадки на Шепъртън Студиос, каквито няма в Америка. Кубрик решава да остане в Англия за постоянно след заснемането на първите два от тези филми.

"Лолита" е първият спорен филм на Кубрик. В романа, написан от Владимир Набоков, се разказва за афера между мъж на средна възраст на име Хумберт Хумберт и неговата дванайсетгодишна доведена дъщеря. Трудната тема е осмяна с рекламното изречение "Как изобщо направиха филм от Лолита?" Кубрик казва по-късно, че ако знаел колко трудности ще му причинят цензорите, нямало да се захване с филма.

Отначало Кубрик наема Набоков да адаптира романа си. Писателят подготвя сценарий от 400 страници, които по-късно намалява на 200. Финалната версия е написана от самия Кубрик, а Набоков изчислява, че само около 20% от неговата работа е останала във филма. По-късата версия на Набоковия сценарий е публикувана след време под заглавието "Лолита: Сценарий".

Отзивите на критиката са смесени. Много възхваляват филма за смелата тема, докато други са изненадани от липсата на интимност между Лолита и Хумберт. Филмът е номиниран за Оскар за най-добър адаптиран сценарий, а Сю Лайън, която играе Лолита, печели Златен глобус за изгряваща звезда.

Следващия филм на Кубрик "Д-р Стрейнджлав или как престанах да се страхувам и обикнах атомната бомба" се превръща в култов филм и се счита за класика. Сценарият е по романа "Червен сигнал за тревога", написан от бившия лейтенант от кралските военновъздушни сили Питър Джордж. Сценарият е на Кубрик и Джордж, със съдействието на американския сатирик Тери Садърн. Романът е сериозна история за неочаквана атомна война. Кубрик счита условията, довели до ядрената война, за абсурдни и така историята става зловеща комедия.

Във филма се разказва за неупълномощена американска атака с ядрено оръжие над Съветския съюз, започната от генерал Джак Д. Рипър (името на персонажа е свързано с Джак Изкормвача, на английски Jack the Ripper), който дава заповед на няколко бомбардировача да пуснат бомби над целите си. Самолетите не могат да бъдат отзовани без нужните кодове. Филмът проследява три действия: военновъздушната база на Рипър, където капитан Лайнъл Мандрейк (Питър Селърс) се опитва да спре полуделия ген. Рипър и да вземе кодовете; военната стая в Пентагона, където президентът на Съединените щати (Селърс) и ген. Бък Търгидсън (Джордж Скот) се опитват да развият стратегия със Съветския съюз, за да спрат бомбардировачите; и самолета на майор Конг, където той и екипажът му (без да знаят, че заповедите им са неверни) упорито се опитват да завършат мисията си. Скоро става ясно, че бомбардировачите ще достигнат Русия и само ген. Рипър знае кодовете. На този етап персонажът на д-р Стрейнджлав (третата роля на Селърс) е представен на зрителите. Неговият план за осигуряване на оцеляването на най-силните от човешката раса след ядрен холокост е връхната точка на тази черна комедия.

Питър Селърс, който има централна роля в "Лолита", е нает да изиграе четири роли в "Д-р Стрейнджлав". Накрая той играе три, заради травма в крака и трудности в овладяването на тексаския акцент на пилота на бомбардировача майор "Кинг" Конг. Кубрик по-късно нарича Селърс "удивителен", но съжалява, че маниакалната енергия на актьора се губела след два или три дубъла.

По-късно Питър Селърс става международна звезда, но по времето на "Д-р Стрейнджлав" той е само британски комик, почти непознат в Съединените щати. Въпреки че това е шестият филм, в който Селърс играе няколко роли, в началото повечето американски зрители не осъзнават, че той е в три роли, всички от тях с отличителни външност, акценти и характери. Д-р Стрейнджлав е маниакален немски учен, докато плешивият президент на САЩ е кротък мъж със здрав разум, а Лайнъл Мандрейк е вдървен мустакат британски офицер.

Кубрик работи пет години върху следващия си филм "2001: Космическа одисея". Той написва сценария с писателя на научна фантастика сър Артър Кларк, разширявайки разказа на Кларк "Стражът". Кубрик казва на Кларк, че целта му е да направи "най-великия научнофантастичен филм".

"2001" започва преди четири милиона години с контакт между група маймуни и мистериозен черен монолит, който им дава способността да използват костите на умрели животни като сечива и оръжия. Това ново знание им позволява да си върнат едно езерце от друга група маймуни, които не умеят да използват оръдия на труда. Една от победилите маймуни хвърля костта във въздуха, когато става и прочутият преход на кадрите към сателит в орбита, около 2000 г. През това време група американци на лунна база са открили монолит, подобен на този, който маймуните виждат, който изпраща радио сигнал до Юпитер. Осемнадесет месеца по-късно, група астронавти на кораба "Дискавъри" ("Откритие", на английски Discovery) са изпратени да изследват Юпитер, без да знаят целта на мисията си. По време на полета съзнателният компютър на кораба ХАЛ 9000, знаейки истината за мисията, изпада в неизправност, но оказва съпротива срещу изключване. Вярвайки, че контролът му върху мисията е решаващ, компютърът спира животоподдържащите системи на екипажа преди да бъде изключен от оцелелия астронавт Дейвид Бауман. Той изследва друг монолит в орбита около Юпитер, при което е хвърлен в портал в пространството с висока скорост, виждайки много странни космически феномени. Неговото междузвездно пътешествие свършва с трансформацията му в нещо подобно на ембрион, затворено в кълбо от светлина, гледайки над Земята от космоса.

С бюджет от 10 милиона долара филмът е мащабна за времето си продукция. Иновативните специални ефекти под надзора на Кубрик са проектирани от екип, който включва и младия Дъглас Тръмбул, който ще стане известен с работата си върху "Блейд Рънър". Кубрик използва техники, от които Джордж Лукас ще се възползва по-късно за "Междузвездни войни". Филмът е рядък пример с представянето си на реалистично пътуване в космоса, изпълнено с пълна тишина в космическия вакуум и реалистично показване на безтегловността.

Филмът е известен с използването на класическа музика вместо музика, написана специално за филма. "Тъй рече Заратустра" от Рихард Щраус и "На хубавия син Дунав" от Йохан Щраус са незаличимо свързвани с филма.

Въпреки че в крайна сметка постига огромен успех, филмът не се превръща в незабавен хит. Първоначалната реакция на критиката е изключително враждебна. Критиците нападат филма за липсата на диалог, бавното действие и привидно неразбираемата история. От уста на уста сред младата публика на 60-те години филмът се превръща в хит. Въпреки номинациите за режисура, сценарий и продуцентство, единствената награда на Американската академия, която Кубрик получава, е тази за специалните ефекти. Днес мнозина считат "2001: Космическа одисея" за най-добрия фантастичен филм, правен някога

Артистично, "2001" е радикално скъсване с предишните филми на Кубрик. В него има само 45 минути с диалог, при времетраене на филма от два часа и двадесет минути. След този филм Кубрик няма да експериментира толкова много със специални ефекти или формата на разказа. Въпреки това и следващите му филми ще имат някакво ниво на неяснота.

1970-те години
След 1971 г. Кубрик опитва да направи филм за живота на Наполеон Бонапарт. Когато не успява да осигури финансиране, Кубрик започва да търси проект, който може да реализира бързо и с малък бюджет. Така се спира на "Портокал с часовников механизъм". Неговата адаптация на романа на Антъни Бърджес е мрачно и шокиращо изследване на насилието в човешкото общество. Филмът първоначално получава рейтинг Х в Съединените щати.

Действието във филма се развива във футуристична версия на Великобритания, която е едновременно авторитарна и хаотична. Главният персонаж е тийнейджър хулиган на име Алекс ДеЛардж (Малкълм МакДауъл), който заедно с бандата си радостно измъчва, пребива, ограбва и изнасилва без угризения. След като убива по-възрастна жена, той е пратен в затвора. Алекс преминава през експериментално лечение, известно като Техниката на Лудовико, в което той е накаран да слуша класическа музика, която обича, докато гледа сцени на насилие, а през него пускат електрически ток. След като е освободен, той се натъква на бившите си съучастници, които са станали полицаи и които безмилостно го пребиват. Тогава той се озовава в дома на политически писател, който първоначално симпатизира на тежкото състояние на Алекс, докато не го разпознава като младия мъж, който брутално изнасилва съпругата му и го парализира няколко години преди това.

В този филм Кубрик продължава традицията, започнала с "2001: Космическа Одисея", да използва класическа музика. Но в този филм музиката е в сцени, изпълнени с жестоко насилие и сексуалност, а не с грациозни полети на космически кораби и присъствие на мистериозни извънземни.

Подражаващи на сцени от филма престъпления започват да се извършват в Англия от престъпници, облечени в костюми на персонажите от "Портокал с часовников механизъм". Британските читатели отбелязват, че Кубрик не е показал във филма последната глава от романа (която липсва и в американското издание на книгата), където Алекс намира изкупление и здрав разум.

След като получава смъртни заплахи за себе си и семейството си, Кубрик спира филма от разпространение във Великобритания. Филмът не може да бъде гледан в Обединеното кралство до повторното му разпространение в кината през 2000 г., една година след смъртта на Кубрик. Кино "Скала" в Лондон прожектира филма в началото на 90-те години, Кубрик съди киното и го довежда до закриване, лишавайки Лондон от едно от малкото независими кина.

1980-те години

След "Бари Линдън" режисира само още три филма. С Джак Никълсън режисира "Сиянието", адаптация по романа на Стивън Кинг "Сияние". Феновете на Стивън Кинг оценяват филма като несполучлив, тъй като Кубрик си позволява свободно да излиза извън рамките на романа. Самият Стивън Кинг смята филма за най-лошата адаптация на който и да било от романите му.

В средата на 80-те години Кубрик започва работа върху филма "Пълно бойно снаряжение", по романа The Short-Timers на американския писател Густав Хасфорд, адаптиран от Майкъл Хер. Филмът е изключителен прочит на Виетнамската война и нечовешката военна подготовка, превръщаща хората в добре обучени убийци. Филмът получава номинация за Оскар през 1987 г.

Приживе започва да режисира "Изкуствен интелект", който по-късно е довършен от Стивън Спилбърг.

Смърт

На 7 март 1999 г., 6 дни след прожекцията на финалната версия на "Широко затворени очи" пред семейството си и звездите на филма, Кубрик умира в съня си от инфаркт на 70-годишна възраст.

Филмография

Награди и номинации
Награди на Академията
 1962: Най-добър адаптиран сценарий ("Лолита", номиниран)
 1964: Най-добър филм ("Д-р Стрейнджлав", номиниран)
 1964: Най-добър режисьор ("Д-р Стрейнджлав", номиниран)
 1964: Най-добър адаптиран сценарий ("Д-р Стрейнджлав", номиниран)
 1968: Най-добри специални ефекти ("2001: Космическа одисея", спечелена)
 1968: Най-добър режисьор ("2001: Космическа одисея", номиниран)
 1968: Най-добър адаптиран сценарий ("2001: Космическа одисея", номиниран)
 1971: Най-добър филм ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1971: Най-добър режисьор ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1971: Най-добър адаптиран сценарий ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1975: Най-добър филм ("Бари Линдън", номиниран)
 1975: Най-добър режисьор ("Бари Линдън", номиниран)
 1975: Най-добър адаптиран сценарий ("Бари Линдън", номиниран)
 1987: Най-добър адаптиран сценарий ("Пълно бойно снаряжение", номиниран)

Награди БАФТА

 1956: Най-добър филм ("Убийството", номиниран)
 1957: Най-добър филм ("Пътеки на славата", номиниран)
 1960: Най-добър филм ("Спартак", номиниран)
 1964: Най-добър филм ("Д-р Стрейнджлав", спечелена)
 1964: Най-добър британски филм ("Д-р Стрейнджлав", спечелена)
 1964: Най-добър британски сценарий ("Д-р Стрейнджлав", номиниран)
 1968: Най-добър филм ("2001: Космическа одисея", номиниран)
 1971: Най-добър филм ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1971: Най-добър режисьор ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1971: Най-добър сценарий ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1975: Най-добър режисьор ("Бари Линдън", спечелена)
 1975: Най-добър филм ("Бари Линдън", номиниран)

Награди Златен глобус

 1960: Най-добър филм ("Спартак", номиниран)
 1960: Най-добър филм – Драма ("Спартак", спечелена)
 1962: Най-добър режисьор ("Лолита", номиниран)
 1971: Най-добър филм – Драма ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1971: Най-добър режисьор ("Портокал с часовников механизъм", номиниран)
 1975: Най-добър филм – Драма ("Бари Линдън", номиниран)
 1975: Най-добър режисьор ("Бари Линдън", номиниран)

Източници

Външни препратки

  Стенли Кубрик в TCM Movie Database
  Гардиан: Стенли Кубрик
  Стенли Кубрик в British Film Institute
  Стенли Кубрик , Warner Bros.
  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Стенли Кубрик, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано на 4 юли 2013

Американски режисьори
Американски сценаристи
Американски филмови продуценти
Американски фотографи
Носители на "Оскар"
Носители на награда BAFTA
Носители на награда Хюго
Американски атеисти
Американци в Англия
Евреи в САЩ
Родени в Ню Йорк
Починали в Лондон
Починали от инфаркт на миокарда


text:
Estadio La Romareda  is the home stadium of Real Zaragoza, in Zaragoza. It was inaugurated on 8 September 1957, with a game between Real Zaragoza and CA Osasuna (4–3). The official capacity is 33,608, with an average attendance of around 20,000 for Real Zaragoza matches. Currently, it is the 12th-largest stadium in Spain and the largest in Aragon.

The stadium has gone through various upgrades, in 1977 and in 1982, when it was a 1982 FIFA World Cup venue. The stadium was also used for football group matches and a quarterfinal during the 1992 Summer Olympics. It became an all-seater stadium in 1994.
The stadium also hosted the 1992-94 FIRA Trophy match between Spain and Romania in 1994.
Plans to build a new stadium in Zaragoza have been abandoned.

La Romareda was proposed as the Olympic Stadium in Jaca's failed bid for the 2014 Winter Olympics.

Works for the enlargement of La Romareda into a 43,000-seat stadium were due to begin on April 17, 2006 and end in time for the Zaragoza Expo of 2008. However, a lawsuit was filed by a political party (PAR), claiming that the enlargement of the stadium would be to the detriment of the population, in order to suspend the planned works. A judge ordered the suspension and the works were put on hold.

History
The construction of La Romareda was due to the efforts of the mayor Luis Gómez Laguna, and his successor Cesáreo Alierta, who was the president of Real Zaragoza. Their previous ground Estadio Torrero, with a capacity of 20,000, was considered too small.

The matter was brought before the city council, who on 9 February 1956 approved the plans to build the stadium. The task of building the stadium was given to the construction company Agroman, who in the 15 months it took to build the stadium employed 350 employees.

Pop Superstar Michael Jackson performed at the stadium during his HIStory World Tour on September 23 1996 in front of 45,000 of attendance.

Another pop music icon Gloria Estefan performed at the stadium in front of another sold out crowd of 45,000 on her Evolution Tour on October 20, 1996.

Nets
La Romareda boasts the bizarre claim to have Europe's deepest goal nets, which stretch back four metres. The nets also have a striking blue and white diagonal stripe design.

1982 FIFA World Cup
The stadium was one of the venues of the 1982 FIFA World Cup, and held three matches:

References

External links
Estadios de Espana
1992 Summer Olympics official report. Volume 2. pp. 331–33.

1982 FIFA World Cup stadiums
Football venues in Aragon
Real Zaragoza
Venues of the 1992 Summer Olympics
Rugby union stadiums in Spain
Olympic football venues
Buildings and structures in Zaragoza
Sports venues completed in 1957

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Lerena puede hacer referencia a:

Ángela Lerena, periodista deportiva argentina.
Carlos Lerena, sociólogo español.
Dumas Lerena, actor uruguayo.
Eduardo Moratorio Lerena, escritor uruguayo.
Francisco Lerena Zambrano, espía español.
Juan José Lerena y Barry, marino español.
Joaquina Lerena, cantante argentina.
Kevin Lerena, boxeador sudafricano.
Sancho Lerena Urrea, ingeniero informático español.
Pedro López de Lerena, político español.


text:
Tadre Mølle (tidligere Taderød Mølle) er et besøgssted, som fungerer som historisk møllegård og naturcenter. Det er den sidste af de i alt 13 vandmøller, der tidligere fandtes i Elverdamsdalen omkring Aastrup Gods nær Hvalsø og Tølløse. Den indgår som en del af bygningskomplekset Tadre Møllegård, forsynes med vand fra Taderød Bæk, som med et stærkt fald løber ud i Elverdamsåen. Det er samtidig en af de få sjællandske vandmøller, der kan ses i funktion på sin oprindelige plads.

Der har været vandmølle på stedet siden det 14. århundrede. Den nuværende møllebygning og mølleri er opført 1840. Sammen med 12 hektar af omgivelserne er møllen i dag fredet. Møllen og bygningerne fungerer i dag som naturcenter og kulturhistorisk museum med en arbejdende møllegård fra det 19. århundrede.

Stedet drives som en filial under Museumskoncernen ROMU. Der er offentlig adgang, og der er aktivitetscenter og restaurant/café tilknyttet.

Tadre Mølle er et yndet udflugtssted og med naturlejrplads, som især bruges til lejrskole i sommerhalvåret. Derudover afholdes markeder og temadage i samarbejde med Danmarks Naturfredningsforening.

Film og tv

I DR's TV-serie Livsens Ondskab fra 1972, der var en tv-dramatisering i fem dele af Gustav Wieds to bøger Livsens Ondskab og Knagsted, anvendes Tadre Møllegård som den møllegård, der indgår i serien.

Tadre Mølle benyttes ligeledes brugt til optagelser i DR's julekalender Nissebanden.

Litteratur
 Steen B. Böcher: "Tadre mølle" (Københavns Amts Historiske Aarbog 1959; s. 3-18; særtryk trykt i Roskilde Tidendes Bogtrykkeri 1959)

Eksterne henvisninger
 Tadre Mølle

Museer i Region Sjælland
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Lejre Kommune
Vandmøller i Danmark
Bindingsværksbygninger i Danmark


text:
Lautaro was a 16th-century indigenous leader in what is now Chile.

It may also refer to:

Persons
Lautaro Acosta, Argentine footballer
Lautaro Baeza, Argentine–Chilean footballer
Lautaro Chávez, Argentine footballer
Lautaro Delgado, Argentine film and TV actor
Lautaro Martínez, Argentine footballer
Lautaro Murúa, Chilean–Argentine film and TV actor
Lautaro Núñez Atencio, Chilean historian
Lautaro Palacios, Argentine footballer
Lautaro Parisi, Argentine footballer
Lautaro Schinnea, Argentine footballer

Institutions
Lautaro Lodge, a lodge created by Francisco de Miranda to promote the emancipation of the South American colonies
Lautaro de Buin, a Chilean football club

Places
Lautaro, Chile, a town and municipality in southern Chile's Araucanía Region
Lautaro (volcano), a volcano in the Southern Patagonian Ice Fields, Chile
Lautaro Island, an island in the west of Lemaire Island in Gerlache Strait, Antarctic Peninsula

Ships
 There are eight ships of the Chilean Navy named Lautaro: see Chilean ship Lautaro

Masculine given names
Mapuche given names
Spanish masculine given names


text:
Esta é a lista de prêmios e indicações recebidos por Aerosmith, uma banda estadunidense de hard rock formada em Boston, Massachusetts em 1970. O grupo musical lançou quinze álbuns de estúdio: Aerosmith (1973), Get Your Wings (1974), Toys in the Attic (1975), Rocks (1976), Draw the Line (1977), Night in the Ruts (1979), Rock in a Hard Place (1982), Done with Mirrors (1985), Permanent Vacation (1987), Pump (1989), Get a Grip (1993), Nine Lives (1997), Just Push Play (2001), Honkin' on Bobo (2004), e Music from Another Dimension! (2012). Os álbuns foram lançados pelas gravadoras Columbia Records ou Geffen Records.

Aerosmith recebeu trinta e seis nomeações para o MTV Video Music Awards, conquistando dez prêmios; o grupo musical é o nono artista mais premiado e o terceiro conjunto com maior número de conquistas na história da cerimônia. Aerosmith é também o artista mais premiado de todos os tempos nas categorias Best Rock Video (com quatro prêmios) e Viewer's Choice (com três prêmios); o grupo também conquistou um prêmio nas categorias Video of the Year, Best Group Video e Best Video from a Film. No Grammy Awards, o grupo tem quatro conquistas, todas na categoria Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal pelas canções "Janie's Got a Gun", "Livin' on the Edge", "Crazy" e "Pink", durante as cerimónias de 1990, 1994, 1995 e 1999, respectivamente. Na categoria, Aerosmith é o segundo artista com maior número de conquistas, atrás apenas de U2. Em 1992, Aerosmith conquistou reconhecimento em sua cidade natal, recebendo os prêmios Outstanding Rock Band e Best Rock Video do Boston Music Awards. Aerosmith também coletou seis American Music Awards, quatro Billboard Music Awards, dois People's Choice Awards e muitos outros prêmios. Em geral, o conjunto recebeu trinta e três prêmios em oitenta e cinco indicações.

American Music Awards
O American Music Awards foi criado em 1973 por Dick Clark para honrar anualmente os artistas que fizeram sucesso na América (premiação alternativa ao Grammy Awards, MTV Video Music Awards, etc). Aerosmith recebeu seis prêmios em dez indicações.

|-
|align="center"| 1990 || Aerosmith || Favorite Heavy Metal/Hard Rock Artist ||
|-
|align="center" rowspan="3"| 1991 ||rowspan="2"| Aerosmith || Favorite Pop/Rock Band, Duo, or Group ||
|-
| Favorite Heavy Metal Artist ||
|-
| Pump || Favorite Heavy Metal/Hard Rock Album ||
|-
|align="center" rowspan="2"| 1994 ||rowspan="2"| Aerosmith || Favorite Pop/Rock Band/Duo/Group  ||
|-
| Favorite Heavy Metal/Hard Rock Artist ||
|-
|align="center"| 1998 || Aerosmith || Favorite Pop/Rock Band, Duo, or Group ||
|-
|align="center"| 1999 || Aerosmith || Favorite Pop/Rock Band ||
|-
|align="center"| 2000 || Aerosmith || International Artist Award ||

Billboard Music Awards
O Billboard Music Awards é uma cerimônia realizada anualmente e patrocinada pela revista Billboard. Aerosmith recebeu quatro prêmios em cinco indicações.

|-
|align="center"| 1990 || Aerosmith || Rock Album Artist ||
|-
|align="center"| 1994 || Aerosmith || #1 Rock Artist ||
|-
|align="center"| 1998 || "Pink" || Best Clip (Hard Rock/Metal) ||
|-
|align="center"| 1999 || Aerosmith || Artist Achievement Award ||
|-
|align="center"| 2001 || "Jaded" || Best Hard Rock Clip of the Year ||

Boston Music Awards
O Boston Music Awards é uma cerimônia anual realizada em Boston, Massachusetts. Aerosmith recebeu dois prêmios em seis indicações.

|-
|align="center" rowspan="2"| 1992 ||rowspan="2"| Aerosmith || Outstanding Rock Band ||
|-
| Best Rock Video ||
|-
|align="center" rowspan="3"| 1999 || "I Don't Want to Miss a Thing" || Video of the Year ||
|-
|rowspan="2"| Aerosmith || Act of the Year ||
|-
| Rock Band of the Year ||
|-
|align="center"| 2001 || "Angel's Eye" || Single of the Year ||

Grammy Awards
O Grammy Awards é considerado o prêmio mais importante da indústria musical internacional, que acontece anualmente pela National Academy of Recording Arts and Sciences. Aerosmith recebeu quatro prêmios em dezessete indicações.

|-
|align="center"| 1990 || "Love in an Elevator" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
|align="center"| 1991 || "Janie's Got a Gun" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
|align="center" rowspan="4"| 1994 || rowspan="2"| "Livin' on the Edge" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
| Best Rock Song ||
|-
| "Cryin'" || Best Rock Song ||
|-
| "Boogie Man" || Best Rock Instrumental Performance ||
|-
|align="center"| 1995 || "Crazy" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
|align="center" rowspan="2"| 1998 || "Falling in Love (Is Hard on the Knees)" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
| Nine Lives || Best Rock Album ||
|-
|align="center" rowspan="3"| 1999 || rowspan="2"| "Pink" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
| Best Music Video, Short Form ||
|-
| "I Don't Want to Miss a Thing" || Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
|align="center" rowspan="4"| 2002 || rowspan="2"| "Jaded" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||
|-
| Best Rock Song ||
|-
| "Fly Away From Here" || Best Music Video, Short Form ||
|-
| Just Push Play || Best Rock Album ||
|-
|align="center"| 2003 || "Girls of Summer" || Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocal ||

MTV Europe Music Awards
O MTV Europe Music Awards é uma cerimônia de premiação anual estabelecida pela MTV Europe em 1994. Aerosmith recebeu duas conquistas em seis indicações.

|-
|rowspan="3" align="center"| 1994 || rowspan="2"| Aerosmith || Best Rock ||
|-
|Best Group ||
|-
|"Cryin'" || Best Song ||
|-
|rowspan="2" align="center"| 1997 || rowspan="2"| Aerosmith || Best Rock ||
|-
| Best Live Act ||
|-
|align="center"| 1998 || Aerosmith || Best Rock ||

MTV Movie Awards
O MTV Movie Awards é uma premiação voltada para o cinema, realizado anualmente pelo canal MTV. Aerosmith recebeu uma indicação.

|-
|align="center"| 1999 || "I Don't Want To Miss A Thing" || Best Song ||

MTV Video Music Awards
O MTV Video Music Awards é uma cerimônia anual estabelecida pela MTV em 1984. Aerosmith recebeu dez prêmios em trinta e seis nomeações.

|-
|align="center" rowspan="2"| 1988 ||rowspan="2"| "Dude (Looks Like a Lady)" || Best Group Video ||
|-
| Best Stage Performance in a Video ||
|-
|align="center"| 1989 || "Rag Doll" || Best Heavy Metal Video ||
|-
|align="center" rowspan="8"| 1990 ||rowspan="8"| "Janie's Got a Gun" || Best Metal/Hard Rock Video ||
|-
| Viewer's Choice ||
|-
| Video of the Year ||
|-
| Best Group Video ||
|-
| Best Direction in a Video ||
|-
| Best Art Direction in a Video ||
|-
| Best Editing in a Video ||
|-
| Best Cinematography in a Video ||
|-
|align="center" rowspan="2"| 1991 || "The Other Side" || Best Metal/Hard Rock Video ||
|-
| Things That Go Pump in the Night || Best Long Form Video ||
|-
|align="center" rowspan="6"| 1993 ||rowspan="6"| "Livin' on the Edge" || Viewer's Choice ||
|-
| Video of the Year ||
|-
| Best Metal/Hard Rock Video ||
|-
| Breakthrough Video ||
|-
| Best Special Effects in a Video ||
|-
| Best Art Direction in a Video ||
|-
|align="center" rowspan="9"| 1994 ||rowspan="4"| "Cryin'" || Video of the Year ||
|-
| Viewer's Choice ||
|-
| Best Group Video ||
|-
| Best Metal/Hard Rock Video ||
|-
|rowspan="5"| "Amazing" || Best Direction in a Video ||
|-
| Best Special Effects in a Video ||
|-
| Best Art Direction in a Video ||
|-
| Best Editing in a Video ||
|-
| Best Cinematography in a Video ||
|-
|align="center"| 1997 || "Falling in Love (Is Hard on the Knees)" || Best Rock Video ||
|-
|align="center" rowspan="4"| 1998 ||rowspan="2"| "Pink" || Best Rock Video ||
|-
| Best Special Effects in a Video ||
|-
|rowspan="2"| "I Don't Want to Miss a Thing" || Best Video from a Film ||
|-
| Best Editing in a Video ||
|-
|align="center" rowspan="3"| 2001 ||rowspan="3"| "Jaded" || Best Rock Video ||
|-
| Best Art Direction in a Video ||
|-
| Best Cinematography in a Video ||

People's Choice Awards
O People's Choice Awards é uma premiação realizada anualmente desde 1975. Aerosmith recebeu dois prêmios em duas indicações.

|-
|align="center"| 1994 || Aerosmith || Favorite Rock Group ||
|-
|align="center"| 1999 || Aerosmith || Favorite Musical Group ||

Soul Train Music Awards
O Soul Train Music Awards é uma cerimônia de premiação que, desde 1987, honra anualmente o melhor artista afro-estadunidense. Aerosmith recebeu um prêmio, que compartilharam com Run-D.M.C..

|-
|align="center"| 1987 ||  "Walk This Way" (Run-D.M.C. e Aerosmith) || Best Rap - Single ||

Teen Choice Awards
O Teen Choice Awards é uma premiação realizada anualmente pela Fox Broadcasting Company. Aerosmith recebeu dois prêmios.

|-
|align="center"| 1999 || "I Don't Want to Miss a Thing" || Choice Love Song ||
|-
|align="center"| 2001 || "Jaded" || Choice Rock Track ||

!
Aerosmith


text:
Ökologische Lizenz ist ein heute wenig gebräuchlicher Begriff dafür, dass ein Biotop die Ausbildung verschiedener ökologischer Nischen bzw. verschiedener ökologischer "Planstellen" ermöglicht oder nicht.

So bietet Luft keine ökologische Lizenz für planktonische "Planstellen" an, während Wasser als Umgebungsmedium aufgrund der größeren Dichte diese ökologischen Lizenzen vergibt. Aufgrund dieser fehlenden "Planstelle" gibt es ebenfalls keine ökologische Lizenz für sessil lebende terrestrische Tiere. Ein weiteres Beispiel sind Greifvögel, die in der Luft kreisend jagen – für sie gibt es keine ökologische Lizenz in dicht bewaldeten Landschaften.

Der Ausdruck wurde von dem Biologen Günther Osche in seinem Lehrbuch von 1972 geprägt, der ihn aus einem Artikel von 1949 des Berliner Biologen Klaus Günther übernommen und dessen ursprüngliche Definition abgewandelt hat. Der Ausdruck wird weder in der deutschsprachigen noch in der internationalen ökologischen Fachsprache noch benutzt.

Quellen
Günther Osche: Evolution. Herder Verlag, Freiburg. 1972.
Michael Schmitt (1987): Ecological niche sensu Günther and ecological licence sensu Osche - two valuable but poorly appreciated expanatory concepts. Zoologische Beiträge N.F. 31: 49-60.

!Okologische Lizenz


text:
Cultripalpa is een geslacht van vlinders van de familie spinneruilen (Erebidae), uit de onderfamilie Calpinae.

Soorten
C. lunulifera Hampson, 1926
C. partita Guenée, 1852
C. trifasciata Moore, 1882

Spinneruilen


text:
Father of the Pride è una serie televisiva statunitense a cartoni animati per adulti andata in onda su NBC negli Stati Uniti nel 2004.

Doppiaggio

Doppiatori originali
 John Goodman: Larry
 Cheryl Hines: Kate
 Danielle Harris: Sierra
 Daryl Sabara: Hunter
 Carl Reiner: Sarmoti
 Orlando Jones: Snack
 Julian Holloway: Siegfried Fischbacher
 David Herman: Roy Horn
 John O'Hurley: Blake
 Wendie Malick: Victoria

Collegamenti esterni

Serie televisive di DreamWorks Animation


text:
327. pěší divize (německy: 327. Infanterie-Division) byla divize německé armády (Wehrmacht) za druhé světové války.

Historie
327. pěší divize byla založena 15. listopadu 1940 ve Vídni jako domácí divize v rámci třinácté sestavovací vlny německé armády. Divize byla poslána do okupované Francie, aby zabezpečila ochranu bretaňského pobřeží. V březnu 1943 byla divize přeložena na východní frontu a bojovala u Kursku, Kyjeva a Žytomyru. V červenci 1943 byla divize podřízena Skupině armád Severní Ukrajina. 2. listopadu 1943 byla divize kvůli těžkým ztrátám zrušena. Zbylé části 327. pěší divize byly začleněny do 340. pěší divize.

Velitelé

Reference

Německé pěší divize ve druhé světové válce
Vojenské jednotky založené roku 1940
Vojenské jednotky zaniklé roku 1943


text:
Aphodiopsis temerarius är en skalbaggsart som beskrevs av Vladimir Balthasar 1966. Aphodiopsis temerarius ingår i släktet Aphodiopsis och familjen Aphodiidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
temerarius


text:
Dostyq ( oder ) ist eine Siedlung in Kasachstan (Gebiet Schetissu) an der Grenze zu China. 2009 zählte der Ort rund 4700 Einwohner.

Name
Dostyk bedeutet in kasachischer Sprache, ebenso wie sein früherer russischer Name, Druschba, "Freundschaft".

Grenzübergang
1954 vereinbarten die Sowjetunion und die Volksrepublik China, Alma-Ata und Lanzhou mit einer Eisenbahnstrecke zu verbinden. Auf sowjetischer Seite wurde dazu eine Strecke gebaut, die in Aqtogai von der Turkestan-Sibirischen Eisenbahnstrecke abzweigt. Dostyk wurde 1959 erreicht. Auf chinesischer Seite wurde der Bau 1962 in Ürümqi aufgrund des chinesisch-sowjetischen Zerwürfnisses abgebrochen. Erst nach Änderung der politischen Verhältnisse wurde am 12. September 1990 die Xinjiang-Nordbahn durch die Dsungarische Pforte vollendet und am 20. Juli 1991 der Grenzübergang eröffnet, wie eine Marmorplatte am Bahnhof Dostyk verkündet. Der Grenzort auf der chinesischen Seite heißt Alashankou.

Die Eisenbahnen der beiden Länder verwenden unterschiedliche Spurweiten. China verwendet die auch in Westeuropa gebräuchliche Normalspur von 1435 mm, Kasachstan die russische Breitspur mit 1520 mm. Aus diesem Grund gibt es an beiden Grenzorten Anlagen zur Umspurung von Eisenbahnfahrzeugen.


text:
Камиги́н () — вулканический остров в проливе Лусон, принадлежащий Филиппинам, самый восточный из островов Бабуян. Острова Бабуян отделены от находящегося южнее острова Лусон проливом . Наивысшая точка — стратовулкан высотой 828 м над уровнем моря. Административно относится к муниципалитету  в провинции Кагаян в регионе Долина Кагаян.

На юго-западной оконечности острова находится действующий стратовулкан  высотой 712 м. Сообщается о фреатическом извержении около 1857 года. Фумаролы находятся на юго-западном, западном и восточном склонах вулкана, а горячий источник расположен недалеко от уровня моря на западном склоне вулкана.

Примечания

Острова Филиппин


text:
Belém do Brejo do Cruz este un oraș în Paraíba (PB), Brazilia.

Belém do Brejo do Cruz


text:
Ichneumon nigrotergus es una especie de insecto del género Ichneumon de la familia Ichneumonidae del orden Hymenoptera.

Historia
Fue descrita científicamente por primera vez en el año 1898 por Davis.

Referencias

Enlaces externos

nigrotergus


text:
William Henry Fitzhugh Payne (January 27, 1830 – March 29, 1904) was a brigadier general in the Confederate States Army during the American Civil War.

Early life
William Payne was born in Fauquier County, Virginia to Arthur Alexander Morson Payne and Mary Conway Mason Fitzhugh. He attended the Virginia Military Institute in 1846-47, but left school after only one year. He was declared an honorary graduate by the Board of Visitors in 1873.

Payne studied law at the University of Virginia and established a law practice in Warrenton, Virginia in 1851. The following year, he married his cousin, Mary Elizabeth Winston Payne, a daughter of William Winter Payne; the couple would have ten children. He served as the Commonwealth's Attorney for Fauquier County for several years.

Civil War
Payne enrolled in early 1861 as a private and participated in the occupation of Harpers Ferry in April. Later in the year, he became a captain in the famed Black Horse Cavalry, serving as  under J.E.B. Stuart. He was promoted to major of the 4th Virginia Cavalry and commanded the regiment at the Battle of Williamsburg during the Peninsula Campaign. He was severely wounded and captured by Union forces.

After being exchanged, he returned to duty as the lieutenant colonel of the 2nd North Carolina Cavalry and fought in the Chancellorsville Campaign. During the subsequent Gettysburg Campaign, he was captured at the Battle of Hanover in 1863 after being dehorsed and falling into an open vat of tanning liquid.

After being imprisoned at Johnson's Island, Ohio, he was promoted to brigadier general in November 1864 and led a brigade in Early's Valley Campaigns of 1864, where he fought in the battles of Opequon, Fisher's Hill, and Cedar Creek. He was badly wounded at the Battle of Five Forks. During the final operations in early 1865 around Richmond, he commanded a cavalry brigade under Fitzhugh Lee.

Postbellum

After the war, Payne returned to his Virginia law practice. He was the general counsel for the Southern Railway Company. Payne served in the legislature of Virginia in the session of 1879–80.

He died in Washington, D.C.

See also

List of American Civil War generals (Confederate)

References
 Eicher, John H., and David J. Eicher, Civil War High Commands. Stanford: Stanford University Press, 2001. .
 Sifakis, Stewart. Who Was Who in the Civil War. New York: Facts On File, 1988. .
 Warner, Ezra J. Generals in Gray: Lives of the Confederate Commanders. Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1959. .

External links

"Generals of the Confederate Army."  BigCountry.de.
"Brigadier General William Henry Fitzhugh Payne."  The Virginia Civil War Home Page.

1830 births
1904 deaths
American Civil War prisoners of war
Confederate States Army generals
Fitzhugh family of Virginia
People from Warrenton, Virginia
People of North Carolina in the American Civil War
People of Virginia in the American Civil War
Virginia lawyers
Virginia Military Institute alumni


text:
The Military Hospital is a hospital in northeastern Nouakchott, Mauritania. It is located to the northeast of the Ophthalmological Hospital.

History
In 2011, the Directorate-General of the Armed Forces Health and Security Service was created.  The military hospital reports to this Directorate-General.  It has around 100 beds at the hospital.

In October 2012 Mohamed Ould Abdel Aziz, Mauritania's president, spent eight hours in this hospital. He had been operated upon by two doctors after being shot by government troops in what was said to be an accident. He was flown to France for further treatment after his stay in the hospital.

References

Nouakchott
Hospitals in Mauritania
Military hospitals


text:
Matrilin-3 is a matrilin protein that in humans is encoded by the MATN3 gene.

References

External links
  GeneReviews/NCBI/NIH/UW entry on Multiple Epiphyseal Dysplasia, Dominant

Further reading

Extracellular matrix proteins


text:
Cofimvaba is a town in Chris Hani District Municipality in the Eastern Cape province of South Africa.

The village is  79 km east of Queenstown on the route to Butterworth, in Thembuland. Probably named after the nearby stream which, after rains, froths turbulently and resembles milk. The name is also said to be derived from cofa, 'press', mvaba, 'milk-bag' (of goat-skin), done to break lumps of sour milk. Another explanation is that the sound of the water gurgling over the rocks is reminiscent of the splashing of milk in the bag when shaken.

The village of Cofimvaba was probably established in 1877 when the magisterial seat for Thembuland, (which had originally been located at St Marks), was transferred to a more accessible location. Chris Hani was born in Cofimvaba.

There is a hospital in Cofimvaba called Cofimvaba Hospital. There are also two high schools in town, St. James High School and Cofimvaba High School.

Notable people

 Hani, Chris, former leader of the South African Communist Party and chief of staff of uMkhonto we Sizwe, the armed wing of the African National Congress (ANC)
 Maxwell Xolani Rani, professional African dancer and choreographer

References

Populated places in the Intsika Yethu Local Municipality


text:
Camponotus brasiliensis är en myrart som beskrevs av Mayr 1862. Camponotus brasiliensis ingår i släktet hästmyror, och familjen myror.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 C. b. antennatus
 C. b. brasiliensis
 C. b. chacoensis
 C. b. clivius

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Hästmyror
brasiliensis


text:
Paramount est un adjectif anglais dont le sens est : considérable, majeur, primordial. Il s'applique à différentes entités en tant que toponyme ou nom de sociétés de l'industrie du divertissement aux États-Unis.

Nom de sociétés
Paramount Communications société anciennement nommée Gulf & Western regroupant l'ensemble des sociétés Paramount avant l'achat par Viacom.
 Paramount Pictures : société de production de cinéma américaine fondée en 1913 et faisant partie du conglomérat ViacomCBS.
Paramount Studios, siège social et lieu de tournage de Paramount Pictures à Hollywood.
 Paramount Television Studios : société de production de télévision américaine qui fait partie du groupe ViacomCBS.
Paramount Vantage : société de production cinématographique disparue, axée sur les films indépendants et « art et essai ».
 : société de production cinématographique, division de Paramount Pictures.
Paramount Animation : division de Paramount Pictures consacrée à la production de films d'animation.
Paramount Pictures International : société de distribution du contenu de Paramount Pictures.
 Paramount Records : ancien label de musique américain fondé dans les années 1910.
 Paramount Parks : société de parcs de loisirs américaine qui a été vendue à Cedar Fair.
 Paramount Opéra, une salle de cinéma parisienne (7 écrans) détenue par Paramount Pictures jusqu'en 2007, et devenue le Gaumont Opéra.

Toponyme
 Paramount : ville du comté de Los Angeles, en Californie.


text:
Vanni Electoral District () is one of the 22 multi-member electoral districts of Sri Lanka created by the 1978 Constitution of Sri Lanka. The district covers the administrative districts of Mannar, Mullaitivu and Vavuniya in the Northern province. The district currently elects 6 of the 225 members of the Sri Lankan Parliament and had 253,058 registered electors in 2014.

Election results

1982 presidential election
Results of the 1st presidential election held on 20 October 1982:

1988 provincial council election
Results of the 1st North Eastern provincial council election held on 19 November 1988:

Mannar District - The Eelam People's Revolutionary Liberation Front won all 5 seats uncontested.

Mullaitivu District - The Eelam National Democratic Liberation Front won all 5 seats uncontested.

Vavuniya District - The Eelam National Democratic Liberation Front won all 4 seats uncontested.

1988 presidential election
Results of the 2nd presidential election held on 19 December 1988:

1989 parliamentary general election
Results of the 9th parliamentary election held on 15 February 1989:

The following candidates were elected: A. E. Silva (EPRLF), 6,385 preference votes (pv); R. Kuhaneswaran (TELO), 6,276 pv; S. S. M. Abu Bakar (SLMC), 5,355 pv; Rasamanohari Pulendran (UNP), 3,260 pv; and Innasimuthu Alfred (EROS), 935 pv.

1994 parliamentary general election
Results of the 10th parliamentary election held on 16 August 1994:

The following candidates were elected: D. Siddarthan (DPLF-PLOTE), 6,376 preference votes (pv); S. Shanmuganathan (DPLF), 5,858 pv; V. Balachandran (DPLF), 4,515 pv; S. S. M. Abu Bakar (SLMC), 4,269 pv; Premaratnage Sumathipala (PA), 2,975 pv; and Rasamanohari Pulendran (UNP), 2,217 pv.

S. Shanmuganathan (DPLF) was killed on 15 July 1998.

1994 presidential election
Results of the 3rd presidential election held on 9 November 1994:

1999 presidential election
Results of the 4th presidential election held on 21 December 1999:

2000 parliamentary general election
Results of the 11th parliamentary election held on 10 October 2000:

The following candidates were elected: Selvam Adaikalanathan (TELO), 15,490 preference votes (pv); Noordeen Mashoor (NUA), 12,283 pv; Vino Noharathalingam (TELO), 10,959 pv; R. Kuhaneswaran (TELO), 6,739 pv; Premaratnage Sumathipala (PA), 5,205 pv; and Santhakumara Punchihewa (UNP), 3,975 pv.

2001 parliamentary general election
Results of the 12th parliamentary election held on 5 December 2001:

The following candidates were elected: Selvam Adaikalanathan (TNA-TELO), 28,548 preference votes (pv); R. Kuhaneswaran (TNA-TELO), 15,936 pv; Sivasakthy Ananthan (TNA-EPRLF), 14,023 pv; Noordeen Mashoor (UNF), 12,673 pv; Rishad Bathiudeen (UNF-SLMC), 9,276 pv; and D. Siddarthan (DPLF-PLOTE), 4,468 pv.

2004 parliamentary general election
Results of the 13th parliamentary election held on 2 April 2004:

The following candidates were elected: Selvam Adaikalanathan (TNA-TELO), 39,535  preference votes (pv); S. Kanagaratnam (TNA), 30,390 pv; Sivasakthy Ananthan (TNA-EPRLF), 29,801 pv; Vino Noharathalingam (TNA-TELO), 28,252 pv; Sivanathan Kisshor (TNA), 17,653 pv; and Rishad Bathiudeen (UNF-SLMC), 15,981 pv.

2005 presidential election
Results of the 5th presidential election held on 17 November 2005:

2010 presidential election
Results of the 6th presidential election held on 26 January 2010:

2010 parliamentary general election
Results of the 14th parliamentary election held on 8 April 2010:

The following candidates were elected: Rishad Bathiudeen (UPFA-ACMC), 27,461  preference votes (pv); Selvam Adaikalanathan (TNA-TELO), 17,366 pv; Vino Noharathalingam (TNA-TELO), 12,120 pv; Sivasakthy Ananthan (TNA-EPRLF), 11,674 pv; Hunais Farook (UPFA-ACMC), 10,851 pv; and Noordeen Mashoor (UNF-SLMC), 9,518 pv.

Noordeen Mashoor (UPFA-SLMC) died on 2 December 2010. His replacement Muthali Bawa Farook (UPFA-SLMC) was sworn in on 5 January 2011.

2013 provincial council election
Results of the 1st Northern provincial council election held on 21 September 2013:

Mannar District

Mullaitivu District

Vavuniya District

2015 presidential election
Results of the 7th presidential election held on 8 January 2015:

References

Electoral districts of Sri Lanka
Politics of Mannar District
Politics of Mullaitivu District
Politics of Vavuniya District


text:
Florin Mașala (14 August 1933, Bârlogu – 7 June 2013, Pitești) is a former Romanian football player. He was one of the most talented strikers of his generation.

Mașala was born and spent his early childhood in Bârlogu, Argeș County, a village in the Wallachian plains. When he was 11 he went to complete his medium studies in Piteşti at School of Commerce. He played for the first time for Sporting Club when he was still 17 and later for Dinamo Pitești. Mașala, together with former Sporting Club players Pericle Valeca, Marinică Maier and others, formed the nucleus of Dinamo Pitești from its beginnings and achieved the performance of promoting the team from the Regional Championship to the Second League.

Florin Mașala was married to Aurelia Mașala (née Panciu) and had two sons, Dragoș and Răzvan.

1933 births
2013 deaths
Romanian footballers
Association football forwards


text:
Longmorn distillery is a single malt Scotch whisky distillery in Longmorn, Moray, within the Strathspey whisky producing area of Scotland.

History
The Longmorn Distillery Company was founded in 1893 by John Duff, Charles Shirres and George Thomson. Duff was a former manager of the Glendronach Distillery and the Bon Accord Distillery in Aberdeen, and was the founder of the Glenlossie Distillery, as well as being involved with unsuccessful distilleries in Cape Town and the USA.

Longmorn Distillery started production in December 1894. Three years later John Duff built the Benriach Distillery next to Longmorn, but both were affected by the collapse of wholesale buyers Pattison, Elder and Co. in 1898. Duff was ruined by the collapse, and Longmorn Distilleries Company Ltd. passed through a variety of ownerships. In 1970, Longmorn joined The Glenlivet and Glen Grant to form The Glenlivet Distillers Ltd. This was bought by Chivas Brothers in 1978 and in 2001 Chivas Brothers was acquired by the French Pernod Ricard Group.

Reviews
The Longmorn 16-year expression has received warm reviews at international spirit ratings competitions.  It received two silver medals from the San Francisco World Spirits Competition in 2008 and 2009.  Wine Enthusiast gave it a "90-95" rating in 2009.

Notes

References

External links
 http://www.scotchwhisky.net/distilleries/longmorn.htm#hist

Distilleries in Scotland
Scottish malt whisky
Pernod Ricard brands


text:
Jacques Pucheran (* 2. Juni 1817 in Clairac; † 13. Januar 1895 in Port-Sainte-Marie) war ein französischer Zoologe und Ornithologe.

Leben
Pucheran war ein Großneffe des berühmten Arztes Antoine-Étienne-Renaud-Augustin Serres (1786–1868), der in Paris den Lehrstuhl für Anthropologie innehatte. Seine schulische Laufbahn begann er in Bordeaux an der Lehranstalt Royer-Missé, an der er schließlich mit 16 Jahren mit dem Abitur abschloss. Danach zog er nach Paris, um am L'Hôpital de la Pitié Medizin zu studieren und anschließend zu promovieren. Seine These zu seiner Doktorarbeit, die 1841 erschien, lautete Considération anatomiques sur les formes de la tête osseuse dans la races humaines. Noch im gleichen Jahr 1841 erschien von seinem Urgroßvater Serres eine Rezension der Dissertation.

Mit gerade 24 Jahren galt sein Interesse zunächst nicht den Patienten. Vielmehr zog ihn die prächtige Sammlung des Muséum national d'histoire naturelle (MNHN) in Paris in seinen Bann. So begann er eine Stelle als naturwissenschaftlicher Assistent (aide-naturaliste) und Mitarbeiter von Isidore Geoffroy Saint-Hilaire (1805–1861) am MNHN, der gerade den Platz für Mammalogie und Ornithologie von seinem Vater Étienne Geoffroy Saint-Hilaire (1772–1844) übernommen hatte. Geoffroy Saint-Hilaire erkannte sein Potential und übertrug ihm 1855 die Aufgabe in Voyage Autour du monde sur la fregatte la Vénus die Beschreibung der Säugetiere und Vögel, die von Abel Aubert Dupetit-Thouars (1793–1864) von seiner Weltumsegelung mit der Fregatte Venus mitgebracht hatte. Im Museum zeichnete er sich durch eine Reihe von Publikationen aus, die sehr viel dazu beigetragen haben, die damalige Zoologie weiterzuentwickeln. Die genaue Bestimmung der vorhandenen Vogelarten im Museum, die sich von vorhergehenden Beschreibungen oft deutlich unterschieden, zählte nicht zuletzt zu seinen bedeutendsten Verdiensten. Es waren insbesondere das nicht Vorhandensein von Übereinstimmungen, Doppelnennungen und unzureichender Diagnose von Georges Cuvier (1769–1832), Louis Pierre Vieillot (1748–1830) sowie deren Nachahmer René Primevère Lesson (1794–1849), die Pucheran überarbeitete, um Verwirrungen bei ausländischen Zoologen zu mindern.

Zwischen 1841 und 1867 erschienen von Pucheran Skripten, Abhandlungen, Handbücher und Monographien. Viele von ihnen wurden in wissenschaftlichen Zeitschriften, wie Archives du Muséum d'Histoire Naturelle, Revue zoologique, Revue et magasin de zoologie pure et appliquée, Bulletin de la Société philomathique, Comptes rendus hebdomadaires des séances de l'Académie des sciences etc., publiziert. Die Themen reichten von der Mammalogie über Ornithologie, Anatomie, Anthropologie bis zur Physiologie. Seine naturwissenschaftlichen Arbeiten können in zwei Bereiche eingeteilt werden. Da ist zum einen der Bereich der beschreibenden Arbeiten und zum anderen seine Synthesen, die sich aus den Lehren seines Mentors Geoffroy Saint-Hilaire entlehnten. In seinen Studien über die anatomischen Charaktereigenschaften orientierte er sich an den Lehren Jean-Baptiste Lamarcks (1744–1829) und Etienne Geoffroy Saint-Hilaires und hinterfragte die Methoden Cuviers. Doch erweiterte er seine Forschungen um den Bereich Geozoologie, einen Bereich, der seit Georges-Louis Leclerc de Buffon (1707–1788) nur noch stiefmütterlich behandelt wurde. So arbeitete er beispielsweise die faunistischen Eigenschaften Afrikas in seinen Artikeln Esquisse sur la Mammalogie du continent africain hervor. Andere Faunen, die Pucheran beschrieb, waren u. a. Neuholland, Madagaskar oder der Äquator.

Im Jahre 1840 kehrten die beiden Naturforscher Jacques Bernard Hombron (1798–1852) und Honoré Jacquinot (1815–1887) von ihrer Forschungsreise mit den Schiffen Astrolabe und Zèlée und ihrem Kapitän Jules Dumont d'Urville zurück. Zunächst publizierten die beiden 33 Vogeltafeln mit 82 abgebildeten Arten, die ab dem Jahre 1843 und später in Voyage au Pôle Sud et dans l'Océanie, sur les corvettes "l'Astrolabe" et "la Zélée" – Atlas zoologique erschienen. Von den illustrierten Arten beschrieben sie nur 15 in ihrem Artikel Description de plusieurs Oiseaux nouveaux ou peu connus, provenant de l'expédition autour du monde faite sur les corvettes l'Astrolabe et la Zélée (Annales des sciences naturelles, zoologie, Band 16, 1841, S. 312–320). Es dauerte bis ins Jahr 1853, als Pucheran zusammen mit Jacquinot endlich die Ausbeute an Säugetieren und Vögel dieser Reise beschrieb. Zwischen 1865 und 1867 stand Pucheran in regem Briefwechsel mit dem berühmten Geologen und Paläontologen Adolphe d'Archiac (1802–1868).

1850 lernte er Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte (1803–1857) kennen, der für sein Conspectus generum avium von der Administration des Museums unterstützt wurde. Pucheran assistierte ihn bei diesem Vorhaben und edierte sogar Teile des Werkes. Auch Bonaparte nutze das Fachwissen Pucherans und er wurde praktisch seine rechte Hand.

Unglücklicherweise verlor Pucheran 1857 mit Bonaparte und 1861 mit Geoffroy Saint-Hilaire beide Förderer. Es war ein Rückschlag für seine Karriere, und im Jahr 1867 dankte er als naturwissenschaftlicher Assistent des Museums ab. Als Gegenleistung hierfür erhielt er den Orden der Ehrenlegion.

Im Alter von 50 Jahren zog er von Paris zurück nach Bouillousse im Département Lot-et-Garonne, wo er zwar als Arzt praktizierte, aber nicht mehr publizierte.

Orden und Mitgliedschaften
Neben dem Titel Chevalier de la Légion d'Honneur erhielt Pucheran auch den Titel Chevalier de l'Ordre de la Conception de Portugal verliehen. Er war Mitglied in vielen wissenschaftlichen Gesellschaften wie der Société académique d'Agen, der Academia Real das Ciências de Lisboa, Zoological Society of London und vielen anderen französischen und ausländischen wissenschaftlichen Gesellschaften. 1847 wurde Pucheran Mitglied Nummer 307 der Société cuviérienne. Bereits 1853 wurde er von Gustav Hartlaub als Ehrenmitglied der Deutschen Ornithologen-Gesellschaft vorgeschlagen und schließlich auch gewählt. Die Société d'études scientifiques d'Angers verlieh ihm im Jahre 1882 die Ehrenmitgliedschaft.

Dedikationsnamen
Jules Bourcier (1797–1873) und Étienne Mulsant (1797–1880) beschrieben 1848 eine Unterart des Goldbauch-Smaragdkolibris. Sie nannten ihn zu Ehren Pucherans Trochilus Pucherani (heute Chlorostilbon lucidus pucherani). Im Englischen und im Französischen fand der Trivialname Pucheran's Emerald und Émeraude de Pucheran Verwendung. In ihrer Begründung für die Namenswahl schrieben sie:

Frédéric de Lafresnaye (1783–1861) nannte den Wangenstreif-Sensenschnabel Dendrocolaptes Pucheranii (heute: Campylorhamphus pucherani). Gelegentlich wird in der Literatur Marc Athanase Parfait Œillet Des Murs (1804–1894) als Erstautor genannt, der aber die Beschreibung von Lafresnaye geliefert bekam. Im Französischen existiert bedingt durch Erstbeschreibung der Trivialname Falcirostre de Pucheran. Lafresnaye schrieb zur Namensbegründung:

Alfred Malherbe (1804–1865) verwendete 1949 für den Schläfenfleckspecht Zebrapieus Pucherani (heute Melanerpes pucherani). Im Englischen findet man auch den Trivialnamen Pucheran's Woodpecker. In der Erstbeschreibung heißt es:

Im Jahr 1851 beschrieb Émile Deville (1824–1853) erstmals den Rotschnabel-Grundkuckuck (Neomorphus pucheranii).

In seiner Abhandlung über Papageien aus der Sammlung von François Victor Masséna, zweiter Herzog von Rivoli und dritter Fürst von Essling (1799–1863), beschrieb 1856 Charles de Souancé (1823–1896) die für die Wissenschaft neue Art Geoffroyus Pucherani (heute Geoffroyus geoffroyi pucherani). Für ihn existiert auch der englische Trivialname Pucheran's Red-cheeked Parrot. In seiner Begründung für den Namen schrieb er:

Auch das Kräuselhauben-Perlhuhn beinhaltet in seinen wissenschaftlichen Namen den Namen Pucherans, nämlich Guttera pucherani. Carl Johann Gustav Hartlaub (1814–1900) bekam dieses Typusexemplar aus Paris, welches ein naturwissenschaftlicher Gehilfe des Museums namens Pierre Louis Rousseau (1811–) gesammelt hatte. Hartlaub beschrieb den Vogel 1856 zunächst unter dem Namen Numida Pucherani.

Der österreichische Zoologe Leopold Fitzinger (1802–1884) widmete Pucheran schließlich 1867 das wissenschaftliche Artepitheton des Kolumbianischen Eichhörnchens Sciurus pucheranii. (Heute: Callosciurus prevostii) Eigentlich hatte Pucheran 1845 das Tier bereits unter dem Namen Sciurus rufoniger selbst beschrieben. Dieser Name war aber bereits durch John Edward Gray (1800–1875) im Jahr 1842 für eine Unterart des Prevost-Hörnchens (heute Callosciurus prevostii rufonigra, (Gray, 1842)) verwendet worden. Fitzinger entschloss sich deshalb für den Namen Funambulus Pucheranii.

Erstbeschreibungen von Jacques Pucheran
Jacques Pucheran hat viele Gattungen, Arten und Unterarten als Erstautor beschrieben. Bei seinen Beschreibungen arbeitete er auch mit Jacquinot und Des Murs zusammen.

Gattungen
Zu den Gattungen, die Pucheran beschrieben hat, gehören chronologisch:
 Aramides Pucheran, 1845
 Atelornis Pucheran, 1846

Arten
Zu den Arten, die Pucheran beschrieben hat, gehören chronologisch:

 Graukehlralle (Canirallus kioloides) [Pucheran, 1845]
 Rotstirn-Seidenkuckuck (Coua reynaudii) Pucheran, 1845
 Rotbrust-Seidenkuckuck (Coua serriana) Pucheran, 1845
 Cuvierralle (Dryolimnas cuvieri) [Pucheran, 1845]
 Zwergelsterchen (Lonchura nana) [Pucheran, 1845]
 Geoffroy-Perückenaffe (Saguinus geoffroyi) [Pucheran, 1845]
 Karminspint (Merops nubicoides) Des Murs & Pucheran, 1846
 Roter Zwergmazama Mazama rufina [Pucheran, 1852], oft findet man in der Literatur auch Jules Bourcier als Erstautor. Dies ist falsch, denn Bourcier hatte das Tier nur im Lloa-Tal in den Cordillera der Provinz Pichincha (Cordillera Occidental) erlegt.
 Pembaeule (Otus rutilus) [Pucheran, 1849]
 Salomonenkakadu (Cacatua ducorpsii) Pucheran, 1853
 Stephantaube (Chalcophaps stephani) Pucheran, 1853
 Bronzemistelfresser (Dicaeum aeneum) Pucheran, 1853
 Brandtaube (Gallicolumba crinigera) [Pucheran, 1853]
 Goldbrusttaube (Gallicolumba rufigula) [Pucheran, 1853]
 Karolinen-Monarch (Myiagra oceanica) Pucheran, 1853
 Scharlachnacken-Honigfresser (Myzomela lafargei) Pucheran, 1853
 Savannenpieper (Anthus lutescens) Pucheran, 1855
 Schwarzfußmanguste (Bdeogale nigripes) Pucheran, 1855
 Serval-Ginsterkatze (Genetta servalina) Pucheran, 1855
 Afrikanische Rotnasenratte (Oenomys hypoxanthus) [Pucheran, 1855]

Unterarten
Zu den Unterarten, die Pucheran beschrieben hat, gehören chronologisch:

 Einfarbralle (Amaurolimnas concolor castaneus) [Pucheran, 1851]
 Fleckenmusang (Paradoxurus hermaphroditus setosus) Jacquinot & Pucheran, 1853
 Perousefruchttaube (Ptilinopus perousii mariae) Pucheran, 1853
 Nördlicher Brustbandtyrann (Corythopis torquatus anthoides) [Pucheran, 1855]
 Ozelot (Leopardus pardalis albescens) [Pucheran, 1855]
 Lippenbär (Melursus ursinus inornatus) Pucheran, 1855
 Mauswiesel (Mustela nivalis numidica) Pucheran, 1855
 Peruanischer Wollaffe (Lagothrix lagotricha tschudii) Pucheran, 1857
 Buchfink (Fringilla coelebs moreletti) Pucheran, 1859

Werke

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Ornithologe
Zoologe
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Mitglied der Société Cuviérienne
Franzose
Geboren 1817
Gestorben 1895
Mann


text:
De P'tit Berrichon is een Franse kaas die gemaakt wordt in de vallei van de Loire in de regio Centre-Val de Loire.

De P'tit Berrichon is een specialiteit uit de oude provincie Berry. De kaas wordt gemaakt van geitenmelk. De geitenmelk wordt langzaam gestremd en in kleine vormen gedaan. De kaas wordt licht gezouten en heeft direct een echte geitenkaassmaak. Bij de verse kaas is die smaak het duidelijkst, de kaasmassa is dan zacht. Iets verder gerijpt wordt de kaasmassa wat steviger en wordt de smaak geconcentreerder, iets meer in een bittere richting.
De kaas heeft veel weg van een kleine versie van de beroemde buurman Crottin de Chavignol.

Franse kaas
Cultuur in Centre-Val de Loire
Geitenkaas


text:
The American Dream is a national ethos of the United States in which freedom includes a promise of the possibility of prosperity and success.

American Dream and American Dreams or American Dreamz may also refer to:

People
"The American Dream" Dusty Rhodes (1945-2015), wrestler

Arts, entertainment, and media

Films
American Dream (film), a 1990 documentary
An American Dream (film), a 1966 film
The American Dream (film), a 2022 film
American Dreamz, a 2006 film

Literature
American Dream, Global Nightmare, a 2004 book by Ziauddin Sardar and Merryl Wyn Davies
American Dream, Global Nightmare: The Dilemma of U.S. Human Rights Policy, a 1980 book by Sandy Vogelgesang
The American Dream (play), a 1960 play by Edward Albee

Music

Performers
The American Dream (band), a Philadelphia-based band

Albums and EPs
The American Dream (Allstar Weekend EP)
American Dream (Crosby, Stills, Nash & Young album) (1988)
American Dream (LCD Soundsystem album) (2017)
American Dreams (Charlie Haden album) (2002)
American Dreams (The Oak Ridge Boys album) (1989)
The American Dream (Mike Jones album) (2007)
The American Dream (Emitt Rhodes album) (1971)
The American Dream, a 2008 EP by Walls of Jericho
The American Dream a 1970 album by The American Dream
American Dream (Rocky Loves Emily EP)
The American Dream (Trophy Eyes album) (2018)
American Dream (Woe, Is Me EP)

Songs
"American Dream" (Casting Crowns song) (2003)
"American Dream" (Jakatta song) (2000)
"American Dream" (MKTO song) (2014)
"American Dream", a song by Crosby, Stills, Nash & Young from American Dream
"American Dream", a song by Bad Religion from How Could Hell Be Any Worse?
"American Dream", a song by Children of the Corn from The Collector's Edition
"American Dream", a song by Cold from Superfiction
"American Dream", a song by LCD Soundsystem from American Dream
"American Dream", a song by Silverstein from A Shipwreck in the Sand
"American Dream", a song by Chris Spedding from Enemy Within
"American Dream", a song by Switchfoot from Oh! Gravity.
"American Dreams" (song), a 2017 song by Papa Roach
"American Dreams", a song by Flobots from Noenemies
"The American Dream" (song), a 1982 song by Hank Williams, Jr.
"The American Dream", a song by Afroman from Because I Got High
"The American Dream", a song from the musical Miss Saigon
"The American Dream", a song by Chicago from Chicago 14

Television
American Dream (TV series), a 1981 American TV series
American Dreams, a 2002–2005 American TV series
Trump: An American Dream, a 2017 British television documentary series

Other uses in arts, entertainment, and media
American Dream (comics), a Marvel Comics superhero character
American Dream (video game), a 1989 video game for the Nintendo Entertainment System
American Dreams, a fictional baseball team in the Baseball Stars videogame series

Brands and enterprises
Americone Dream, a flavor of Ben & Jerry's Ice Cream
American Dream Meadowlands, a shopping mall in East Rutherford, New Jersey
American Dream Miami, a proposed shopping mall in Miami-Dade County, Florida

Other uses
American Dream Downpayment Assistance Act
Center for a New American Dream, a nonprofit organization
The American Dream, a limousine built by Jay Ohrberg

See also
American Dreamer (disambiguation)
American Dreaming (disambiguation)
An American Dream (disambiguation)


text:
René Blancard (né le  à Paris  et mort à Asnières-sur-Seine le ) est un acteur et scénariste français, dont la carrière, commencée dans les dernières années du cinéma muet, se poursuivit pendant plus de quarante ans, jusqu'à sa disparition en 1965.

Biographie

Élève du conservatoire d'art dramatique, il fit du théâtre et joua notamment au Vieux-Colombier avec Jacques Copeau, ainsi qu'à l'Odéon. Au cinéma il tourna plus de 80 films entre 1922 et 1965.

Son épouse était l'actrice du muet Jeanne Rollette (1891-1994), qui joua dans plusieurs films entre 1918 à 1924, dont plusieurs avec Louis Feuillade.

Filmographie

Comme acteur

Comme scénariste
 1954 : Marchandes d'illusions

Courts Métrages
 1936 : Transigeons - court métrage - de Hubert Bourlon
 1945 : L'enquête du 58 - court métrage - de Jean Tedesco

Télévision
 1954 : L'Affaire Lafarge de Stellio Lorenzi (téléfilm) : le Procureur
 1957 : En votre âme et conscience, épisode : L'Affaire Allard de  Jean-Paul Carrère (TV) : l'Avocat Général
 1958 : La Caméra explore le temps : L'étrange mort de Paul-Louis Courier de Stellio Lorenzi
 1959 : La Caméra explore le temps : Le véritable Aiglon : Belliard
 1962 : L'inspecteur Leclerc enquête de Marcel Bluwal : Des huîtres pour l'inspecteur, série TV
 1965 : Belle et Sébastien (série TV) : Le commissaire Leduc

Théâtre
 1921 : Les Misérables de Paul Meurice et Charles Hugo d'après le roman de Victor Hugo, théâtre de l'Odéon
 1933 : La Femme en blanc de Marcel Achard, théâtre Michel
 1936 : Trois...Six...Neuf... de Michel Duran, mise en scène Jean Wall, théâtre Michel
 1943 : L'École des ménages d'Honoré de Balzac, mise en scène Jean Meyer, théâtre Saint-Georges
 1951 : Tapage nocturne de Marc-Gilbert Sauvajon, mise en scène Jean Wall, théâtre Édouard VII
 1959 : Gog et Magog de Roger MacDougall et Ted Allan, mise en scène François Périer, théâtre de la Michodière

Doublage

Films
 1950 : Le Grand Alibi : (André Morell) Inspecteur Byard
 1955 : Le Brave et la Belle : (Jesus "Chucho" Solorzano) Lui-même
 1956 : L'Homme qui n'a jamais existé : (Laurence Naismith) l'amiral Cross
 1963 : Main basse sur la ville : (Salvo Randone) De Angelis

Notes et références

Liens externes

Acteur français de cinéma
Acteur français de théâtre
Scénariste français de cinéma
Naissance en mars 1897
Naissance dans le 9e arrondissement de Paris
Décès en novembre 1965
Décès à 68 ans
Décès à Asnières-sur-Seine
Décès dans le département de la Seine
Acteur français de doublage


text:
Serwituty - osiedle mieszkaniowe w północnej części miasta Skierniewic graniczące z Bolimowskim Parkiem Krajobrazowym.

Charakter osiedla
Osiedle charakteryzuje się zabudową jednorodzinną. Na osiedlu znajduje się Zespół Szkół Zawodowych, Specjalny Ośrodek Szkolno-Wychowawczy, oraz boisko sportowe MLKS Widok.

Komunikacja
Osiedle posiada połączenie MZK Skierniewice linia nr 6 łączące Serwituty z centrum miasta.

Przypisy

Zobacz też
Skierniewice
Widok SKierniewice
Zadębie
Rawka
Starbacicha
Makowska
Halinów

Linki zewnętrzne
Urząd Miasta Skierniewice

Dzielnice i osiedla Skierniewic


text:
I Guess That's Why They Call It The News is a BBC Radio 4 satirical panel game hosted by Fred MacAulay and created by James Sherwood. The only series began broadcasting on 21 August 2009 and continued for five episodes.

Format
A typical episode consists of 5 or 6 rounds.

What's the Story?

In What's The Story?, the host reads actual headlines from the week's newspapers, and the panelists ring in and try to establish a story for the headline. The twist is that the panelists are not trying to guess the actual story (according to the host, points are deducted for this) but trying to construct a plausible story that did not actually happen. Up to three responses are accepted for each headline.

For example, the first headline from the 21 August 2009 transmission, "We Deserve To Know About Prince's Meddling, Say Critics", evoked the response, "Is this Princess Beatrice and Princess Eugenie demand to know who 'Princess Meddling' is?"  The actual story was Prince Charles attempting to veto a new National Trust building.

Good News, Bad News

Each panelist is given a current topic, and must argue whether the topic is good news or bad news. Usually, the panelist must argue the opposite; for example, "Why is it good news that British students' test scores are going down?"

The panelist is given one "MacAulay minute" to make the argument; the actual length of a MacAulay minute is at the discretion of host Fred MacAulay.

Focus Group

The panelists pretend that they are a focus group, brainstorming solutions to a current topic. For example, the 21 August 2009 transmission discussed how to convince Americans that they should reform their health-care system to be like the NHS.

This round is a free-for-all, and suggestions are generally comedic and occasionally tongue in cheek. For example, from the 21 August 2009 transmission, one of Milton Jones's suggestions was to point out that the Queen must be a fan of American medicine because "she's got ER on everything." This confuses the Latin phrase Elizabeth Regina with The American television series ER.

At the start of Focus Group, a plate of biscuits is given to the panelists, and a point is awarded for eating a biscuit.

Who's the New Who?

Panelists try to come up with as many examples of who is the new who, in the sense of some trend being the new black. For example, Chris Neill asked on the 28 August 2009 transmission:

Is Big Brother the new pot plant (sic) that my mother gave me last year? Because, like that gift, it's nearly dead and won't be on my telly this time next year.

Apathy Attack

The audience is canvassed on a certain issue (for example, should Earthlings welcome aliens from other planets?) and an audience member who declares himself or herself undecided is selected.  The audience member must listen to the panelists' arguments on the issue (one pair arguing "for" and the other arguing "against"). The audience member must then make up his or her mind; two points are awarded to the team that argued for the audience member's decision.

Episode list

References

External links

2009 radio programme debuts
2009 radio programme endings
BBC Radio 4 programmes
BBC Radio comedy programmes
British panel games
British radio game shows
2000s British game shows
Satirical radio programmes
British satirical radio programmes


text:
Joaquim Ferreira de Melo (* 31. August 1873 in Crato, Ceará, Brasilien; † 22. September 1940) war ein brasilianischer Geistlicher und römisch-katholischer Bischof von Pelotas.

Leben
Joaquim Ferreira de Melo empfing am 26. Februar 1898 das Sakrament der Priesterweihe für das Bistum Crato.

Am 15. März 1921 ernannte ihn Papst Benedikt XV. zum Bischof von Pelotas. Der Erzbischof von Fortaleza, Manoel da Silva Gomes, spendete ihm am 18. September desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren der Bischof von Crato, Quintino Rodrigues de Oliveira e Silva, und der Bischof von Sobral, José Tupinambá da Frota. Die Amtseinführung im Bistum Pelotas fand am 14. Oktober 1921 statt.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Brasilianer
Geboren 1873
Gestorben 1940
Mann


text:
Der Panzerkampfwagen Löwe (VK 70.01) war der Entwurf eines überschweren Kampfpanzers für die deutsche Wehrmacht, der nie über das Reißbrettstadium hinauskam.

Entwicklung
Die Entwicklung des schweren Panzers begann im Frühjahr 1942, nachdem in der Friedrich Krupp AG die erbeuteten überschweren sowjetischen Panzer begutachtet wurden.

Die Entwickler planten zwei Varianten:

 Variante eins, der "leichte Löwe", sollte eine Turmpanzerung von 100 mm Stärke erhalten und ungefähr 76 t wiegen.

 Variante zwei, die schwerere Variante sollte etwa 90 t wiegen und 120 mm stark gepanzert sein. Geplant war für diesen Panzer ein Heckturm. Die Besatzung sollte für beide Varianten fünf Mann betragen.

Die von Adolf Hitler favorisierte Variante eins, der "leichte Löwe", sollte über eine extrem starke Panzerung verfügen. Die Lage des Geschützturms war hier in der Mitte des Fahrzeugs vorgesehen. Beide Varianten sollten mit der 10,5-cm-L/70-Kanone und einem koaxialen Maschinengewehr bestückt sein. Der schwere Löwe ähnelte dem Tiger II und es war vorgesehen, möglichst viele baugleiche Komponenten zu verwenden. Als Hauptangriffswaffe sollte er über eine 15-cm-L/40- oder L/37-Kwk verfügen. Es waren jeweils fünf Mann Besatzung eingeplant, drei im Turm und zwei in der Wanne.

Im Juli 1942 wurde die Planung dieses Kampfpanzers gestoppt und die Entwicklung eines noch gigantischeren Projekts begonnen: Der Panzerkampfwagen VIII Maus.

Technische Daten
 Gewicht: 90 Tonnen
 Länge/Breite/Höhe: 7,74 m/3,83 m/3,08 m
 Kettenbreite: 90 cm
 Panzerung: 120 mm Turmfront/Seiten: 100 mm
 Motor: Zwölfzylinder-Maybach-Motor HL 230 P 30 mit 700 PS
 Höchstgeschwindigkeit: 23 km/h Straße/Gelände: 15 km/h
 Fahrbereich: 160 km Straße/Gelände: 80 km
 Bewaffnung:
 10,5-cm-L/70 mit 22 Schuss
 ein Koaxial-MG mit 2700 Schuss
 Besatzung: 5 Mann (Kommandant, Fahrer, Funker, Richtschütze, Ladeschütze)
 Baujahr: 1943 (geplant)

Siehe auch
 Panzerkampfwagen V Panther II
 Panzerkampfwagen VI Tiger II
 Jagdpanzer VI Jagdtiger
 Panzerkampfwagen VIII Maus
 Liste von Kettenfahrzeugen der Wehrmacht

Weblinks

Einzelnachweise

Schwerer Panzer
Kampfpanzer der Wehrmacht


text:
Le Culte des Goules est un ouvrage fictif, attribué à un certain comte d'Erlette, censé contenir un savoir interdit. Créé par l'écrivain américain Howard Phillips Lovecraft, le livre est ensuite mentionné par divers auteurs dans le cadre du Mythe de Cthulhu, ensemble de nouvelles et romans s'inspirant de l'œuvre littéraire lovecraftienne.

Récits de Lovecraft

Souvent cité dans les romans et nouvelles écrits par H. P. Lovecraft, ce livre révèlerait un savoir destructeur pour la santé mentale du lecteur, au même titre que le Necronomicon. Il aurait pour auteur le comte François-Honoré Balfour d'Erlette, un aristocrate français, et aurait été publié en 1702 à Paris. Ouvrage sulfureux, il aurait été mis à l'Index, d'où sa rareté.

Dans sa correspondance, Lovecraft indique Robert Bloch comme créateur de ce clin d'œil littéraire.

Influences littéraires
Caitlín R. Kiernan mentionne à plusieurs reprises l'ouvrage, notamment dans son roman Low Red Moon (2003).

Publié le , le Culte des Goules se présente comme la retranscription en français moderne par l'écrivain Antoine Téchenet d'une rare édition du livre en mauvais état. Cet apocryphe décrit les pratiques et les rites d'une société secrète, dont les membres se nomment les Goules.

Bibliographie
 .

 Comte d'Erlette, Le Culte des Goules, Paris (France), Mnemos, coll. « Ouroboros »,   ( ),  (978-2-35408-242-0, présentation en ligne)

Notes et références

Mythe de Cthulhu
Livre fictif


text:
Нашвил Предатърс е отбор от НХЛ основан в Нашвил, Тенеси, САЩ. Състезава се в западната конференция, централна дивизия.

Факти
Основан: 1998
Цветове: синьо, сребристо и златно
Арена: Бриджстоун Арена
Талисман: Неш – съблезъба котка
Носители на купа Стенли: 0 пъти
Основни "врагове": Детройт Ред Уингс, Чикаго Блекхоукс, Колумбус Блу Джакетс, Сейнт Луис Блус и Калгари Флеймс.

Външни препратки
  Официална интернет страница на Нашвил Предатърс

Отбори от НХЛ
Спорт в Нашвил
Американски отбори по хокей на лед


text:
Ferocactus echidne is a barrel cactus in the genus Ferocactus.  It is found in nature in Mexico.  This cactus is known commonly as Sonora barrel, Coville's barrel cactus, Emory's barrel cactus, and traveler's friend.

Alternatively it has been assigned the binomials Echinocactus emoryi, Ferocactus rectispinus, and Ferocactus covillei.

This plant is often sold as a houseplant.

echidne
Cacti of Mexico
Flora of Sonora


text:
Specializzata in aerodinamica, ha lavorato per le scuderie  e , dove fu la prima donna ingegnere protagonista ai box della Formula 1. Fu l'ideatrice del "muso a tricheco" della Williams.

Biografia

Originaria di San Felice sul Panaro, si diplomò al liceo scientifico Morando Morandi di Finale Emilia e nel 1996 si laureò presso la facoltà di ingegneria dell'Università di Modena.

Ha iniziato a lavorare in Formula 1 alla  come aerodinamica e dal 1999 al 2001 fece parte del gruppo di progettisti facenti capo a Rory Byrne, che realizzò monoposto di successo come la Ferrari F399 (che con Michael Schumacher, Eddie Irvine e Mika Salo riuscì a conquistare il campionato costruttori) e la Ferrari F1-2000 con cui Schumacher riportò a Maranello la vittoria del titolo piloti dopo 21 anni. La doppietta dei titoli piloti-costruttori fu confermata anche con la successiva Ferrari F2001.

Nel 2002 venne ingaggiata dalla , dove le fu affidato il ruolo di capo aerodinamico, una delle posizioni più importanti nell'organigramma di una squadra di F1. Progettò la competitiva monoposto FW25 che nel campionato  ottenne quattro vittorie, comprese due doppiette, e il secondo posto nella classifica costruttori.

Incaricata, sotto la responsabilità del direttore tecnico Patrick Head e del capo progettista Gavin Fisher, di occuparsi delle linee delle monoposto della scuderia di Grove, divenne molto conosciuta nel campionato  grazie alla FW26, rapidamente soprannominata "il tricheco" per la sua particolare e per certi versi rivoluzionaria caratteristica aerodinamica: la monoposto spinse all'estremo il concetto di "doppia chiglia" (i punti di attacco delle sospensioni anteriori), con un muso anteriore insolitamente grande e corto, raccordato direttamente all'alettone anteriore, per ottimizzare la circolazione dell'aria sotto la vettura.

Dopo i test invernali incoraggianti e il secondo posto di Juan Pablo Montoya al Gran Premio della Malesia, tuttavia, la FW26 mostrò parecchi limiti, causati anche dal musetto a tricheco che poneva problemi con la distribuzione delle masse. Durante l'estate, Terzi rivide il suo progetto e, senza abbandonare il concetto di doppia chiglia, disegnò un anteriore più classico: anche a seguito di questo cambiamento, Montoya riuscì a vincere l'ultima gara della stagione in Brasile. Nonostante ciò, il bilancio della FW26 fu sostanzialmente negativo e Terzi venne individuata quale responsabile principale della deludente stagione sportiva; per tale motivo, alla fine del campionato venne sostituita dal francese Loïc Bigois e, dopo essersi licenziata dalla Williams nel novembre 2004, abbandonò la Formula 1.

Dopo una breve collaborazione con la Dallara, in seguito ha lavorato presso la facoltà di ingegneria aerospaziale dell'Università tecnica di Delft, dove nel 2011 ha progettato, insieme all'ex astronauta Wubbo Ockels e all'ingegnere aerospaziale Joris Melkert, il Superbus, un autoveicolo in fibra di carbonio e trazione full electric con 23 posti e apertura delle porte ad "ali di gabbiano".

 Nel 2020 è diventata professore ordinario all'Università Nazionale Australiana di Canberra.

Il 26 ottobre 2021 è morta in un incidente stradale in Inghilterra.

Note

Altri progetti

Morti per incidente stradale


text:
9 è il settimo album in studio del gruppo alternative rock britannico Public Image Ltd., pubblicato nel 1989 dalla Virgin Records.

Tracce

Formazione
 John Lydon - voce
 John McGeoch - chitarra
 Allan Dias - basso
 Bruce Smith - batteria, percussioni, programmatore

Note

Collegamenti esterni


text:
Альберто Хосе Монт Москосо (Кито, Эквадор, 22 декабря 1972) — чилийский художник-график и карикатурист. Широко известен своими онлайн-комиксами под названием Dosis diarias, (буквально «Ежедневные дозы», или «Принимать ежедневно»), которые он публикует с 2006 года и по настоящее время.

Родился в Эквадоре, сын чилийца Альберто Монтта и эквадорки Консуэло Москосо. Изучал графический дизайн и пластические искусства в Кито. После окончания школы основал дизайнерскую фирму и стал публиковать свои произведения в журналах Gestión, Дайнерс Клаб и приложении «La pandilla» к газете «El Comercio».

В 1998 году он переехал в Сантьяго-де-Чили. Сначала писал по найму для газеты El Mercurio. После этого, он работал для журналов Qué Pasa, Capital и Blank, а также иллюстрировал несколько детских книг.

Опубликовал несколько книг-комиксов (сборников карикатур), в том числе, Увидеть и не поверить (2001), Принимать ежедневно (2008), ¡Mecachendié!  (2012), и Кодекс дружбы Чивас Ригал (2012). В 2010 году он был номинирован на Премию Альтасор в разделе «Графический дизайн и иллюстрация» за участие в сборнике Буквальные рецепты. В следующем году немецкая вещательная сеть «Немецкая волна» наградила его премией The BOBs «лучший блог на испанском языке» за его фейсбук-проект Dosis diarias (Принимать ежедневно).

Примечания

Ссылки
 а.

Родившиеся в 1972 году
Википедия:Биографии современников
Художники-иллюстраторы Чили
Художники-карикатуристы Чили
Художники-иллюстраторы по алфавиту


text:
Tony Longo est un acteur américain né le  à Brooklyn, État de New York (États-Unis), et mort le .

Biographie

Filmographie
 1982 : The Vals : Mike
 1982 : Pink Motel : Mark
 1983 : Herndon (téléfilm) de Garry Marshall : Stanley Gabotoski
 1983 : The Best of Times (série télévisée) : Garth Stimolvich
 1984 : Splash : Augie
 1984 : Seize bougies pour Sam (Sixteen Candles) : Bock
 1985 : Hell Town (TV) : Stump
 1985 : Ace Hits the Big Time (TV) : Mario
 1985 : Fletch aux trousses (Fletch) de Michael Ritchie : Detective #1
 1985 : Hell Town (série télévisée) : Stump
 1985 :  (Stitches) : Student Jock
 1986 : Triplecross (TV) : Tweetie Pie
 1987 : Glory Years (TV) : Rizzo
 1987 : Winners Take All : Bear Nolan
 1987 :  : Carlo Cusimano
 1988 : Illégalement vôtre (Illegally Yours) : Konrat
 1988 :  de  : Sailor
 1989 : Peter Gunn (TV) : sergent Holstead
 1989 : Deux Dollars sur un tocard (Let It Ride) : Simpson
 1989 : Worth Winning : Tarry Childs, Eagle Linebacker
 1989 : Il était une fois Broadway (Bloodhounds of Broadway) : Crunch Sweeney
 1990 : La loi des arts martiaux (Martial Law) : Booker
 1990 : Think Big : Supervisor
 1990 : Monsieur Destinée (Mr. Destiny) de James Orr : Huge Guy
 1991 : Ciné maniac (The Art of Dying) : Victor
 1991 : La Chanteuse et le Milliardaire (The Marrying Man) : Sam
 1991 : Commando suprême (Suburban Commando) : Knuckles
 1991 : Bad Attitudes (TV)
 1991 : Le Dernier Samaritain (The Last Boy Scout) : Big Ray Walston
 1992 : Obsession fatale (Unlawful Entry) : Big Anglo
 1992 : Contre-attaque (Rapid Fire) : Brunner
 1992 : Shaky Ground (série télévisée) : Harry (1992-1993)
 1993 : Prehysteria! : Louis
 1993 : Remote (vidéo) : Louis
 1994 :  (TV) : dét. Scattaregia
 1994 : Last Resort : Rob
 1994 : Angels in the Outfield : Triscuitt Messmer
 1994 : A Perry Mason Mystery: The Case of the Grimacing Governor (TV)
 1995 : The Takeover (vidéo) : Waldo
 1995 : L'Invité (Houseguest) de Randall Miller : Joey Gasperini
 1995 : Young at Heart (TV) : Vinnie
 1996 : Big Packages : Phil
 1996 : L'Effaceur (Eraser) : Little Mike
 1997 : Risques et périls (Living in Peril) : Truck driver
 1997 : Police Academy (« Police Academy: The Series ») (série télévisée) : Luke Kackley
 1999 : X-Files (épisode Chance) : Dominic
 2000 : Les Pierrafeu à Rock Vegas (The Flintstones in Viva Rock Vegas) : Big Rocko
 2001 : Road to Redemption : Vincent the Enforcer
 2001 : Lloyd : Coach
 2001 : Mulholland Drive (Mulholland ) : Kenny
 2001 : Hard Luck : Bobby
 2002 : Chauve-souris, la vengeance carnivore (Fangs) : Louis
 2002 : Au service de Sara (Serving Sara) : Petey
 2003 : Lady Chance (The Cooler) : Tony
 2003 : Comment se faire larguer en 10 leçons (How to Lose a Guy in 10 Days) : Sensitive Moviegoer
 2005 : Hercules in Hollywood : Pool Hustler
 2005 : Souled Out : Soul Broker
 2006 : The Fall of Night : Atlas
 2006 : Monk (Saison 5, Épisode 2) (série télévisée) : Fonctionnaire
 2007 : Bunny Whipped : Sandro

Liens externes

Notes et références

Naissance à Brooklyn
Naissance en août 1961
Acteur américain
Décès en juin 2015
Décès à 53 ans