text:
Внутрішня робота дипломатичного представництва — діяльність дипломатичного представництва, регламентована чинним законодавством конкретної країни та положеннями її зовнішньополітичного відомства.

Створення представництв

Першим кроком до встановлення дипломатичних відносин, а відповідно і відкриття дипломатичного представництва є взаємне визнання держав. Визнання держави можливе у двох формах: «де-факто», коли визнається сам факт існування держави і її уряду, і «де-юре», тобто визнання з усіма юридичними правами і привілеями в міжнародних відносинах.

Другим кроком є встановлення дипломатичних відносин, яке відбувається після відповідних переговорів, у формі обміну листами між главами держав або главами урядів, а інколи і міністрами закордонних справ з визначенням рангу дипломатичного представництва (Посольство, місія) чи консульської установи.

Подальшим кроком є взаємне призначення дипломатичних представників (послів, посланників).

Призначення посла

В дипломатичній практиці обов´язковим є запит про згоду (агреман) на призначення посла (посланника). З цією метою уряду приймаючої держави повідомляються короткі дані про кандидата, включаючи прізвище та ім´я, рік народження, освітній рівень, сімейний стан, основні відомості про службову діяльність, які передаються у вигляді пам´ятки без будь-якого офіційного супроводжуючого листа і без реєстрації. Як правило, приймаюча сторона протягом 2—3 тижнів після отримання пам´ятки має дати позитивну відповідь, причому, чим вищим є рівень дружніх стосунків між державами, тим швидше вирішується це питання.

Бувають, хоч і дуже рідко, випадки, коли приймаюча сторона не бажає бачити ту чи іншу конкретну особу як посла (посланника). В такому разі протягом тривалого часу жодної відповіді не дається, що направляюча сторона має розуміти як відмову. У відповідь на такий недружній крок направляюча сторона, як правило, теж протягом певного часу залишає вакантною посаду посла, щоб тим самим виявити своє незадоволення відхиленням кандидатури, яка була запропонована урядом направляючої сторони.

Агреман запитується тільки на персону посла (посланника), але деякі держави практикують запит і на призначення аташе з питань оборони. На інших співробітників посольства не прийнято робити запити і отримувати згоду, хоч це і не гарантує від можливої відмови у видачі візи будь-кому з них, що і є фактичним відхиленням поданої кандидатури.

Оскільки в історії дипломатії відомі приклади призначення дипломатичних представників без погодження з країною перебування, що викликало напруження у стосунках між державами, то з метою уникнення цього в ст. 14 Віденської конвенції записано, що «акредитуюча держава повинна переконатися в тому, що держава перебування дала агреман на ту особу, яку вона планує акредитувати як главу представництва в цій державі». Після отримання агреману видається указ глави держави про призначення посла з публікацією в офіційній газеті. Про це ж повідомляє i преса приймаючої сторони. Після цього посол отримує скріплені підписом глави держави Вірча грамота і відбуває в країну призначення.

Зустрічає новоприбулого посла, як правило, начальник протокольного управління або його заступник та інші офіційні особи. Якщо здійснюється приїзд в країну, з якою тільки нещодавно встановлено відносини, посол по прибутті може зробити коротку заяву для ЗМІ про основні завдання, які поставлені перед ним урядом його держави стосовно розвитку відносин з державою перебування.

Відразу після прибуття до країни посол наносить візит начальнику (шефу) державного (дипломатичного) протоколу, який знайомить його з порядком акредитації в країні перебування. Після цього посол вручає копії вірчих грамот міністру закордонних справ або його заступнику. В перші дні перебування в країні може бути нанесений візит дуайєну (старійшині) дипломатичного корпусу з метою представлення. До вручення вірчих грамот офіційні контакти з послом не практикуються, бо лише після вручення вірчих грамот посол юридично вступає в свої права.

Вручивши вірчі грамоти главі держави перебування, посол розсилає особисту ноту керівникам всіх посольств і місій, акредитованих в країні перебування, повідомляючи про вручення вірчих грамот і що він був би радий підтримувати офіційні контакти з ними. Слідом за цим розпочинається процес нанесення візитів офіційним особам держави — главам парламенту і уряду, міністру закордонних справ, його заступникам та керівникам відповідних підрозділів, іншим міністрам та офіційним особам держави.

Ці візити, як правило, є візитами ввічливості і не завжди носять протокольний характер (в залежності від загального рівня і характеру відносин з країною перебування або з країною, яку представляє глава дипломатичної установи), але дають можливість передати першочергову інформацію про свою країну і отримати певні відомості від співрозмовника. Зазвичай, під час бесід сторони не торкаються складних, а тим більше неоднозначних (болючих) питань взаємних стосунків, а в умовах доброзичливості зав´язують лише попередні контакти. Ці перші бесіди, як правило, дають лише попереднє уявлення про людей, з якими доведеться працювати в майбутньому, а також окреслюють найближче коло питань, з якими посольству доведеться мати справу.

Подібні попередні контакти відбуваються і серед інших співробітників посольства з колегами відповідного рівня МЗС країни перебування і дипломатичного корпусу. Радники зустрічаються з радниками, секретарі з секретарями, військові аташе з військовими представниками. Після нього відбуваються реквізити послів та дипломатів з інших посольств. Посол може провести коктейль з нагоди початку своєї діяльності в країні.

Досвід свідчить, що двох-трьох місяців досить, щоб розібратися з реальною ситуацією в країні перебування і в подальшому плідно працювати з метою поглибленого вивчення різнобічних питань внутрішньополітичного та зовнішньополітичного життя країни.

Зміст цих перших візитів розглядається на нарадах апарату, відбувається обмін думками щодо проведених зустрічей і бесід, обговорюються найцікавіші їх моменти, що мають значення для роботи посольства, а також міжнародних відносин.

Структура дипломатичного представництва

Структура посольства залежить від масштабів та завдань майбутньої діяльності представництва, включно і від кількості співробітників. Класична структура великого посольства складається з таких підрозділів:

 група з питань внутрішньої політики;

 група з питань зовнішньої політики;

 група з питань економіки;

 група з питань культури і гуманітарних проблем;

 група преси;

 секретаріат посла (відає також протокольними справами);

 група з адміністративно-господарських питань окремим підрозділом посольства є консульський відділ, що займається консульськими проблемами (в межах всієї країни — якщо в країні не акредитовані генеральні консульства, або в межах консульського округу).

Група з питань внутрішньої політики

Група з питань внутрішньої політики займається аналізом внутрішньополітичної ситуації в країні перебування, контактує з представниками канцелярії глави держави, парламенту, уряду, політичних партій, громадських та релігійних організацій. Прогнозує та інформує центр про можливий вплив тих чи інших внутрішньополітичних подій країни перебування (виборів, референдумів, політичних, парламентських, урядових криз тощо) на стан відносин з акредитуючою країною.

Група з питань зовнішньої політики

Група з питань зовнішньої політики здійснює постійний моніторинг багатосторонніх та двосторонніх відносин країни перебування з організаціями системи ООН, іншими міжнародними організаціями, її двосторонні відносини, зокрема з країнам й-сусідам й своєї держави. Наприклад, українських дипломатів в країні перебування більше цікавить стан відносин Канади, Великої Британії чи КНР з Росією, Білоруссю, Молдовою, Румунією, Угорщиною, Словаччиною, Польщею, Туреччиною, ніж, скажімо, з країнами Африки чи Латинської Америки.

Група з питань економіки

В сьогоднішній час економічної глобалізації особливої уваги набувають питання саме економічних відносин між державами, проблеми торговельного та науково-технічного співробітництва, а тому надзвичайно важливі завдання постають перед групою з питань економіки. Це — систематичний поглиблений моніторинг стану економічних відносин країни перебування зі своєю країною, турбота про захист національних економічних інтересів на ринках країни перебування. Співробітники цієї групи аналізують статистичні дані економічного та фінансово-банківського характеру з метою інформування керівництва своєї країни про можливі позитивні або негативні моменти у сфері взаємних економічних відносин. Варто ще раз підкреслити, що в умовах економізації дипломатичної служби важко переоцінити значення цього підрозділу посольства.

Роботою цих найважливіших підрозділів посольства керують, як правило, радники-посланники з політичних і економічних проблем.

Група з питань культури

У великих посольствах може створюватись окрема група з питань культури і гуманітарних проблем, яка займається питаннями культурного і наукового співробітництва, співробітництва в галузі охорони здоров´я, туризму та ін.

Група преси

Група (сектор) преси здійснює систематичний щоденний моніторинг матеріалів преси, передач радіо й телебачення, в першу чергу стосовно відносин зі своєю країною. Співробітники цієї групи готують і направляють до центру щоденні огляди преси країни перебування, свої прес-релізи, влаштовують прес-конференції, брифінги, забезпечують інші форми контактів зі ЗМІ.

Секретаріат посла

Секретаріат посла виконує функції контактного підрозділу між послом і керівниками груп, забезпечує підготовку нарад. Надзвичайно важливим в діяльності секретаріату є виконання протокольних функцій як стосовно перебування в країні, так і під час підготовки офіційних І робочих візитів глави своєї держави, керівництва парламенту, глави уряду, міністра закордонних справ.

Група з адміністративно-господарських питань

Група з адміністративно-господарських питань забезпечує життєдіяльність представництва, турбується про умови проживання співробітників, займається проблемами транспорту, поточних ремонтів, організації дипломатичних прийомів і т. ін.

Звичайно, говорячи про групи різного функціонального призначення, маються на увазі великі посольства, наприклад в Москві, Вашингтоні, Брюсселі. В переважній більшості посольств подібних груп не існує, бо там працює невелика кількість дипломатів. Але, попри це, практично по кожному з напрямів діяльності посольства працюють 1—2 дипломати, які повинні забезпечувати визначений напрям роботи.

Торгово-економічні місії

Крім вищеназваних підрозділів в складі посольств України є торгово-економічні місії, які займаються практичними питаннями відповідних контактів, ініціюють і беруть участь у підготовці різного роду заходів економічного характеру (форуми, ярмарки, конференції), здійснюють моніторинг видань з питань економіки, їх публікацій, статистичних матеріалів. Місії направляють матеріали, як правило, на адресу економічних відомств своєї країни, а копії (хоч і не завжди) в МЗС. Доцільність існування цього підрозділу — питання дискусійне і багато спеціалістів схиляються до думки, що в складі посольства має існувати лише один економічний підрозділ — бюро (чи апарат) економічного радника, який би займався глобальними, стратегічними питаннями дво- чи багатосторонніх економічних відносин, а конкретні справи торговельного характеру необхідно передати торговельно-комерційним центрам на принципах госпрозрахунку, які перебуватимуть за межами посольства.

Військовий аташе

В дипломатичних представництвах функціонує також апарат військового аташе (або аташе з питань оборони). Ця структура діє в абсолютній більшості посольств і забезпечує контакти по лінії міністерств оборони, військо во-технічного співробітництва та протокольно-представницького характеру.

В сучасному неспокійному світі, в умовах активізації міжнародного тероризму (захоплення посольств, диверсійні акти проти них, викрадення дипломатів з метою використання їх як заручників, вбивства дипломатичних співробітників) дуже актуальним стає питання безпеки і охорони дипломатичних представництв. За останні 5—7 років акредитуючі держави значно посилили увагу до режиму безпеки своїх представництв, створення системи внутрішньої охорони посольств. Практично в усіх дипломатичних представництвах України ці функції здійснюють офіцери безпеки разом з комендантами охорони, як правило військовослужбовцями Прикордонних військ України. Крім цього, в ряді посольств України за кордоном забезпечена зовнішня охорона силами відповідних відомств країни перебування, але, на жаль, це практикується далеко не завжди, хоча Україна забезпечує практично всі посольства і резиденції послів постійною зовнішньою охороною.

Персонал

Дипломати

Всю роботу дипломатичного представництва забезпечує персонал, який поділяється на дві категорії — дипломати і адміністративно-технічні працівники. Очолює дипломатичне представництво посол або постійний представник України при міжнародній організації в ранзі посла. Організаційні роботи в посольстві, як правило, забезпечує радник-посланник (у великих посольствах) або радник, який є другою особою після посла. В складі посольств України радники-посланники є в Австрії, Бельгії, Білорусі, Великій Британії, Ізраїлі, Канаді, Китаї, Російській Федерації, США, Франції, ФРН.

Окремі групи в посольствах очолюють радники або перші секретарі. В окремих посольствах України можуть бути радники або перші секретарі, котрі займаються контактами зі службами міністерства внутрішніх справ або митної чи прикордонної служб країни перебування. У великих посольствах бувають радники з питань культури і гуманітарних проблем, науки і науково-технічних проблем, сільського господарства. Далі йдуть другі, треті секретарі, аташе, референти, які займаються конкретними питаннями у групах.

Адміністративно-технічні працівники

Групу з адміністративно-господарських питань можна умовно поділити на окремі складові, куди входять канцелярія, бухгалтерія, господарський та транспортний підрозділи. В переважній більшості посольств України вищеназвані функції виконують, як правило, одна-дві особи. Слід підкреслити, що і на цих співробітників покладається досить широке коло обов´язків по забезпеченню роботи канцелярії (прийом і відправка дипломатичної пошти, контроль за своєчасним виконанням документів, ведення архіву і підготовка матеріалів до здачі в центральний архів, обслуговування оргтехніки); бухгалтерії (фінансові розрахунки по веденню господарства посольства, контроль за дотриманням бюджетної дисципліни, за економним і раціональним використанням коштів); господарського підрозділу (підготовка договорів оренди, ремонту, здійснення господарських закупок); транспортного — (забезпечення перевезення співробітників та вантажів посольства).

Як правило, в кожному посольстві приймається розпорядження, за яким детально розписуються функціональні обов´язки кожного співробітника, від посла і до завгоспа та механіка-водія.

Регламент

Крім цього посол розробляє і затверджує ряд інструкцій, котрі регламентують життєдіяльність дипломатичного представництва. Це насамперед інструкція по внутрішньому розпорядку роботи посольства, в якій окреслено основні обов´язки співробітників та адміністрації дипломатичного представництва, використання робочого часу, порядок заохочень та стягнень, деякі моменти загального порядку призначення і звільнення співробітників посольства.

Також окремі аспекти діяльності посольства можуть регламентуватись інструкціями про порядок прийому іноземних делегацій, груп та окремих представників і проведення роботи з ними; про дії співробітників посольств у разі виникнення позаштатних чи надзвичайних ситуацій; про умови та порядок використання службового автотранспорту посольства; чергування по посольству і т. д.

Плани роботи

Вся робота дипломатичного представництва за кордоном ведеться на основі планів роботи, які поділяються на перспективні (річні), квартальні або місячні, тижневі і щоденні плани-графіки поточної роботи.

Річний план роботи включає додаткові оперативні плани на коротші часові періоди, які деталізують окремі положення загального плану. В той же час річний план роботи може складатися з розбивкою по кварталах і таким чином бути оперативним робочим планом з невеликим коректуванням в процесі роботи. Ряд спеціалістів вважає, що оптимальним планом є квартальний план, бо він дає можливість чіткіше планувати роботу з врахуванням змін реальних обставин. Отже, єдиної установки щодо планування немає, і посли, виходячи з реальної обстановки, самі визначають, яким чином найоптимальніше складати план роботи кожного диппредставництва. Переважно плани роботи посольств складаються з чотирьох основних розділів.

В першому розділі розглядаються Стратегічні завдання роботи посольства на певний перспективний період діяльності (як у внутрішньополітичному, так і в зовнішньополітичному плані). При цьому увага співробітників посольства спрямовується на головні політичні, економічні та гуманітарні проблеми, якими будуть займатися дипломати посольства в найближчій перспективі. До числа таких питань в зовнішньополітичній діяльності України сьогодні можна віднести:

 проблеми дискусії щодо місця, ролі і впливу ООН і ОБОЄ в сучасній системі міжнародної безпеки;

 проблеми європейської і євроатлантичної інтеграції;

 проблеми регіонального співробітництва (Центрально-Європейська ініціатива, Чорноморське економічне співтовариство, Балто-чорноморське співробітництво і т. ін.)

 проблеми відносин з сусідніми державами, а особливо з РФ, кризові політичні і соціальне-економічні явища, які мають вплив на всі країни СНД.

В цьому ж розділі планується робота по тих проблемних питаннях, які є найважливішими для конкретного історичного моменту, наприклад, ювілей держави, інші важливі історичні дати загальнодержавного значення, чи персонали, передбачаються заходи, що стосуються важливих проблем міжнародного життя: підготовка до сесій ООН, ПАРЄ, конгресів і конференцій, з´їздів і парад, самітів та інших подій чи кампаній міжнародного плану.

Перший розділ

В першому розділі плануються завдання, що можуть постати перед посольством у зв´язку з якимись змінами що можуть відбуватися у внутрішній і зовнішній політиці країни перебування, наприклад президентські чи парламентські вибори, зміна державного статусу країни у зв´язку з вступом в союз, конфедерацію і т. ін.

Заходи першого розділу повинні координуватися (взаємодоповнювати) з планом роботи відповідного територіального управління. В цьому розділі можуть також враховуватись зовнішньополітичні плани інших міністерств і відомств, наприклад Міністерства економіки, Міністерства культури і мистецтв та інших.

Другий розділ

Другий розділ плану, як правило, присвячується зовнішньополітичним акціям посольства, відповідно до орієнтації Центру і спрямовуються на забезпечення конкретних зовнішньополітичних завдань. Тут ідеться, зокрема, про забезпечення підготовки конкретних важливих міжнародних заходів: саміти СНД, ЦЄ1, ЧЕС і т. ін. Насамперед ідеться про зустрічі і бесіди з цієї проблематики з політичними і державними діячами, журналістами і науковцями, публічні виступи в різних аудиторіях і в пресі, інші заходи, спрямовані на роз´яснення позиції України по тій чи іншій проблемі. Після завершення цих самітів, конференцій і конгресів розробляються, як правило, заходи по реалізації їх рішень чи домовленостей.

В цьому ж розділі плануються заходи по підтримці ділових контактів з державними і громадсько-політичними діячами країни перебування, дипломатами і визначаються конкретні завдання, наприклад, по підготовці до самітів, конференцій або конгресів; по підготовці до офіційних візитів, до ювілеїв та інших важливих політичних заходів в країні перебування. Тут же планується підготовка пропозицій щодо реакції урядових, культурних, релігійних та інших організацій України на ті чи інші події в країні перебування.

В другий розділ плану включаються питання економічних, науково-технічних, військових і гуманітарних зв´язків. Але слід підкреслити, що із зростанням значення економічного, науково-технічного і військово-технічного співробітництва планування по цій лінії може здійснюватися більш детально, як додаток до загального плану роботи.

Третій розділ

Третій розділ плану — це планування роботи по вивченню впливу на стан двосторонніх відносин. В цьому розділі планується підготовка документально-довідкових і довідково-інформаційних матеріалів, формування досьє по окремих напрямах як внутрішньої, так і зовнішньої політики країни перебування, підготовка тематичних оглядів преси, різних довідок і т. ін. В цьому ж розділі плануються основні поїздки по країні перебування як посла, так і старших дипломатів.

Слід підкреслити, що при плануванні довідково-інформаційної роботи (особливо в квартальних чи місячних планах) треба враховувати оперативну цінність матеріалів, тобто вони завжди повинні готуватися вчасно, так би мовити «по гарячих слідах». Крім того, вони повинні бути максимально чіткими, конкретними, враховувати те, що було зроблено в попередній час.

В цьому розділі плануються основні зв´язки і контакти в країні перебування, в тому числі і з представниками дипломатичного корпусу (участь в роботі різних клубів, неформальних об´єднань) і т. ін.

Відомий дипломат І. М. Майський у своїх спогадах з цього приводу писав: «Справжній дипломат повинен мати широку сітку зв´язків в найрізноманітніших колах країни перебування: серед чиновників МЗС та інших центральних установ, політиків і журналістів, бізнесменів і громадських діячів, профспілкових діячів і служителів церкви, діячів науки, культури, мистецтва, професійних спортсменів, не боятися «інакомислячих» і форми цих контактів можуть бути найрізноманітнішими: зустрічі у справах і без справ, дружня увага, запрошення в театр або на обід, поздоровлення зі святом або днем народження, передача цікавої книги і т. п.»

Четвертий розділ

Заключний — четвертий розділ плану, як правило, присвячується організації внутрішньої роботи в колективі, фінансово-господарського забезпечення життєдіяльності дипломатичного представництва. Тут йдеться про вивчення країни перебування дипломатами, організацію навчання молодих спеціалістів, проведення оперативних тематичних (референтських) і поточних нарад, в тому числі із залученням представників інших українських організацій, акредитованих в країні перебування; про вдосконалення стилю і методів роботи дипломатичного представництва.

В багатьох посольствах практикується складання щоденних планів-графіків роботи, де фіксуються найважливіші події, в яких беруть участь дипломати, основні зустрічі і бесіди, участь у культурних заходах.

Свою специфіку має ведення роботи постійних представництв при міжнародних організаціях. На сьогодні Україна є членом майже 100 міжнародних організацій і має свої постійні представництва при Організації Об´єднаних Націй в Нью-Йорку, при відділенні ООН та інших міжнародних організацій в Женеві, при ЮНЕСКО в Парижі, при міжнародних організаціях у Відні, постійні представництва при ЄС, Раді Європи, Місію при НАТО. Робота постійного представництва при будь-якій міжнародній організації — це в першу чергу політична робота в цих найважливіших міжнародних інституціях. І перед ними стоїть важливе завдання: використовуючи всі можливості дипломатичного впливу, забезпечувати просування Ініціатив України в цих міжнародних організаціях, створення позитивного іміджу нашої країни, досягнення максимальної користі (як політичної, так і економічної) для своєї держави.

Складові дипломатичної діяльності держави

— постійне представництво (представлення) держави за кордоном, яке здійснюється її посольствами та місіями і спрямоване на підтримку нормальних відносин з іноземними державами;

— участь представників держави в діяльності різних міжнародних організацій і установ (ООН, ЮНЕСКО, ОБСЄ, Рада Європи тощо);

— міжнародні форуми (конференції, наради, семінари), тобто періодичні двосторонні та міжнародні зустрічі уповноважених держав, починаючи з глав держав, глав урядів чи міністерств закордонних справ і закінчуючи спеціальними уповноваженими і співробітниками різних рангів;

— дипломатичне листування (заяви, листи, ноти, меморандуми);

— підготовка і підписання дво- та багатосторонніх міжнародних договорів і угод, що регламентують різні питання міждержавних відносин;

— висвітлення в мас-медіа позиції уряду з тих чи інших зовнішньополітичних питань, публікація офіційної інформації про найважливіші міжнародні події, офіційне видання міжнародних актів і документів.

Дипломатичне листування

Дипломатичне листування є надзвичайно важливим аспектом багатогранної повсякденної дипломатичної практики. Як одна із складових дипломатичної роботи, що розкриває сутність останньої, воно вимагає від виконавця високої майстерності, фахового досвіду, бездоганного знання специфіки виконуваної справи.

При підготовці будь-якого дипломатичного документа необхідне добре знання питання, про яке йдеться в документі: його історії, стану проблеми на момент складання документа, юридичних, зовнішньополітичних аспектів проблеми.

Дипломатичне листування є досить консервативною сферою дипломатичної практики, тому, як правило, воно передбачає дотримання традиційних правил дипломатичного протоколу. Вироблені протягом тривалого історичного часу, ці правила є загальноприйнятими в міжнародній дипломатичній діяльності і їх слід розглядати як обов'язкові для використання. Порушення правил ведення дипломатичного листування може призвести до загострення стосунків між сторонами.

На думку відомого британського спеціаліста в галузі дипломатичного протоколу Рональда Барстона, існує чотири основних види документів для ведення дипломатичного листування. Це — ноти, листи, меморандуми та пам'ятні записки. Такий підхід фактично збігається з точкою зору не менш відомих російських знавців дипломатичного протоколу Ф. Ф. Молочкова та А. П. Борункова, праці яких є загальновизнаними і використовуються як посібники в дипломатичних навчальних закладах багатьох країн світу.

Надзвичайно суттєвим компонентом дипломатичного листування є мова, якою складаються дипломатичні документи. Формально міністерство закордонних справ та посольство мають право вести дипломатичне листування мовою своєї країни. Проте, це може спричинити труднощі для адресата з перекладом і, таким чином, загальмувати чи навіть зашкодити вирішенню порушуваного в дипломатичному документі питання. Щоб уникнути такої ситуації, можливе застосування двох загальновідомих варіантів: по-перше, за домовленістю із міністерством закордонних справ або посольством дипломатичне листування може вестися будь-якою третьою мовою, наприклад англійською чи французькою; по-друге, дипломатичне листування може здійснюватися мовою своєї країни, з додаванням до кожного документа його неофіційного перекладу. Ведення посольством дипломатичного листування мовою країни перебування, звичайно, не можна розглядати як помилку. Проте посольству необхідно виявляти обережність у тих випадках, коли в країні перебування існує не одна, а кілька офіційних мов (Канада, Бельгія, Швейцарія, Індія, Нігерія тощо). Ведення листування лише однією із цих мов може в певних політичних ситуаціях призвести до ускладнень у взаємовідносинах між країнами.

Дипломатична документація держав є досить різноманітною. Значну частину u становлять документи, що мають виключно відомчий характер. Окрему категорію становлять дипломатичні документи, за допомогою яких здійснюються офіційні зносини між державами і в яких викладається їхня позиція з тих чи інших питань міжнародного життя. Частина таких документів з тих чи інших причин має конфіденційний характер (у дипломатичній практиці зустрічаються навіть «усні послання» та «усні заяви», тексти яких зачитуються, але не передаються адресату).

Значна кількість дипломатичних документів не публікується взагалі з огляду на малозначущість питань, які в них порушуються.

Проте переважна більшість дипломатичних документів, особливо тих, що стосуються важливих питань міжнародного життя, обов'язково оприлюднюються в ЗМІ, і саме за ними можна оцінювати пріоритети і головні напрями зовнішньої політики тієї чи іншої країни.

Крім дипломатичного листування, важливими формами дипломатичної діяльності держав є: участь у міжнародних конгресах, конференціях та нарадах, тобто в періодичних зустрічах представників держав на різних рівнях; підготовка і підписання міжнародних договорів та угод — багатосторонніх чи двосторонніх, які регламентують найрізноманітніші питання міжнародних відносин; постійне представництво держави за кордоном, що здійснюється її посольствами і місіями, ведення ними політичних та інших переговорів із дипломатичним відомством країни перебування; участь представників держави в діяльності міжнародних організацій — універсальних та регіональних; висвітлення у ЗМІ позиції уряду з тих чи інших зовнішньополітичних питань, публікація офіційної інформації, офіційне видання міжнародних актів та документів.

Див. також

 Дипломатичне представництво
 Дипломат
 Посол
 Посольство
 Військовий аташе
 Дипломатичний ранг
 Дипломатичний протокол
 Церемоніал
 Український дипломатичний корпус

Посилання
 Основні документи дипломатичного представництва

Література
 В. М. Матвієнко. Дипломатичного представництва внутрішня охорона  // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т. / Редкол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К.: Знання України, 2004. — Т. 1. — 760 с. — ISBN 966-316-039-Х
Дипломатичного представництва персонал // там же

Дипломатія
Міжнародні відносини


text:
Септоциліндро́з, або іржа́во-плями́ста хворо́ба (Mycosis astacorum) — інфекційне захворювання у раків.

Збудник хвороби

Збудником хвороби є Септоциліндріум астаці.

Ознаки і стадії захворювання
Проявляється різною величиною темних плям на тілі раків. У цих місцях панцир розм'якшується, а потім спостерігається некротичний розпад. Вражається також мускулатура з появою виразок. Спочатку плями мають вид потертостей зеленкуватого кольору. Потім середина плями стає більш твердою і зернистою, жовтуватого або коричневого кольору, а краї тонкими і м'якими. На наступній стадії утворюються відкриті виразки з пробиванням панцира.

У результаті посиленої грануляції виразки рубцюються і зверху покриваються молодим хітином, внаслідок чого на панцирі утворюється хітиновий бугорок. У печінці хворих раків виявляють золотисто-жовті або коричневі щільні утворення. На вареному панцирі рака чітко видно уражені місця, вони нагадують собою припалені ділянки. Частіше хвороба констатується навесні й восени після линьки у раків із довжиною тіла 8-11 см.

Методи боротьби з захворюванням

Для запобігання септоциліндрозу особливу увагу слід приділити завезенню раків. Завозити їх треба тільки з благополучних водойм і витримувати на профілактичному карантині упродовж 3-4 тижнів. При появі захворювання рекомендується проводити максимальний вилов хворих раків, здорових реалізовувати на місці для споживання. Стави дезінфікувати негашеним вапном з розрахунку 30-40 ц/га, а також знаряддя вилову та інвентар. Нове зарибнення проводити не раніше ніж через 2 роки, попередньо зробивши біопробу на невеликій партії здорових раків.

Примітки

Захворювання тварин

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Station Brzeg Głogowski is een spoorwegstation in de Poolse plaats Brzeg Głogowski.

Brzeg Głogowski


text:
Paracles severa is a moth of the subfamily Arctiinae first described by Carlos Berg in 1875. It is found in Argentina.

References

Moths described in 1875
Paracles


text:
A legislature broadcaster is a broadcaster, a television channel or a radio station that mainly broadcasts sound or video from the legislature and other parliamentary chambers such as parliamentary commissions in a city, state or in a country.

They can be either owned by the legislature chamber itself such as Europe by Satellite owned by the European Commission, Sansad TV, or the Knesset Channel; the country's public broadcaster like BBC Parliament, S4C2 or ABC NewsRadio; or a private company like C-SPAN or CPAC.

When the chamber is down or on holiday, either the channel goes down or other public affairs programming is broadcast.

List of legislative broadcasters

Africa

Americas

Asia & Oceania

Europe

References


text:
Brčino je naseljeno mjesto u Republici Hrvatskoj u sastavu općine Sibinj u Brodsko-posavskoj županiji.

Zemljopis
Brčino se nalazi sjeverno od Sibinja na obroncima Dilj gore, susjedna naselja su Brđani, Vrčin Dol i Mihaljevići na zapadu, Ravan i Čelikovići na jugu te Brodski Zdenci na istoku.

Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2011. godine Brčino je imalo 168 stanovnika, dok je 2001. godine imalo 207 stanovnika, od čega 207 Hrvata.

Izvori

Naselja u Brodsko-posavskoj županiji


text:
Biografia
Nato in Francia, è di origini guineane.

Caratteristiche tecniche
È un difensore centrale.

Carriera

Club
Ha fatto il suo debutto in Ligue 1 il 1º febbraio 2013 contro il , sostituendo Mamadou Sakho al 76º minuto.

Palmarès

Club

Competizioni nazionali

Paris Saint-Germain: 2012-2013

Paris Saint-Germain: 2013

Altri progetti

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale guineana


text:
Rulitino () – osiedle przy stacji kolejowej w zachodniej Rosji, w sielsowiecie małosołdatskim rejonu biełowskiego w obwodzie kurskim.

Geografia
Miejscowość położona jest nad rzeką Ilok, 5 km od centrum administracyjnego sielsowietu małosołdatskiego (Małoje Sołdatskoje), 7 km od centrum administracyjnego rejonu (Biełaja), 89 km od Kurska.

Demografia
W 2010 r. miejscowość zamieszkiwało 51 osób.

Przypisy

Miejscowości rejonu biełowskiego w obwodzie kurskim
Osiedla przy stacji w Rosji


text:
The U.S. Centers for Disease Control and Prevention's National Center for Injury Prevention and Control's mission is to provide leadership in preventing and controlling injuries, i.e., reducing the incidence, severity, and adverse outcomes of injury, the leading cause of death for those aged 1 – 44.  A 1985 National Research Council report  entitled Injury in America   recommended that United States Congress establish a new program at the CDC to address the problem of injury. Initially the program was supported with funds from the United States Department of Transportation.  In 1990 Congress passed the Injury Control Act which authorized the program within the CDC, and in 1992, the CDC formally established the Center. The Center has three branches: the Division of Acute Care, Rehabilitation Research, and Disability Prevention; the Division of Unintentional Injury Prevention; and the Division of Violence Prevention.

References

External links
National Center for Injury Prevention and Control homepage

Centers for Disease Control and Prevention
Safety


text:
Cholodilnik (azbukou Холоди́льник) je vyhaslá sopka v Přímořském kraji Ruska. Je vysoká 257 metrů a je nejvyšším bodem na území města Vladivostok. Patří k nejjižnějším výběžkům pohoří Sichote-Aliň.

Původně se jmenovala Hora Muravjova-Amurského a v roce 1899 na ní byla vybudována stejnojmenná pevnost. V letech 1911 až 1914 byly pod pevností zřízeny sklepy využívané k chlazení strategických zásob potravin a hora dostala současný název, který v překladu znamená "lednička".

Hora je oblíbeným cílem výletů, provozuje se zde lyžování, jízda na horských kolech a paragliding. Byly na ní také vybudovány dvě telekomunikační věže. Nachází se zde pramen pitné vody.

Místo je vyhledáváno také díky častým hlášením o výskytu paranormálních jevů.

Cholodilnik je součástí památkově chráněného komplexu opevnění města. V lokalitě se plánuje rozsáhlá bytová výstavba, která by vedla k likvidaci památkové zóny.

Reference

Hory a kopce v Rusku
Vladivostok


text:
Donald Alarie (Montreal, 1945) es un escritor y profesor canadiense.

Estudió en la Universidad de Montreal donde se graduó en 1971

Obra
 1971 - Animages animots : spicilège de l'animateur
 1977 - La rétrospection, ou, Vingt-quatre heures dans la vie d'un passant
 1979 - Du silence
 1979 - La visiteuse
 1980 - Jérôme et les mots
 1980 - Graphignes
 1983 - La Vie d'hôtel en automne
 1986 - Un Homme paisible
 1987 - Petits formats
 1990 - La Terre comme un dessin inachevé
 1990 - Au cru du vent
 1992 - Comme un lièvre pris au piège
 1993 - Parfois même la beauté
 1995 - Les figurants
 1997 - Ainsi nous allons
 1999 - Avec notre fragilité ordinaire
 1999 - Tu crois que ça va durer?
 2002 - Cinéma urbain
 2004 - Au café ou ailleurs
 2006 - Au jour le jour
 2006 - Todo está perdido, todo se vuelve a encontrar/ Tout est perdu, tout est retrouvé
 2008 - David et les autres
 2010 -Thomas est de retour
 2010 -Comme on joue du piano
 2010 -J'admets que cela est éphémère
 2011 -J'attends ton appel
 2012 -En souvenir d'eux
 2014 -À domicile

Premios
 1978 - Prix Gibson
 1980 - Prix Jean-Béraud-Molson pour Jérôme et les mots
 1987 - Prix littéraire Marcel-Panneton
 2006 - Prix à la création artistique du Conseil des arts et des lettres du Québec pour la région de Lanaudière

Referencias

Escritores de Quebec
Escritores en francés del siglo XX
Escritores en francés del siglo XXI
Poetas de Canadá
Nacidos en Montreal


text:
Martin Brunner (Zürich, 1963. április 23. –) svájci labdarúgókapus.

A svájci válogatott tagjaként részt vett az 1994-es labdarúgó-világbajnokságon.

Források

1963-ban született személyek
Svájci labdarúgók
A Grasshoppers labdarúgói
Az FC Lausanne-Sport labdarúgói
Az 1994-es világbajnokság labdarúgói
Labdarúgókapusok
Élő személyek


text:
Андреа Калоджеро Каміллері (, ) — італійський письменник, сценарист і режисер.

Життєпис

Ранні роки
Народився 6 вересня 1925 року в Порто-Емпедокле на Сицилії в родині торговців сіркою. Син Джузеппе Каміллері, активного фашиста, учасника вуличних сутичок з комуністами і Маршу на Рим, лідера фашистського союзу Порто-Емпедокле, інспектора з трудових питань всіх портів південного узбережжя Сицилії, а з початком 1943 році американської окупації — керівника державної Сицилійської транспортної компанії ().

З 1939 по 1943 рік Андреа Каміллері навчався в класичному ліцеї Агрідженто (раніше був швидко виключений з католицької школи, оскільки кинув яйце в розп'яття) і закінчив його без іспитів зважаючи на висадку союзників на Сицилії і початок бойових дій. Деякий час він витратив на подорож островом пішки або в німецьких і італійських армійських вантажівках, час від часу потрапляючи під обстріл.

У 1944 році вступив на філологічний факультет університету, але не закінчив його. Вступив у Комуністичну партію і з 1945 року почав друкувати оповідання й вірші, з 1948 по 1950 рік навчався в  імені Сільвіо д'Аміко.

Кар'єра в театрі і на RAI
В 1953 році почав кар'єру театрального режисера, працюючи переважно з п'єсами Артюра Адамова, Семюеля Беккета і Луїджі Піранделло. З 1958 по 1988 рік займався постановками на радіо і телебаченні, бувши співробітником мовної корпорації RAI (1954 році він вже подавав заяву, пройшов усний і письмовий іспит, але не був прийнятий на роботу — на думку самого Каміллері, через його комуністичні переконання). У 1953 році, готуючись до своєї першої театральної постановки, Каміллері познайомився зі своєю майбутньою дружиною Розетті делло Сієста, у 1957 році вона стала його секретарем, і вони одружилися. У 1958 році народилася старша дочка Андреїна, в 1960 — Елізабетта, а в 1963 — молодша, Маріоліна (правда, у той період Каміллері мало часу приділяв сім'ї, працюючи в театрах різних міст, зокрема, коли народилася Андреїна, він знаходився в Барі). У перший період роботи на RAI Каміллері був зайнятий тільки на радіо, в 1961 році перейшов на телевізійний канал і почав працювати на новоствореному другому каналі, де зайнявся постановкою телевистав — зокрема, з 1964 року інсценував детективні романи Жоржа Сіменона. З 1974 по 1990 рік викладав у Національній академії драматичного мистецтва (звідки його виключили як студента), з 1958 по 1968 — в Експериментальному кіноцентрі. У 1978 році опублікував свій перший роман , який написав ще в 1967—1968 роках, але довго не міг знайти видавця. У 1986 році став очевидцем мафіозної перестрілки в одному з кафе Порто-Емпедокле, під час якої загинули шестеро осіб, і зізнавався пізніше, що через отриману тоді психологічну травму не може дивитися американських бойовиків. За час своєї роботи на RAI Каміллері поставив як режисер близько 1300 радіопрограм, 120 п'єс, 80 телефільмів і невстановлену кількість телевізійних програм.

Літературний успіх
У 1992 році у видавництві  вийшов друком роман  (), і Каміллері, у віці 67 років, вперше був помічений читачами і критикою.

У 1994 році побачив світ роман «» () — перший у серії про комісара поліції , яка створила міжнародну славу своєму автору. Ім'я головного персонажа Каміллері запозичив у свого друга, іспанського журналіста і письменника Мануеля Васкеса Монтальбана.

Романи і оповідання про Монтальбано, дія яких відбувається у вигаданому містечку Вігата на Сицилії, в 2004 році були включені видавництвом  в його класичну видавничу серію , а пізніше були екранізовані на телебаченні, де образ головного героя втілив . Проте, Монтальбано не став єдиним героєм свого автора. У 2001 році опубліковано роман «» (), дія якого відбувається в XVII столітті (Джирдженті — застаріла назва Агрідженто), потім побачила світ трилогія фантастики: «» (, 2007), «» (, 2008) і «» (, 2009). У 2009 році видано роман про рух гарібальдійців «» (), в 2010 — роман про Сицилію фашистського періоду «» () і трилер, дія якого розвивається в сучасному Мілані — «» (). У першому десятилітті XXI століття також побачила світ серія романів про великих художників: «» про Караваджо (, 2007), «» про Ренато Гуттузо (, 2008) та «» про Ренуара (, 2009).

В період святкування свого дев'яностоліття у 2015 році письменник пообіцяв продовжити серію романів про Монтальбано.

Мова
Примітною особливістю мови творів Каміллері є широке використання сицилійського діалекту. Італійський письменник Карло Лукареллі пригадав, як, вперше взявшись за роман Каміллері в поїзді, зразу ж зателефонував своїй видавчині  (саме вона публікувала Каміллері), і сказав, що їй слід було б розмістити у книзі поряд з оригіналом переклад тексту італійською мовою. Однак, буквально з другої сторінки раптом виявив, що цілком вільно може читати «каміллерійською». Такий літературний прийом, не обов'язково пов'язаний саме з Сицилією, але з використанням будь-яких діалектизмів в італійській літературі, з часом стали називати «cammilerismo».

Актор
У 1999 році на екрани вийшов детективний фільм  «» (), в якому Каміллері зіграв роль археолога. Вперше він знявся в 1989 році в ролі другого плану в другому фільмі телевізійного серіалу «Шпигунська війна» () — «Той потяг з Відня» () разом з Жаном Рошфором.

Переконання

8 липня 2008 року на п'яцца Навона в Римі відбулася маніфестація протесту (так званий «No Cav Day»), за участю , а також представників Демократичної партії, Партії комуністичного відродження,  і «». Основною метою демонстрації став протест проти законодавчих ініціатив  в галузі реформування системи правосуддя, в яких маніфестанти побачили загрозу демократії. Андреа Каміллері декламував там з трибуни п'ять із своїх так званих «Хамських віршів» ().

У 2009 році Каміллері й головний редактор журналу   вели переговори з Антоніо Ді П'єтро про створення блоку їхнього «безпартійного списку» з «Італія цінностей» для участі в європейських виборах, але в березні того ж року було оголошено про провал.

У березні 2013 року Каміллері поряд з кількома іншими діячами культури і науки, зокрема Даріо Фо, Франкою Рамі, Маргеритою Хак і , ініціював збір підписів під вимогою заборонити Берлусконі членство в Сенаті на підставі закону № 361 від 1957 року.

21 лютого 2016 року Каміллері разом з великою групою італійських діячів культури підписав звернення до депутатів парламенту із закликом підтримати законопроєкт про визнання .

Нагороди
Указом президента Італії від 2 червня 1996 року Андреа Каміллері нагороджений срібною медаллю «За внесок у розвиток культури та мистецтва», а указом від 23 січня 2003 року — званням Великого офіцера ордена «За заслуги перед Італійською Республікою».

Хвороба і смерть
17 червня 2019 року після серцевого нападу доставлений в  і поміщений у відділення реанімації.

Помер 17 липня 2019 року.

Бібліографія

Книги

 «» (Болонья, Cappelli, 1959).
 «» (Поджібонсі, Lalli, 1978).
 «» (Мілан, Garzanti, 1980).
 «» (Палермо, Sellerio, 1984).
 «» (Палермо, Sellerio, 1992).
 «» (Палермо, Sellerio, 1993).
 «» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1098-7).
 «» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1193-2).
 «» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1344-7). Премія Спілки читачів, Лукка-Рим (Premio Società dei Lettori, Lucca-Roma)
 «» (Мілан, Rizzoli, 1999. ISBN 88-17-86083-2).
 «» (Мілан, A. Mondadori, 2000. ISBN 88-04-48412-8).
 «» (Мілан, Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-86612-1).
 «» (Рим, Edizioni dell'Altana, 2000. ISBN 88-86772-22-X).
 «» (Пістоя, Libreria dell'Orso, 2001. ISBN 88-900411-4-5).
 «», збірка оповідань (Рим, Edizioni dell'Altana, 2001. ISBN 88-86772-08-4).
 «» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1668-3).
 «» (Мілан, Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-86888-4).
 «» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87011-0).
 «» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87050-1).
 «» (Пістоя, Libreria dell'Orso, 2002. ISBN 88-7415-002-4).
 «» (Палермо, Sellerio, 2003. ISBN 88-389-1896-1).
 «» (у співавторстві з , Сіракузи, Lombardi, 2003. ISBN 88-7260-130-4).
 «» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2030-3).
 «» (Мілан, Oscar Mondadori, 2005. ISBN 88-04-55027-9).
 Збірка оповідань Каміллері і  «Диявол. Спокусник. Закоханий» (Рим, Donzelli, 2005. ISBN 88-7989-960-0).
 «Надто незрозуміло» у збірці «Злочини» (, Турин, Einaudi, 2005. ISBN 88-06-17576-9).
 «» (Мілан, Mondadori, 2006. ISBN 88-04-55434-7).
 «» (Рим, Datanews, 2006. ISBN 88-7981-302-1).
 «» (Мілан, BUR, 2007. ISBN 88-17-01488-5).
 «» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-56207-8).
 «» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2203-9).
 Видання у вигляді новели ніби Боккаччо, не включеної ним у Декамерон: «» (Неаполь, Guida, 2007. ISBN 978-88-6042-260-6).
 «» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-57511-5).
 «» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2248-9).
 «» (разом з , Рим, Palombi, 2007. ISBN 978-88-6060-089-9).
 «» (Мілан, Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-57355-5).
 «» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2302-7).
 «» (Мілан, Skira, 2008. ISBN 978-88-6130-515-1).
 «» (Мілан, Corriere della Sera, 2008; Мілан, Rizzoli, 2009. ISBN 978-88-17-03161-5).
 «» (Мілан, Mondadori, 2009. ISBN 978-88-04-58613-5).
 «» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2356-6).
 «Людина сильна» (, у збірці Articolo 1. Racconti sul lavoro, Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2384-1).
 «» (Мілан, Skira, 2009. ISBN 978-88-572-0200-6).
 «» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2436-8). Перше видання італійською мовою роману «Смерть Амалії Сачердоте» (), спочатку опублікованого іспанською і відзначеного Premio Internacional de Novela Negra.
 «» (у співавторстві з , Мілан, Chiarelettere, 2009. ISBN 978-88-6190-088-2).
 «» (Мілан, Bompiani, 2009. ISBN 978-88-452-6351-4).
  на мессінський діалект сицилійської мови п'єси Шекспіра «Багато галасу з нічого» (разом з , Сіракузи, Lombardi, 2009).
 «» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2453-8).
 «» (Мілан, Mondadori, 2010. ISBN 978-88-04-59842-8).
 «» (разом з Саверіо Лодато, Мілан, Chiarelettere, 2010. ISBN 978-88-6190-119-3).
 «» (Мілан, Skira, 2010. ISBN 978-88-572-0741-4).
 Збірка оповідань «» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2546-1).
 «» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2589-5).
 «» (Мілан, RCS Quotidiani, 2011).
 «» (Мілан, Dieci dicembre, 2011).
 Оповідання «Суддя Сурра» () для збірки «» (Турин, Einaudi, 2011. ISBN 978-88-06-20597-3).
 «» (Мілан, Mondadori, 2012. ISBN 978-88-04-61775-4).
 Збірка оповідань «» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2641-7).
 «» (Мілан, Skira, 2012. ISBN 978-88-572-1228-9).
 «» (Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-62455-4).
 «» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3014-7).
 Збірка оповідань, есе і статей «» (Мілан, Chiarelettere, 2013. ISBN 978-88-6190-442-2).
 «Магарія» (, Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-63202-3).
 «» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3107-0).
 «Оповіді Нене» (, Мілан, Melampo, 2013. ISBN 978-88-89533-99-4).
 «Істота бажання» (, Мілан, Skira, 2013. ISBN 978-88-572-2189-2).
 «Переслідуючи тінь» (, Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3169-0).
 «Жінки» (, Мілан, Rizzoli, 2014. ISBN 978-88-17-07719-4).
 «» (Мілан, Mondadori, 2014. ISBN 978-88-04-64954-0).
 «Картина чудес. Тексти для театру, радуо, музики, кіно» (, Палермо, Sellerio, 2015 ISBN 88-389-3292-1).
 «Летючі вікінгеси та ініш історії кохання у Віґаті» (, Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3417-7).
 «Певні моменти» (, Мілан, Chiarelettere, 2015. ISBN 978-88-6190-7638).
 «Не торкайся мене» (, Мілан, Mondadori, 2016. ISBN 978-88-0466-1870).
 Збірка оповідань «"Родинна каплиця" та інші оповідання про Віґату» (, Палермо, Sellerio, 2016).

Серія про Монтальбано

 «» (Палермо, Sellerio, 1994. ISBN 88-389-1017-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1226-2. (Premio Letterario Chianti)
 «» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1319-6).
 «»" (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1405-2).
 «» (Мілан, Mondadori, 1998. ISBN 88-04-44465-7. (racconti)
 «» (Мілан, Mondadori, 1999. ISBN 88-04-46972-2. (racconti)
 «» (a cura di Antonella Italia e Enrico Saravalle, Мілан, A. Mondadori scuola, 1999. ISBN 88-247-1271-1).
 «» (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1574-1).
 «» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1729-9).
 Збірка оповідань «» (Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50694-6).
 «» (за редакцією та з передмовою Мауро Новеллі, Мілан, A. Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50427-7).
 «» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1860-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2004. ISBN 88-389-1998-4).
 Збірка оповідань «» (Мілан, Mondadori, 2004. ISBN 88-04-52983-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2054-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2144-X).
 «» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2161-X).
 «» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2216-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2285-3).
 «» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2333-7).
 «» (Мілан, Oscar Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-58272-4).
 «» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2385-X). Premio Letterario Cesare Pavese.
 «» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2478-3).
 «» (разом з Карло Лукареллі, Рим, Minimum fax, 2010. ISBN 978-88-7521-278-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2528-3).
 «» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2563-1).
 «» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2705-7).
 «» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2762-6).
 «Особлива вечеря» (, у збірці «», Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2816-9).
 «» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3053-8).
 «Серпневі ночі» (, у збірці «», Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3074-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3191-7).
 Збірка оповідань «» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3253-0).
 «» (Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3344-8).
 «» (L'altro capo del filo, Палермо, Sellerio, 2016. ISBN 978-88-389-3516-9).
 «» (Палермо, Sellerio, 2017, ISBN 978-88-38-93655-5).
 «Шкарпетка з подарунками Бефани» () у збірці «Рік детективів» (), Палермо, Sellerio, 2017).
 «» (Палермо, Sellerio, 2018, ISBN 978-88-389-3796-5).

Аудіокниги

 «Каміллері читає Монтальбано» (, на 2 CD, Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50974-0).
 «Стовп диму» у виконанні Фіорело (, на CD, Рим, Full color sound, 2006. ISBN 88-7846-010-9).
 «Онук Негуса» (, на 5 CD, Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2465-1).

Примітки

 Коментарі

 Використана література та джерела

Література

Посилання

Автори детективної прози
Італійські режисери
Італійські поети
Великі офіцери ордена «За заслуги перед Італійською Республікою»
Персоналії за алфавітом
Сценаристи XX століття
Італійські сценаристи
Драматурги XX століття
Італійські драматурги
Письменники за алфавітом
Померли в Римі
Померли 2019
Померли 17 липня
Народились 1925
Народились 6 вересня
Лауреати Інтернаціонального кинджалу


text:
Ryków (ukr. Риків) – wieś na Ukrainie, w obwodzie lwowskim, w rejonie turczańskim. Liczy około 210 mieszkańców. Pierwsze wzmianki o wsi pochodzą z 1654.

W 1921 liczyła około 245 mieszkańców. Przed II wojną światową w granicach Polski, wchodziła w skład powiatu turczańskiego.

Ważniejsze obiekty
 Cerkiew greckokatolicka

Bibliografia
 Mapa WIG Turka Pas 52 Słup 36 Warszawa 1937
 Księga adresowa Polski (wraz z W.M. Gdańskiem) dla handlu, przemysłu, rzemiosł i rolnictwa Towarzystwo Reklamy Międzynarodowej Warszawa 1928 s. 1552

Linki zewnętrzne

 zdjęcia cerkwi w Rykowie na stronie Klubu Karpackiego

Rejon turczański
Wsie w obwodzie lwowskim


text:
Die  Nifoʻoti (auch Nifo oti, samoanisch: Zahn am Ende, auch Bill Hooked Knife, Deadly Tooth, Head Knife oder auch Hook Club) ist eine Keule aus Samoa. Sie wird als Werkzeug, Waffe und Kultgegenstand benutzt.

Geschichte
Die Hakenkeule Nifoʻoti wurde von den Samoanern als Kriegswaffe entwickelt, jedoch als eine Nachahmung westlicher Formen. Bereits 20 Jahre nach James Cooks Ankunft wurden sie als eine einheimische Form betrachtet. Mit der Zeit wurde sie ein Kultgegenstand, der bei Riten und Tänzen (Tanzkeule) bis heute benutzt wird.

Beschreibung
Die Nifoʻoti besteht aus Hartholz (pau, roa). Es ist etwa wie ein kurzes Bootspaddel gefertigt. Die Form ist, entgegen anderen ozeanischen Keulen, monolinear und axial symmetrisch. Eine Seite ist mit einer Art Haken ausgestattet, die andere Seite ist mit einer gewellten Reihe Zähnen ausgestattet, die spitz und an den Enden scharf zulaufend sind. Am unteren Ende wird die Schlagfläche schmaler und bildet das Heft. Die anderen Seiten des Nifoʻoti sind scharf gearbeitet.

Meist ist die Oberfläche mit traditionellen Mustern und Schnitzereien und Einlagen verziert. Diese werden mit einem Haifischzahn hineingeritzt. Während in Tonga menschliche Figuren, Fische, Vögel oder Hunde als Motive benutzt werden, weisen samoanische Keulen Wellen- und Zickzacklinien, Quadrate oder kleine Dreiecke auf, wobei diese die Trochusmuschel (Kreiselschnecken) symbolisieren.

Nach der Kolonialisierung hergestellte Versionen behielten den Namen, hatten aber eher Ähnlichkeit mit einem Hau- oder Buschmesser und bestanden aus Metallklingen mit einem Haken an der Oberseite. Diese Version ist das Stahl-Nifoʻoti.

Literatur

 Te Rangi Hiroa: Samoan material culture. (= Bernice P. Bishop Museum Bulletin; 75). Bernice P. Bishop Museum, Honolulu 1930. Darin Kapitel: The Unilateral-Toothed and Hook Clubs, S. 603–605.
 George Cameron Stone: A Glossary of the Construction, Decoration and Use of Arms and Armor: in All Countries and in All Times. Dover Publications, Mineola, New York 1999, ISBN 0-486-40726-8, S. 469 .
 Sean Mallon: Samoan art and artists. University of Hawaii Press, Honolulu 2002, ISBN 0-8248-2675-2, S. 94–95 (mit Abbildung).
 Ad Linkels: Faʻa-Samoa. The Samoan way between conch shell and disco. A portrait of Western Samoa at the end of the twentieth century. Mundo Étnico Foundation, Tilburg 1995, ISBN 90-72840-09-7.

Weblinks
 Nifo'oti bei Pitt River's Museum

Einzelnachweise

Schlag- und Stoßwaffe
Ozeanische Waffe (historisch)
Kultgegenstand
Kultur (Samoa)


text:
James Francis Ryan (April 21, 1936 – August 31, 2022) was an American screenwriter in the DePatie–Freleng Enterprises, also the Filmation studios and Hanna–Barbera. As Jim Ryan he wrote the screen story from the 1987 ITC Entertainment Group film The Brave Little Toaster.

Career
Ryan began his career at DePatie-Freleng Enterprises, where he penned episodes of The Inspector and scripted the Pink Panther short Psychedelic Pink. At Filmation, he wrote for several cartoons alongside writing partner Bill Danch, including Mission: Magic! (starring Rick Springfield), Shazam!, one of Ryan's few forays into live action, and Fabulous Funnies. Ryan and Danch were head writers of The Secret Lives of Waldo Kitty.

His most notable contribution at the studio was Fat Albert and the Cosby Kids. Ryan wrote early episodes of the series as well as a Christmas special. While working on Fat Albert, Ryan's scripts were reviewed by a panel of teachers and psychologists to ensure there was educational content.

Ryan supervised stories for Hanna-Barbera's Casper and the Angels. While with the studio, he wrote the 1988 film Scooby-Doo! and the Reluctant Werewolf. Other productions Ryan wrote for include Pound Puppies and Tom & Jerry Kids.

In 1996, Ryan wrote an article for The Los Angeles Times, discussing his difficulty finding writing work at 60 years old and critiquing commercialism in animation. His last script was an episode of Hey Arnold!.

Works
His works include:
The Super 6: writer (1 episode)
The Pink Panther Show: story
Will the Real Jerry Lewis Please Sit Down: writer (1 episode)
Sabrina and the Groovie Goolies: writer (16 episodes)
Groovie Goolies: writer
Archie's TV Funnies: writer
Fat Albert and the Cosby Kids: writer (1 episode)
My Favorite Martians: writer
The U.S. of Archie: writer (16 episodes)
The Secret Lives of Waldo Kitty: writer
The New Adventures of Gilligan: writer (5 episodes)
Shazam!: writer (4 episodes)
Ark II: writer (1 episode)
The New Adventures of Batman: writer (1 episode)
The New Archie and Sabrina Hour: writer
Galaxy Goof-Ups: story
Buford and the Galloping Ghost: story
Yogi's Space Race: story (13 episodes)
The New Shmoo: story
Trollkins: story
The Kwicky Koala Show: writer
Space Stars: story
Shirt Tales: story (5 episodes)
Pink Panther and Sons: story
The New Scooby-Doo Mysteries: writer (2 episodes)
Paw Paws: story/writer (9 episodes)
Pound Puppies: writer (1 episode)
Scooby-Doo Meets the Boo Brothers: writer
The Brave Little Toaster: screen story
Scooby-Doo! and the Reluctant Werewolf: writer
A Pup Named Scooby-Doo: writer/teleplay (3 episodes)
Droopy: Master Detective: writer (7 episodes)
The Tom and Jerry Kids Show: writer (12 episodes)
The Cartoon Cartoon Show: writer (1 episode)
What a Cartoon!: writer (1 episode)
Hey Arnold!: writer (segment "Hookey")

References

External links

1936 births
2022 deaths
20th-century American screenwriters
American television writers
Filmation people
Hanna-Barbera people


text:
Ein Vektorskop (oft auch mit engl. vectorscope bezeichnet) ist ein vor allem für die Videotechnik spezialisiertes Messgerät. Bildsignale werden in der analogen Fernsehtechnik durch Vektormodulation übertragen, die mit einem herkömmlichen Oszilloskop nur noch schwierig betrachtet werden können. Das Vektorskop ermöglicht hingegen eine spezialisierte Darstellung der Farbvektoren. Als Hauptanwendung eines Vektorskops ist der Farbabgleich sowie die Analyse der Bildqualität zu nennen. Ebenso ist das Vektorskop bei der Analyse von  Kopierschutzverfahren in der Videotechnik nützlich, da diese meistens auf einer Manipulation der Farbvektoren beruhen. Messgeräte zur Untersuchung von digitalen Modulationsverfahren wie sie u. a. im Digitalfernsehen zum Einsatz kommen, werden dagegen meistens nicht als Vektorskop, sondern als Vektoranalyzer bezeichnet.

Als Vektorskop wird auch ein Goniometer (Stereosichtgerät) in der Tontechnik bezeichnet.

Funktionsweise
Bei älteren Geräten werden mit Hilfe einer Kathodenstrahlröhre die Farbvektoren optisch in einer kreisförmigen Skala angezeigt. Heute übliche Messgeräten berechnen die Vektordarstellung per Software in Echtzeit und sind zur Darstellung des Resultats meistens mit LCD-Bildschirmen ausgestattet.

Zur Darstellung werden in der vertikalen Richtung das Farbdifferenzsignal (R-Y) (Rot minus Helligkeit) und in horizontalen Richtung das Farbdifferenzsignal (B-Y) (Blau minus Helligkeit) aufgetragen. Bis auf konstante Faktoren entsprechen diese Farbdifferenzsignale dem U- und V-Signal im YUV-Farbmodell. Die Ermittlung der beiden Farbdifferenzsignale aus dem RGB-Farbraum erfolgt nach EBU-Spezifikation mit folgenden Gleichungen, wobei R für den Farbwert Rot, G für Grün und B für Blau steht:

Zur Ermittlung der beiden Farbwerte U und V erfolgt nach folgender Beziehung:

In der Fernsehtechnik werden für die X- und Y-Ablenkung direkt die reduzierten Farbdifferenzsignale U und V verarbeitet, wobei U auf der X-Achse und V auf der Y-Achse aufgetragen werden.

Je größer die Sättigung einer Farbe desto weiter außen befinden sich die abgebildeten Farbörter. Unbunte Töne ergeben einen Punkt in der Mitte des Bildschirmes (Schwarz/Weiß/Grauwerte). Eine Farbe lässt sich durch Angabe zweier Werte (Winkel am Vektorskop) und Farbsättigung (Abstand vom Mittelpunkt der Skala) definieren.

Die mit I und Q benannten Linien bezeichnen die Farbachsen des YIQ-Farbmodelles. Da Hautfarben normalerweise auf der I-Linie liegen, wird diese als Referenz für die Farbkorrektur angezeigt, denn Hauttöne, die stark von dieser Linie abweichen, wirken für das menschliche Auge unnatürlich.

Weblinks
 Vektorskop mit den U- und V-Farbartsignalen (Flash)
  – Eine Einführung zum Vektorskop (englisch)

Einzelnachweise

Fernsehtechnik


text:
Dalmor Bank (; ) ist eine mindestens 80 m unter dem Meeresspiegel liegende Bank im Archipel der Südlichen Shetlandinseln. Sie liegt vor dem östlichen Ende der Dufayel-Insel im Ezcurra-Fjord von King George Island.

Teilnehmer einer polnischen Antarktisexpedition (1976–1977) benannten sie 1980 nach ihrem Schiff Dalmor, das die Bank 1977 als besten Ankerplatz des Ezcurra-Fjords nutzte.

Weblinks
  (englisch)
 Dalmor Bank auf geographic.org (englisch)
 Dalmor Bank in der Datenbank des Marine Gazetteer (englisch)

Südliche Shetlandinseln
Südlicher Ozean
Bank (Meer)


text:
Диоме́д () — латинский грамматик второй половины IV века н. э.

Автор книги «Ars Grammatica», которая ценна своими историко-литературными примечаниями, заимствованными у Светония. Была издана у Х. Кейля: «Grammatici latini» (Lpz., 1857).

Литература

Латинские грамматики
Грамматики Древнего Рима
Лингвисты Древнего Рима
Латинисты


text:
Кюїр'є́ () — муніципалітет у Франції, у регіоні О-де-Франс, департамент Ена. Населення —  осіб (2011).

Муніципалітет розташований на відстані близько 145 км на північний схід від Парижа, 115 км на схід від Ам'єна, 19 км на північний схід від Лана.

Демографія

Розподіл населення за віком та статтю (2006):

Економіка

У 2010 році в муніципалітеті числилось 57 оподаткованих домогосподарств, у яких проживали 156,0 особи, медіана доходів виносила  євро на одного особоспоживача

Посилання

 Кюїр'є на сайті французького Національного інституту географії
 [ Розташування муніципалітету Кюїр'є на мапі Франції та сусідні муніципалітети]

Див. також
 Список муніципалітетів департаменту Ена

Примітки

Муніципалітети департаменту Ена


text:
Kevin Hofbauer, es un actor australiano conocido por haber interpretado a Christian Tapu en la serie Rush.

Biografía
Kevin creció en Australia, proviene de una familia de militares. Mientras estaba en Tasmania descubrió su pasión por la actuación y el baile.

En el 2007 fue aceptado en el Victorian College of Arts and Music "VCAM" de donde se graduó en el 2009.

Carrera
En el 2010 se unió a la tercera temporada de la serie australiana Rush en donde interpretó al Oficial de Policía Christian Tapu, hasta el final de la serie en el 2011.

En el 2011 apareció como invitado en la serie Small Time Gangster donde interpretó a Dean.

En el 2013 interpretó a Brian en el quinto episodio de la primera temporada de la serie Mr & Mrs Murder. Ese mismo año se unió como personaje recurrente de la cuarta temporada de la serie Offspring donde interpretó a Joseph Green.

Filmografía

Series de Televisión

Películas

Teatro

Referencias

Enlaces externos

 Rush Official Website: Cast - Kevin Hofbauer
 Kevin Hofbauer Hits his Acting Career Running

Actores de televisión de Australia


text:
«Манглеруд Стар» () — норвежский хоккейный клуб из города Осло. Основан в 1967 году. Выступает в норвежской хоккейной лиге.

История
В 1964 году в результате слияния столичных спортивных клубов «Манглеруд» и «Стар» был образован единый спортивный клуб «Манглеруд Стар». В 1967 году в клубе появилась секция по хоккею с шайбой. В 1973 году хоккейный клуб впервые вышел в высшую лигу Норвегии. В 1977 и 1978 годах клуб выиграл золото чемпионата страны.

В 90-х годах из-за финансовых проблем команда носила различные названия — «Осло» и «ЛМ-90», с 1994 по 1996 год в чемпионате Норвегии выступала объединённая команда «Манглеруда» и «Фурусета» — «Спектрум Флайерз». В 2005 году «Манглеруд Стар» был исключён из чемпионата Норвегии по финансовым причинам и переведён во вторую лигу. В сезоне 2009/10 команда вернулась в элиту, в 2012 году вновь была снята. С 2014 года, после банкротства команды «Русенборг», команда снова выступает в высшей лиге.

Достижения
 Норвежская хоккейная лига:
 Победители (2)  : 1977, 1978

Ссылки
 Профиль клуба на сайте eurohockey.com
 Профиль клуба на сайте eliteprospects.com

Примечания

Хоккейные клубы Норвегии


text:
Rhondda Cynon Taf este una dintre cele 22 zone de consiliu ale Țării Galilor. Pe lângă orașul reședință Tonypandy alte orașe importante sunt Aberdare, Mountain Ash și Pontypridd.

Zonele de consiliu ale Țării Galilor


text:
Two boats of the United States Navy have borne the name USS Hammerhead, named in honor of the hammerhead shark,  a voracious shark, found in warm seas, with a curious hammerlike head.

, was a , commissioned in 1944
, was a , commissioned in 1968 and struck in 1995

United States Navy ship names


text:
Vila Presidente Vargas é um bairro do município de Brumado, Sudoeste do estado brasileiro da Bahia, Região Nordeste do País. Está localizado a  nove quilômetros do centro da cidade, nas imediações da Serra das Éguas e possui uma população estimada em 3.200 habitantes (dados de 2016). No bairro está localizada a empresa de mineração Mgnesita Refratários.

História
No início de sua formação, a vila era denominada simplesmente de "Os Nove", por ficar distante do centro da cidade nove quilômetros. Inicialmente, a vila era denominada simplesmente de "Os nove", por estar situada a 9 km da sede do município. Foi criada por funcionários da empresa Magnesita S.A. para ficar mais próximos da empresa fabricante de tijolos refratários de Magnesita. Depois da morte do presidente Getúlio Vargas, os primeiros habitantes decidiram homenagear o presidente, denominando-a, assim, como Vila Presidente Vargas. Apesar de está afastada da sede do município, a vila é registrada nos dados territoriais como zona urbana.

A Vila Presidente Vargas surgiu em meados da década de 1940, quando a empresa Magnesita realizava suas instalações. Nesse período, a notícia da descoberta das minas já corria o Estado e o País, e assim, a cidade estava conquistando novos moradores, e muitos deles viam atraídos pela oferta de emprego oferecida pela mineradora. Nesse mesmo período foi formada também a Vila Catiboaba (condomínio fechado em frente à empresa), que foi construída com objetivo de acomodar os funcionários especializados que vinham para trabalhar nas instalações e manutenção industriais. Três fatores contribuíram para o crescimento do bairro: a instalação da empresa Magnesita, a presença da BR-030, que corta o bairro, e a construção da ferrovia Rede Ferroviária Federal (RFFSA), que foi construída para facilitar o transporte do minério.

Geografia e meio ambiente

Localizado aos pés da Serra das Éguas, às margens da BR-030, sendo atravessado pela Ferrovia Centro-Atlântica, o bairro faz limite com o Bairro Cinco e a Comunidade de Campo Seco (zona rural), onde o marco divisor é o Rio do Antônio e os moradores usam uma ponte pênsil para atravessar.

É justamente devido à localização que o bairro é afetado pela poluição causada pelo lançamento de gases tóxicos e pó, provenientes da indústria de mineração que ali se localiza. Embora se afirme que a empresa trabalha cumprindo determinações das leis ambientais, como uso de filtros, os moradores tem reclamado da fumaça e do pó, muitos afirmam ter adquirido doença pulmonar, por conta da poluição.

Infraestrutura

Embora o bairro tenha crescido de forma desordenada desde o seu surgimento, vem recebendo investimentos em infraestrutura, como em pavimentação, esporte e lazer. Conta com uma unidade básica de saúde (UBS) e um centro de referência de assistência social (CRAS); um campo de futebol gramado, uma quadra poliesportiva, algumas praças e escolas de ensino fundamental e infantil, além de uma creche. O bairro possui rede de água tratada pela Empresa Baiana de Águas e Saneamento (Embasa), rede de energia elétrica suprida pela Companhia de Eletricidade do Estado da Bahia (Coelba) e rede de esgoto canalizado, porém, não tratado.

Ver também
Lista de bairros de Brumado

Geografia de Brumado
Bairros da Bahia


text:
Spirembolus bilobatus is een spinnensoort in de taxonomische indeling van de hangmatspinnen (Linyphiidae).

Het dier behoort tot het geslacht Spirembolus. De wetenschappelijke naam van de soort werd voor het eerst geldig gepubliceerd in 1945 door Ralph Vary Chamberlin  & Wilton Ivie.

Hangmatspinnen


text:
Classificació final

Open

Referències

Competicions motociclistes del 1976
Edicions del campionat britànic de motocròs


text:
Slam 'N Jam '95 is a video game developed by Left Field Productions and published by Crystal Dynamics for the 3DO. Van Earl Wright was the announcer's voice for the game.

Gameplay
Slam 'N Jam '95 is a basketball game, but is not licensed by the NBA.

Reception
Next Generation reviewed the 3DO version of the game, rating it four stars out of five, and stated that "The pace is lightning fast, and when you hear the roar of the crowd, it's bound to give you chills. If you have any interest in the sport at all and own a 3DO, this is a must-have."

Next Generation reviewed the PlayStation version of the game, rating it three stars out of five, and stated that "It's still a great two-player game, but the one-player game doesn't hold its end up, and the technological race is passing this game right by."

Joel Easley from Kokomo Tribune reviewed the game and stated  that "Overall, Slam 'N Jam '95 is a solid two-player title for someone with an acquired athletic taste.

The game was awarded the 3DO Sports game of the year.

Reviews
GameFan (Jun, 1995)
Electronic Gaming Monthly (Aug, 1995)
GamePro (Aug, 1995)
Video Games & Computer Entertainment - Jun, 1995
The Video Game Critic (Feb 13, 2006)
GamesCollection (Mar 27, 2008) (Italian)
Mega Fun (Jun, 1995)

Notes

References

External links
 Slam 'N Jam '95 at GameFAQs
 Slam 'N Jam '95 at Giant Bomb
 Slam 'N Jam '95 at MobyGames

1995 video games
3DO Interactive Multiplayer games
3DO Interactive Multiplayer-only games
Basketball video games
Crystal Dynamics games
Left Field Productions games
Multiplayer and single-player video games
Video games developed in the United States
Video games scored by Burke Trieschmann


text:
Kevin Schmidt (ur. 20 kwietnia 1988 w Gießen) – niemiecki piłkarz ręczny, reprezentant kraju grający na pozycji lewoskrzydłowego. Obecnie występuje w Bundeslidze, w drużynie HSG Wetzlar.

Linki zewnętrzne

Przypisy

Reprezentanci Niemiec w piłce ręcznej
Urodzeni w 1988
Piłkarze ręczni HSG Wetzlar
Ludzie urodzeni w Gießen


text:
Erik Gustafsson (* 15. prosince 1988, Kvissleby) je profesionální švédský hokejový obránce momentálně hrající v týmu Luleå HF v nejvyšší švédské hokejové soutěži SHL, kde plní úlohu kapitána mužstva.

Ocenění a úspěchy
 2008 CCHA - All-Rookie Tým
 2009 CCHA - Nejlepší obránce
 2009 CCHA - První All-Star Tým
 2009 CCHA - Nejlepší nahrávač na pozici obránce
 2009 CCHA - Nejproduktivnější obránce
 2009 NCAA - Druhý All-American Tým (západ)
 2010 CCHA - Nejlepší obránce
 2010 CCHA - První All-Star Tým
 2010 NCAA - Druhý All-American Tým (západ)
 2011 AHL - All-Rookie Tým
 2011 AHL - All-Star Game
 2011 AHL - Nejlepší nahrávač jako nováček
 2015 KHL - Utkání hvězd

Klubová statistika

Reprezentační statistiky

Reference

Externí odkazy

Narození v roce 1988
Žijící lidé
Švédští lední hokejisté
Švédští hokejoví obránci
Hráči Philadelphia Flyers
Hráči Adirondack Phantoms
Hokejisté Central Collegiate Hockey Association
Hokejisté KHL
Hokejisté Nationalligy A
Hokejisté EHC Kloten
Mistři světa v ledním hokeji
Muži
Narození 15. prosince
Nedraftovaní hráči NHL


text:
Jerzy Romanik (ur. 21 września 1931 w Zakopanem) – polski górnik, działacz PZPR, członek Biura Politycznego KC PZPR (1981–1986).

Życiorys
Syn Michała i Wiktorii. Wykształcenie średnie zawodowe. Pracę zawodową rozpoczął w 1948 jako ślusarz-mechanik w technicznej obsłudze rolnictwa w Państwowym Ośrodku Maszynowym w Grodkowie. Po siedmiu latach przeniósł się do pracy w Państwowym Ośrodku Maszynowym w Kopicach, gdzie do 1958 pracował na stanowisku mechanika traktorowego. Od tegoż roku pracował w górnictwie pełniąc funkcję brygadzisty i górnika strzałowego-kombajnisty w Kopalnia Węgla Kamiennego Siemianowice.

Wieloletni działacz Związku Zawodowego Górników. W latach 1948–1956 członek Związku Młodzieży Polskiej. Od 1971 członek Polskiej Zjednoczonej Partii Robotniczej. Od 1976 do 1981 sekretarz organizacyjny Oddziałowej Organizacji Partyjnej. Od 1979 wchodził w skład plenum i egzekutywy Komitetu Miejskiego PZPR w Siemianowicach Śląskich. W latach 1980–1981 zastępca członka, a w latach 1981–1990 członek Komitetu Centralnego PZPR. Od lipca 1981 do lipca 1986 był członkiem Biura Politycznego KC PZPR oraz przewodniczącym Komisji Górnictwa KC PZPR. W latach 1981–1983 był członkiem Komisji KC PZPR powołanej dla wyjaśnienia przyczyn i przebiegu konfliktów społecznych w dziejach Polski Ludowej.

Odznaczenia
 Order Sztandaru Pracy II klasy
 Medal 40-lecia Polski Ludowej
 Medal jubileuszowy "Czterdziestolecia zwycięstwa w Wielkiej Wojnie Ojczyźnianej 1941–1945" (ZSRR)
 Jubileuszowy Medal 100 Rocznicy Urodzin Georgi Dymitrowa (Bułgaria)

Przypisy

Bibliografia
 A. Kępiński, Z. Kilar, Kto jest kim w Polsce – inaczej, część II, Wydawnictwo Czytelnik, Warszawa 1986, s. 403
 T. Mołdawa, Ludzie władzy 1944–1991, Wydawnictwo Naukowe PWN, Warszawa 1991, s. 417–418
 Informacje w BIP IPN

Członkowie Biura Politycznego KC PZPR
Członkowie Komitetów Miejskich PZPR
Członkowie Komitetów Zakładowych PZPR
Członkowie Związku Młodzieży Polskiej
Ludzie związani z Siemianowicami Śląskimi
Odznaczeni Medalem 40-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy II klasy
Polacy odznaczeni bułgarskimi orderami i odznaczeniami
Polacy odznaczeni sowieckimi orderami i odznaczeniami
Polscy górnicy
Sekretarze OOP PZPR
Urodzeni w 1931
Zastępcy członków Komitetu Centralnego PZPR


text:
Сомая Муттана Манейпандей (, 8 мая 1959) — индийский хоккеист (хоккей на траве), полевой игрок. Олимпийский чемпион 1980 года.

Биография

Сомая Манейпандей родился 8 мая 1959 года.

Играл в хоккей на траве за Бомбей.

В 1980 году вошёл в состав сборной Индии по хоккею на траве на летних Олимпийских играх в Москве и завоевал золотую медаль. Играл в поле, провёл 5 матчей, мячей не забивал.

В 1984 году вошёл в состав сборной Индии по хоккею на траве на летних Олимпийских играх в Лос-Анджелесе, занявшей 5-е место. Играл в поле, провёл 7 матчей, мячей не забивал.

В 1988 году вошёл в состав сборной Индии по хоккею на траве на летних Олимпийских играх в Сеуле, занявшей 6-е место. Играл в поле, провёл 7 матчей, мячей не забивал. Был капитаном команды.

Дважды в составе сборной Индии выигрывал медали хоккейных турниров летних Азиатских игр — серебро в 1982 году в Нью-Дели и бронзу в 1986 году в Сеуле.

В 1985 году был награждён национальной спортивной премией «Арджуна».

По окончании игровой карьеры работал в фирме «Бхарат Петролеум» в Мумбаи.

В 2007 году был награждён премией за достижения в жизни.

Примечания

Хоккеисты на траве Индии
Олимпийские чемпионы от Индии
Олимпийские чемпионы по хоккею на траве
Чемпионы летних Олимпийских игр 1980 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 1980 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 1984 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 1988 года
Лауреаты премии Арджуна


text:
Un Référendum de 2020 sur le contrôle des loyers a lieu le  en Californie. La population est amenée à se prononcer sur une initiative populaire, dite Proposition 21, visant à permettre aux gouvernements locaux de mettre en œuvre un contrôle des loyers sur les logements occupés depuis plus de quinze ans et dont les propriétaires possèdent plus de deux logements.

La proposition est rejetée à une large majorité.

Résultats

Références

Politique en novembre 2020
Californie
2020
2020 en Californie


text:
Brasilien deltog med 70 deltagare vid de olympiska sommarspelen 1948 i London. Totalt vann de en bronsmedalj.

Medaljer

Brons
 Algodão, Bráz, Ruy de Freitas, Marcus Vinícius Dias, Affonso Évora, Alexandre Gemignani, Alfredo da Motta, Alberto Marson, Nilton Pacheco och Massinet Sorcinelli - Basket.

Källor

1948 i Brasilien
Nationer i olympiska sommarspelen 1948
1948


text:
A testing reliability is a set of two probabilities, the definition of which varies by field.  In medicine, the sensitivity and specificity are conventionally used.  In the field of defect detection testing, the probabilities of detection and false call are conventionally used.

Product testing


text:
Pacséri Mészáros Lázár Ferenc Xavér József (Baja, 1796. február 20. – Titley, Anglia, 1858. november 16.) honvéd altábornagy, hadügyminiszter.

Életrajza
A római katolikus nemesi származású pacséri Mészáros családba született. Édesapja pacséri Mészáros János (1744–1800), Bács vármegye pénztárnoka, táblabíró, földbirtokos, édesanyja Piukovits Katalin (1762–1802) volt. Anyai nagyszülei Piukovics Antal (1722–1792), Bács vármegye alispánja, földbirtokos és Bobich Terézia voltak. Bátyja pacséri Mészáros Antal (1788–1875) volt. Mészáros Lázár apja, Mészáros másképp Gáhy János, Mészáros-Gáhy János, Bács vármegye táblabírája 1791. január 3-án II. Lipót magyar királytól nemesség és családi címer adományban részesült. 1801. február 27-én I. Ferenc magyar királytól a Mészáros Daniel, Antal és Lázár fivérek birtokadományt szereztek a Bács megyei Pacsérre.

Szülei négyéves korában meghaltak, ezért – rokonai között vándorolva – iskoláit Baján, Szabadkán, Pesten és Pécsett végezte. Az árvaságra jutott fiút nagybátyja, Piukovics János katymári plébános nevelte. A helyi káplánnak köszönhetően a kis Lázár négyéves korában megtanult olvasni. Falta a könyveket, és hamar megismerkedett a magyar és európai irodalommal. Jogi tanulmányait megszakítva lépett katonai pályára. 1813. augusztus 1-jétől főhadnagy volt egy Bács-Bodrog vármegyei lovassági alakulatnál. Részt vett a napóleoni háborúkban. 1816-tól a császári-királyi 7. huszárezred, majd 1837-től a császári-királyi 5. Radetzky gróf huszárezred (k.k. Husarenregiment Graf Radetzky Nr.5.) tisztje lett. Ezredével több mint tizennyolc évet töltött Itáliában. A Császári-Királyi Hadsereg itáliai erőinek főparancsnoka, Radetzky tábornagy felfigyelt a tehetséges huszártisztre, az ő javaslatára léptették elő 1845. október 20-án ezredessé és ezredének parancsnokává.

Mészáros Lázár rendkívül nagy műveltségű tiszt volt. Hét nyelven beszélt, és elmélyült ismeretei voltak a katonai tudományok mellett a társadalommal és a gazdasággal kapcsolatos egyéb tudományágakban is. 1837-től levelezett Széchenyi Istvánnal. 1844. december 21-én a Magyar Tudós Társaság levelező tagjává választották. Székfoglalójában a modern polgári társadalmak hadseregét választotta témául.

Kossuth Lajos javaslatára Batthyány Lajos 1848. március 22-én felkérte, hogy vállalja el az első felelős magyar kormányban a hadügyminiszteri posztot. Hivatalát az itáliai hadszíntérről visszatérve május 23-án vette át, rövid idővel ezután császári és királyi vezérőrnaggyá léptették elő, és elöljárója lett a Magyarországon állomásozó császári-királyi haderőnek. Mészáros Lázár elévülhetetlen érdemeket szerzett a magyar honvédsereg megszervezésében, joggal nevezik a magyar honvédség megteremtőjének.

Hadügyminiszterként ő készítette el az ország védelmére szükséges katonai erő kiállításáról szóló törvényjavaslatot. Júniusban Baja országgyűlési képviselője lett. Augusztus végétől a déli hadszíntéren kialakult kritikus helyzet miatt egy hónapon keresztül ő volt a délvidéki magyar hadsereg főparancsnoka, így Jellasics szeptember 11-ei támadásakor nem volt miniszteri hivatalában. Szeptember 20-án sikertelenül ostromolta a szerb felkelők táborát, Szenttamást. Szeptember 30-án tért vissza a fővárosba. Ő volt a Batthyány-kormány egyetlen minisztere, aki nem mondott le, hadügyminiszterként lett a megalakuló Országos Honvédelmi Bizottmány tagja.

December 13-ától átvette a mintegy tízezer fős felső-magyarországi hadtest parancsnokságát, de ezúttal sem bizonyult sikeres vezénylő tábornoknak. 1849. január 4-én a kassai ütközetben vereséget szenvedett Franz von Schlik császári altábornagytól. Január 9-én felmentették hadtestparancsnoki beosztásából, de a függetlenségi nyilatkozat kiadásáig továbbra is hadügyminiszterként tevékenykedett. Ettől kezdve május 6-áig volt ideiglenes hadügyminiszter, majd július 1-jén Kossuth a leváltott Görgei helyére főparancsnokká nevezte ki. Ténylegesen csak a közép-tiszai hadsereget bocsátották rendelkezése alá, és az ezt vezető Perczel Mór tábornok is saját elképzelése szerint irányította a hadműveleteket, ezért Mészáros július 26-án lemondott. Július 30-ától az új főparancsnok, Henryk Dembiński vezérkari főnökeként működött. A temesvári csata után augusztus 14-én az Oszmán Birodalomba távozott. Törökországban, Franciaországban és Angliában élt, majd az Amerikai Egyesült Államokban, Iowa államban farmerkedéssel is próbálkozott, egy ideig farmján vele dolgoztak emigráns társai, Katona Miklós honvédalezredes, Wratislaw Ede hadosztály-vezérkari tiszt, Dancs Lajos honvédkapitány. Mészáros Lázár 1858 októberében – rövid idővel halála előtt – tért vissza Angliába.

Végrendeletében úgy intézkedett, hogy nem kíván hazájába visszatérni mindaddig, amíg az ország területén idegen hatalom katonái tartózkodnak. Hamvait 1991. március 15-én helyezték végső nyugalomra a bajai Szent Rókus-kápolnában.

Művei
 Eszmék és jellemrajzok az 1848/9. forradalom eseményei és szereplőiről, Pest, 1871

Jegyzetek

Források
 Hermann Róbert: Az 1848-1849-es szabadságharc nagy csatái, Zrínyi Kiadó, 2004,
 Magyarország hadtörténete két kötetben (főszerkesztő: Liptai Ervin), Zrínyi Katonai Kiadó, 1985,
 Bona Gábor: Az 1848-49-es honvédsereg felső vezetői (Rubicon 1999/4)
 Nemeskürty István: 1848-49 – "Kik érted haltak szent világszabadság", LAP-ICS Könyvkiadó, 1998,

További információk
 Ács Tibor: Mészáros Lázár. A múlt magyar tudósai. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1996
 Mészáros Lázár: Törökországi napló (MEK)
 Mészáros Lázár, a tudós katona (Baja Story)
 A HÉT című műsor beszámolója Mészáros Lázár hamvainak hazahozataláról (wmv formátum)
 Mészáros Lázár emlékiratai

Magyar katonák
Magyarország honvédelmi miniszterei
MTA-tagok
Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc fontosabb alakjai
Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc leverése miatt emigrált személyek
Bajaiak
Országgyűlési képviselők (1848–1849)
Magyar poliglottok
1796-ban született személyek
1858-ban elhunyt személyek
Piarista diákok


text:
Orosz Margit (asszonynevén Máté Istvánné; Miskolc, 1956. augusztus 30. –) magyar költő, író, pedagógus, a Montázsmagazin újságírója.

Életrajz
A költő Miskolcon született, akit a "Bánvölgye poétája"nak is neveznek. Édesapja hivatalnok, de több pedagógus volt a családjában. Két lánya született. Jelenleg Bánhorvátiban él és alkot.

Munkássága
Írásaival már az 1970-es évek végén, a 80-as években találkozhattak az olvasók az IM-ben, az Észak-Magyarországban, a Napjaink folyóiratban. Az elmúlt időszakban olyan irodalmi, művészeti folyóiratok közölték verseit, mint például: a Holnap Magazin, a Délibáb, a Főnix Dala, A Hetedik, Kláris, Délibáb, Montázsmagazin, Magyar Múzsa, Agria, Kaptárkövek, Életünk – Az európai magyar katolikusok lapja, Muravidék, Garabontziás, Alkotó és online felületek.

Első kötete 2013-ban jelent meg Tűnődések címmel az "Alkotók és alkotások" sorozatban a Tompa Mihály Gömöri Kulturális Egyesület gondozásában. Második kötete A csend hangjai 2015-ben került kiadásra, 2018-ban két kötete látott napvilágot: a Lelkek zenéje és a Gyermektükör. Ez utóbbival a gyermekeket szólítja meg.

Köteteit nemcsak szűkebb környezetének ajánlja, hiszen tartottak könyvbemutatót többek között Budapesten, Miskolcon, Debrecenben, sok magyar városban, településen, sőt határon túli városokban is.

Versei üzenetét szívesen adják tovább tanítványai ünnepélyeken, író-olvasó találkozókon. Néhány műve megzenésített változatban is elérhető az érdeklődők számára. Felkérésekre fővárosi, megyei, városi, községi irodalmi, kulturális rendezvényeken vesz részt versmondással, illetve önálló esttel. Olykor előadásokat tart irodalmi témákban általános és középiskolákban. Elsődlegesen a TIT keretei között. A Montázsmagazinban és a Kláris kulturális, művészeti folyóiratban rendszeresen jelennek meg írásai: esszéi, interjúi, kulturális rendezvényekről szóló beszámolói. Városi és községi vers- és prózamondó versenyek zsűrijének állandó résztvevője.

Költészete
Elsősorban természeti környezetéről, szülőföldről, hazaszeretetről, hagyományok tiszteletéről szólnak művei, de a gyermekversek is megjelennek repertoárjában.

Írásai titkokat rejtenek, de kiolvasható belőlük a nemzet, a haza, anyanyelvünk sorsán, a hektikus világunk ellentmondásain aggódó ember, az anya, a pedagógus, a társ vallomásai, s az idők szavát is megértjük, ha a sorok között olvasunk.

Művei
 Tűnődések (verseskötet, 2013)
 A csend hangjai (2015)
 Tollas Tibor: Hazafelé című versének komplex elemzése
 "Keresek egy csodát, egy titkot" – Ady Endre nyomában (tanulmány)
 Kégl Ildikó: Tárgyiasult gondolatok 2. Értékek Borsodból, Abaújból és Zemplénből című könyv nyitó verse (Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Önkormányzat, 2016)
 Lelkek zenéje (2018)
 Gyermektükör - Panna kalandjai és más gyermekversek, mesék (2018)
 Percidő (hangoskönyv, 2020)
 Vésett idő – Válogatott versek (Rím Könyvkiadó 2020, )
 Ágoston dala - Gyermekversek, Gór Mihály rajzaival, kifestőkönyv melléklettel (BÍRÓ family Nyomda és Könyvkiadó 2022, )

Antológiákban
 Láthatatlan falak – Holnap Magazin (2013)
 Ébredő idő – Holnap Magazin (2014)
 Égő csillagokkal Angyalok kelnek – Az Allegória Irodalom- Művészeti és Közösségi Portál karácsonyi antológiája (2014)
 Ünnepi csend – Irodalmi Rádió (2016)
 Szárnyakat adni (Pedagógus írók és költők antológiája) – Irodalmi Rádió (2017)
 A nyár varázsa – A Montázsmagazin antológiája (2018)
 Lelkek iskolája (Pedagógus alkotók antológiája) – Irodalmi Rádió (2018)
 Szinva-parti sztorik (Miskolci antológia) – Irodalmi Rádió (2018)
 Ész-szív összehangoló (Szépirodalmi antológia) – Irodalmi Rádió (2018)
 Szárnypróbálgatók 2019 Magyar anyanyelvű alkotók országos antológiája
 Aranyhíd antológia – Idővel érik a gyümölcs – Adrianus Kiadó (2018)
 Szó-kincs antológia – Aposztróf Kiadó (2019)
 Kláris antológia (2019)
 Szeretem az állatokat – A Montázsmagazin antológiája 2019
 Kláris antológia (2020)
 Délibáb antológia (2020)
 Kláris antológia (Uránusz Kiadó, 2021)
 Új tavasz (Uránusz Kiadó, 2022)
 Számadás – A Montázsmagazin antológiája 2022 (Wing Kiadó)

Tagságai
 Cserhát Művészkör (Budapest)
 Főnix Irodalmi Kör (Debrecen)
 Irodalmi Rádió
 Kortárs Költők Társasága
 Poet költők csoportja
 A Hetedik - kortárs magyar írók és költők csoportja
 Krúdy Irodalmi Kör
 Magyar Újságírók Közössége
 Magyar Nemzeti Írószövetség

Díjai, kitüntetései
 Megyei Pedagógiai Díj kiemelkedő nevelő-oktató és kulturális munkáért (2009)
 Németh László-díj miniszteri kitüntetés (2015)
 Pedagógus Szolgálati Emlékérem (2016)
 Országos Mécs László Irodalmi Díj (2018)
 "Szárnypróbálgatók 2019" Országos Irodalmi Díj bronz fokozat líra kategóriában
 Montázsmagazin Alkotói díj  (2019)
 Kláris Nívódíj II. fokozat (2020)
 Bánhorváti község díszpolgára (2020. augusztus 20.)
 A Magyar Kultúra Lovagja (2021)
 Krúdy-emlékérem bronz fokozata (2022)

Egyéb elismerések
 Art-díj Cserhát Művészkör (2014)
 "Aranydiplomás költői cím" Cserhát Művészkör (2015)
 Az év pedagógus költője - Irodalmi Rádió elismerő oklevele (2015)
 "Út a boldogsághoz" pályázat elismerő oklevele - Irodalmi Rádió (2016)
 "Hit és Remény" pályázat elismerő oklevele - Irodalmi Rádió (2017)
 "Szülőnek lenni" pályázat elismerő oklevele - Irodalmi Rádió (2017)
 József Attila Emlékdíj - Cserhát Művészkör (2017)
 Római Sas Birodalma Lovagrend Kulturális Hivatalának tagja

Jegyzetek

Források
 A Csend hangjai - Magyar Hírlap 2015. április 22.
 Barcikai Históriás: Írok, mert nem tehetek mást 2016. június 7.
 Beszélgetés Orosz Margit költővel YouTube (44:25)
 Orosz Margit pedagógus, író, költő, a Bán-völgye poétája Montázsmagazin, 2018. április 23.

További információk

 Encsi kirándulás Bánhorváti kisbíró, XI. évfolyam 3. szám, 2014. augusztus
 Orosz Margit 29 verse a poet.hu oldalon
 Orosz Margit Barcikai Históriás
 Irodalmi kávéház Orosz Margittal Kolorline.hu, 2020. augusztus 12.

Magyar költők
Magyar pedagógusok
1956-ban született személyek
Miskolciak
Magyar nők
Élő személyek


text:
Анфельдштрассе 107 () - жилое здание в Дюссельтале (район Дюссельдорфа, Северный Рейн-Вестфалия, Германия). Построено до 1904 года архитектором Германом фон Эндтом в стиле  с редким декором в стиле модерн. Здание не сохранилось.

Описание
Трёх с половиной этажное здание по фасаду имело длину 12,50 м. Фасад был разделен на четыре оси. Третью ось венчал фронтон. Сильно рельефный каменный фасад был стилистически связан с офисным зданием архитектора Эндта на . Круглоарочный главный вход находился на левой оси и продолжался на втором этаже оригинальным остроконечным шаблоном. На фасаде доминировал двухэтажный эркер.

На втором этаже, с левой стороны, находилась прихожая, из которой можно было попасть в две комнаты, выходящие окнами на улицу, — в кабинет и гостиную. На втором этаже также находились атриум, гардероб, столовая и зимний сад. На третьем этаже здания с фасадной стороны были две комнаты, одна из которых была расширена эркером.

Фом Эндт развил идею данного этажного планирования в другом жилом здании: «В комплексе дома на  архитектор Германн фом Эндт доводит до совершенства поэтажный план своего вышеупомянутого здания на Анфельдштрассе 107».

Часть Анфельдштрассе к юго-востоку от Ретельштрассе позже была переименована в Ахенбахштрассе. Если дома не были перенумерованы (как и на остальной части Анфельдштрассе), участок с номером дома 107 находился (или находится) к югу от перекрестка с Хердерштрассе напротив Шиллерплац. В 1920-х годах владельцем и жильцом дома на Ахенбахштрассе 107 был Эрнст Кнаккштедт (1862–1930) — генеральный директор компании по производству стальных конструкций Hein, Lehmann & Co.

Примечания

Литература
 Ассоциация архитекторов и инженеров Дюссельдорфа (издатель.): Дюссельдорф и его здания. Л. Шванн, Дюссельдорф, 1904 г., стр. 373 (иллюстрация и поэтажный план), стр. 379 (упоминается в тексте).

Утраченные здания и сооружения Дюссельдорфа
Дюссельдорф-Дюссельталь


text:
Les Vainqueurs de la Bastille étaient les émeutiers qui participèrent à la prise de la Bastille le . Une étude de Raymonde Monnier montre que 69 % de ses membres étaient des travailleurs du faubourg Saint-Antoine.

Les Vainqueurs de la Bastille créèrent une association qui comportait des statuts et des règlements. Tout comme des anciens combattants, ils prenaient part aux fêtes civiques et arboraient sur leur poitrine une couronne murale décorative en cuivre. Les Vainqueurs de la Bastille se distinguaient des autres révolutionnaires par une médaille où était inscrite la citation latine «  » (« Ignorent-ils que les armes ont été données contre la  servitude ? ») et dont le ruban était aux couleurs de la ville de Paris. Chacun détenait également un cachet en cuivre représentant les tours de la Bastille.

Par un décret du , l'Assemblée constituante leur offrit un brevet, des décorations, un uniforme et des armes. Sur le canon du fusil et la lame du sabre était gravée cette phrase : « Donné par la Nation à […], vainqueur de la Bastille ».

Lors de la Fête de la Fédération, le , on leur réserva les places d'honneur.

Les mois passant, ils furent sujets aux railleries à force de ressasser leur geste héroïque.

Notes et références

Notes

Références

Sources
 .
  .

Articles connexes
 Bastille (Paris)
 Prise de la Bastille
 Jean Antoine Rossignol
 Pierre-Mathieu Parein du Mesnil
 Léonard Bourdon
 Stanislas-Marie Maillard
 Claude Fournier l'Américain
 Jean Dussaulx
Joseph Souberbielle

Société et Révolution française


text:
Nacque a Sydney e iniziò la sua carriera scientifica all'età di 13 anni, come assistente non retribuito di Edgar Ravenswood Waite presso il Museo Australiano della città natale; Waite lo incoraggiò nello studio della zoologia. Tre anni dopo venne assunto come «assistente meccanico» e altri cinque anni dopo divenne curatore dei pesci, impiego che mantenne fino alla morte.

McCulloch fu un prolifico collezionista e pubblicatore; a partire dal suo primo lavoro del 1906 (pubblicato nei Records of the Australian Museum), non passò un anno senza un suo contributo alla scienza e scrisse in tutto più di 100 lavori originali, molti dei quali illustrati da lui stesso. Per ingrandire le sue collezioni viaggiò moltissimo, raggiungendo il Queensland, l'isola di Lord Howe, la Nuova Guinea, la Grande Barriera Corallina e varie isole del Pacifico. Oggetto principale dei suoi studi furono i pesci, ma tra il 1905 e il 1921 fu anche responsabile della collezione di crostacei e scrisse alcune opere significative sui decapodi. Nel 1922 viaggiò attraverso il Papua con il Capitano Frank Hurley. Nello stesso anno la Società Zoologica Reale del Nuovo Galles del Sud pubblicò la sua Check List of Fishes and Fish-like Animals of New South Wales.

L'intenso lavoro di McCulloch sembra che avesse danneggiato la sua salute, dal momento che fu costretto a trascorrere un anno lontano dagli studi per motivi di salute. Ciononostante, nel 1925 morì a Honolulu. In tutto la sua collezione comprendeva oltre 40.000 esemplari e David Starr Jordan lo considerò «il più grande esporto di pesci dell'emisfero australe». A Lord Howe venne eretto un monumento in sua memoria. Nel 1930 venne pubblicata l'imponente A Check List of the Fishes Recorded from Australia, edita da Gilbert P. Whitley a partire da materiali scritti da McCulloch stesso.

Bibliografia
 McCulloch, Allan Riverstone (1885 - 1925) at Bright Sparcs
 Serle, Percival (1949). "McCulloch, Allan Riverstone" . Dictionary of Australian Biography. Sydney: Angus and Robertson. Retrieved 2009-07-11.

Altri progetti

Collegamenti esterni

McCulloch, Alan Riverstone


text:
Anzoátegui – miasto w Kolumbii, w departamencie Tolima.

Miasta w Kolumbii


text:
Études d'architecture en France
 École nationale d'architecture de Rabat (Maroc)

Homonymie


text:
Crow est un groupe de rock indépendant australien, originaire de Sydney. Il est essentiellement connu pour trois albums sortis dans les années 1990. Malgré un accueil souvent enthousiaste de la critique, notamment une nomination au prix du meilleur album de 1993 par ARIA Charts pour Railhead, le groupe n'a jamais connu de succès commercial important. Formé en 1986 par Peter Fenton et Peter Archer, Crow a toutefois conservé dans son pays d'origine une solide base de fans, et ce en dépit de sa mise en sommeil depuis 1999. En juin 2007, le groupe recommence à jouer de façon informelle.

Biographie

Débuts
Le groupe est formé en 1988. Il comprend initialement les frères Peter (guitare, chant) et John (batterie), le bassiste Jim Woff et le guitariste Peter Archer. Crow est particulièrement imrpévisible. Le bassiste et membre fondateur Paul Gormack, quitte le groupe juste avant l'enregistrement d'un premier album. Crow enregistre son premier album, My Kind of Pain, à Chicago en 1992 avec Steve Albini (Big Black) comme producteur. Il est par la suite remixé par Tim Whitten avant sa sortie. Pendant cette période, Crow tourne et joue avec plusieurs groupes comme Straitjacket Fits, Pavement, Sebadoh et The Verlaines.

Ils sortent un autre album au label Half a Cow, intitulé Helicon Days en 1994. Le groupe signe ensuite à un plus grand label, RooArt, auquel il publie son deuxième album, Li-Lo-ing, en 1995. Il fait participer Warren Ellis (Dirty Three) et Chris Abrahams (The Necks). Richard Andrew (Underground Lovers, Registered Nurse) remplace ensuite Andy Marks à la batterie. S'ensuit une longue tournée avec Jeff Buckley. En 1998, Juice Magazine qualifie Crow de meilleur groupe australien depuis The Birthday Party.

Peter Archer emménage plus tard à Melbourne en 1996 pour construire une famille et poursuivre ses intérêts musicaux avec le groupe Odette, laissant Crow dépourvu de l'un de ses créateurs. Avec l'ajout de Chris Abrahams et Michael Christie aux claviers, le style musical du groupe évolue comme en témoigne la sortie de Play With Love en 1998. Mais l'album n'atteint pas les ventes escomptés par son label, BMG. Peter Fenton continue en solo publiant l'album In the Lovers Arms en 2004.

Retour
Au début de 2007, le groupe répète pendant un concert au Cad Factory de Marrickville (Sydney). Pendant cette performance, Peter Fenton indique que ce n'est que les prémices d'un retour. Le nouveau groupe dans l'ancien batteur Andy Marks, the Child Detectives, est formé avant la performance de Crow.
En août 2008, Crow joue avec le groupe local Hoss.

En 2010 sort l'album Arcane. Il fait participe les quatre premiers membres du groupe, Peter Archer (guitare, chant), Peter Fenton (guitare, chant), Jim Woff (basse) et John Fenton (batterie). Arcane est le premier album du groupe depuis My Kind of Pain produit par Steve Albini en 1993 ; il est publié en juin 2010 au label Nonzero Records. Mixé par Jim Moginie de Midnight Oil aux Oceanic Studios, l'album est bien accueilli par la presse spécialisée.

Notes et références

Liens externes
 Crow sur Half a Cow Records

Groupe australien de rock indépendant
Groupe australien de garage rock
Groupe musical australien des années 1990


text:
A rezes nádbogár (Donacia semicuprea) a rovarok (Insecta) osztályának bogarak (Coleoptera) rendjébe, ezen belül a mindenevő bogarak (Polyphaga) alrendjébe és a levélbogárfélék (Chrysomelidae) családjába tartozó faj.

Előfordulása
A rezes nádbogár előfordulási területe Európa. Nyáron gyakori.

Megjelenése
Ez a bogárfaj mintegy 1 centiméter hosszú. Szárnyfedői sorokba rendezetten pontozottak. A Donacia nemre a fémes fényű szárnyfedők a jellemzők. Közép-Európában 21 faj él, melyek nehezen meghatározhatók. Kékes, zöldes vagy rézszínű fémes csillogásuk nem fajspecifikus tulajdonság.

Életmódja
A rezes nádbogár tavak és holtágak lakója. Tápláléka vízi- és parti növények levelei és lágy szárrészei. Főleg nádszárakon és harmatkásán él. A lárvák növényeket szívogatnak a víz alatt.

Források

Rovarfajok
Levélbogárfélék
Európa bogarai