text:
Mathangwane is a village in the Central District of Botswana administered under Tutume Sub-district Council. The village is located at the confluence of Shashe and Vukwi rivers, 25 kilometres west of the City of Francistown along the A3 highway and almost entirely on the left bank of Shashe River. The population of the village was 5,075 in the 2011 national population and housing census. The village is characterised by many river valleys, mostly tributaries to Shashe River and used for identifying the village community wards (dikgotlana) boundaries.

History

The village is originally an ethnic kalanga and is currently ruled by She Itekeng Mongwaketsi Mathangwane. In 2008, Mathangwane planned celebrations for its centenary anniversary.

In the 1980s, Mathangwane was known for persistent vehicle accidents that occurred at the Shashe River single-lane bridge linking the village to the City of Francistown. At the time, there were rumours that there was a resident evil ghost at the bridge which deceived drivers into driving off the bridge at night causing those mostly fatal vehicle accidents. The old single-track road bridge was replaced in the mid 1990s with a new dual-track single carriageway bridge and those historic vehicle accidents at the bridge river crossing ended.

With the emergence of Francistown as a city in 1997 and the political and economic instability in Zimbabwe, Mathangwane saw an influx of migrants from other tribes of Botswana who couldn't afford accommodation rentals in the new city and illegal immigrants from Zimbabwe who had fled economic collapse and political persecution causing rapid growth to the village population. These influx led to indigenous villagers being made to forfeit their farmland around the village to government for allocation to newcomers for residential use.

In 2003, Mathangwane was made the headquarters of the newly established Tonota-North Constituency following a constitutional amendment which increased the number of constituencies in Botswana from 40 to the current 57 elected seats. The Constituency has since been renamed Shahe-West following a number of heated high level Kgotla meetings in Mathangwane where the majority of residents pointed out their detest of the former name.

Climate

Climate Chart

Tropical Cyclone Dineo
In February 2017, Tropical Cyclone Dineo triggered destructive floods in and around Mathangwane, badly damaging the A3 highway between the City of Francistown and Sebina Junction and further north from the village of Nata to Gweta, badly disrupting traffic with some parts of the road having to be temporarily closed for safety. The damages to the A3 highway later became some kind of death trap, causing a rise in fatal vehicle accidents in and around Mathangwane following delays by the Ministry of Transport and Communications in effecting repairs.

Infrastructure

Schools

There are two primary schools in the Village namely Mathangwane Primary School and Mpatane Primary School, one junior secondary school called Chamabona Junior Secondary School - formally Chamabona Community Junior Secondary School before being completely taken over by the Government, and two day-care centres in Mathangwane. There is no senior secondary school in the Village. After attaining junior certificate, children are often admitted to either Shashe River School, Mater Spei College, Tutume McConnell Community College  or Masunga Senior Secondary School. This arrangement long proved strenuous to underprivileged families with their children dropping from school or performing badly in form five examinations due to the economic pressure.

Roads
With the exception of A3 highway passing through the village, all village internal roads are dirt roads mostly impassable after heavy rains; existing un-bridged river valley crossings within the village long presented a challenge to villagers' free movement during rainy seasons due to this streams regular flooding. Villagers eagerly approved plans for the construction of Mmandunyane-Shashe Mooke-Borolong-Chadibe-Mathangwane road in early 2007 which they viewed as the only hope for the improvement of the village internal roads infrastructures. Arup Botswana was appointed to do the construction of the road which was said to be 70 km in length. It later emerged that in light of the revenue constraints due to then ongoing global economic and financial crisis, the Central District Council (CDC) had to prioritise on its projects and the road was never constructed.

Healthcare facility
The village healthcare consists of a single clinic staffed with a few full-time general nurses and a single medical doctor handling short term inpatients and outpatients medical reviews. Since the turn of year 2000, the only improvements to the existing clinic was an addition of a Maternity Ward and the installation of a Caravan which serves as a Voluntary HIV Counselling and Testing (VCT) center, a part of the existing Botswana's national HIV treatment programme which saw the Government of Botswana being commended by World Health Organization for demonstrating a very high level of political commitment by successfully addressing the HIV/AIDS epidemic and showing how antiretroviral therapy could be provided on a large scale in resource-constrained settings. The clinic refers seriously ill patients requiring hospitalisation to Nyangabwe Referral hospital and those with severe mental disorder to Jubilee hospital both located in the City of Francistown.

Potable water
The village was connected to Shashe Dam water supply reticulation through the City of Francistown in 2001 which triggered Shashe Dam water treatment plant upgrade works to augment increased water demand. Before the nationwide implementation of The Water Sector Reforms Programme by the government in February 2010 when all existing water supplies and sewage reticulations were taken over by Water Utilities Corporation (WUC), water connections applications and bill payments were only done in Tutume village which is 75 km west of the village at the Local Government offices. WUC has since the take over, opened a local customer service center in the village where all required water services are rendered.

Village shortfalls
Villagers receive Government services from different places with vast geographical distances, i.e. City of Francistown, Tonota, Tutume, Marapong, Masunga and Serowe, and this disadvantage locals from benefiting from existing government programs and services.

Like many Botswana villages, community developments and minor projects that do not require expert consultancy are controlled by a group of volunteers called the Village Development Committee (VDC). Majority of Mathangwane VDC volunteers use it as a platform to gain popularity before joining the village politics; an unproductive and egocentric practice hindering the success of the Village VDC. Villages similar to Mathangwane in size and population through their VDC developed community projects that continue to sustain the livelihood of their villagers, for example, Mathangwane does not have a Community Hall nor rented small business stalls all which are schemes supported by government through community projects and long proved worthy in income generation for small communities like Mathangwane.

Demographics
Mathangwane is divided into community wards or dikgotlana. They are Mathangwane (main community ward), Mpatane, Nkuelegwa, Mashungwa, Matshegong/Mathiwa (nicknamed 'Palamakuwe' for its residents' noisy unruly parting style in the early 1980s), and other community wards that emerged with village growth. Each kgotlana has its own sub-chief or Kgosana. Until recently, Hobona village, 10 km west of Mathangwane along the road from Francistown to Nata was one of the main and oldest community wards of Mathangwane under the leadership of Mfi Kgosana Seitshwenyeng Hobona.

Settlement in the area may have been chosen for the presence of perennial water sources (from the Shashe and Vukwi Rivers).  In the late 20th century the village streached along the river bank from the North to the South with the west being locals' seasonal farm land.  The eastern side of the Shashe River is the North East District and is predominately elite villagers' farm land and ranches administered in Masunga Village. The increase in population and water system reticulation by government saw new settlers being allocated residential land on the underprivileged villagers' seasonal farm land in the west. This prompted locals to informally call the area 'New Xadi' (named after the  government resettlement area for the former Central Kalahari Game Reserve (CKGR) San people in the Ghanzi District).

Politics

Brief History
The Botswana Democratic Party (BDP) dominated the village Local Government Ward politics since the first elections in Botswana in 1965 making the village a BDP stronghold.

Mfi Chite was the first Councillor for the village following a win in the October 1974 general elections; this was after the 1972 constitutional amendment which grouped villages of Borolong, Chadibe, Makobo, Mathangwane, Natale and Shashe Mooke into a single Local Government Ward un-axing them from the then Tonota Local Government Ward. The grouping was broken down further in 1982 constitutional amendment un-axing villages of Borolong, Natale, and Shashemoke from the ward.

Mfi Chite retained the Local Government Ward seat for BDP in both the 1979 and 1984 general elections. Mfi Rabeka HULELA won the village Local Government Ward seat again for BDP in the October 1989 general elections following Mfi Chite's retirement from politics at the end of his office term. Mfi Hulela retained the village Local Government Ward seat for BDP in the October 1994 general election and remained the ward Councillor until her death in 1998, after which the ward remained without a Councillor until the October 1999 general elections when Mfi Tabona MUNYADZWE won the ward again under BDP.

In 2000, Mr. Ookame NTOBEDZI won the ward by-elections under BDP following the passing of Mr. Munyadzwe. In 2003, another constitutional amendment saw Mathangwane being split into two Local Government Wards (Mathangwane North and Mathangwane South). BDP won both Local Government Wards seats in the October 2004 general elections with Mr. Ookame NTOBEDZI representing Mathangwane South and Mfi Gilbert NKHUKHU representing Mathangwane North. In 2007, Mr. Ipuseng CHIKANDA won the by-election of Mathangwane North Local Government Ward seat for the BDP following the passing of Mr. Nkhukhu.

Upsets
With known village political trend, BDP Local Government Wards prospective candidates fiercely contested their party primary elections with the knowledge that a win guaranteed individuals seats at the Local Government Chambers.

Mr. Ookame NTOBEDZI was defeated by Botswana Congress Party (BCP) candidate, Mr. James DLAMINI in Mathangwane South while Mr. Ipuseng CHIKANDA was defeated in Mathangwane North by Mr. Kenosi MABALANE also from BCP in the 2009 General Elections marking the first ever BDP defeat in the village. This surprise defeat of BDP Local Government Wards candidates led to a major campaign in the village in 2010 following the passing of Mr. Baledzi GAOLATHE for the Tonota-North Parliamentary by-elections which BDP won. Opposition parties later accused the ruling party (BDP) of using government resources including public media in their party campaigns and at the same time opposing funding of political parties by government.

The BCP's Local Government surprise victory in the village was viewed as a significant breakthrough in a historical BDP stronghold and opposition parties made an unofficial pact in support of the BCP's Tonota-North Parliamentary candidate, Dr. Habaundi Njiro HOBONA during the 2010 Parliamentary by-election.

BDP comeback;- 2014 General Elections
The Tonota North Constituency was re-named Shashe-West and the Constituency Local Government Wards were re-subdivided into new wards leading to Mathangwane North and Mathangwane South wards being merged into a single but smaller Local Government Ward (reduced by un-axing Chadibe and Hobona which had been constituents of the two previous wards) called Mathangwane Ward to be contested for in the following elections. During the 2014 General Elections, Mr. Nehemiah Gerald HULELA of BDP defeated Mr. Kenosi MABALANE of BCP who had won one of the former constituent wards in the 2009 General Elections.

On 25 November 2018, Hon. Hulela passed on, becoming the fourth village seating Councillor to be deceased in twenty years. The village ward was again left without a Councillor until the 2019 Botswana General Elections like in 1998.

Lead-up to the 2019 Botswana General Elections
In an effort to gain political mileage, the ruling BDP's area MP, Hon. Fidelis MacDonald MOLAO visited villagers in Shashe-West Constituency addressing Kgotla meetings accompanied by the Minister of Transport and Communications announcing that the long-awaited Mmandunyane-Shashe Mooke-Borolong-Chadibe-Mathangwane road construction will begin early 2019. The total distance of the road has now been increased to 82 km and is to include road links to Makobo and Natale villages. The reasons for suspending the road construction earlier after 2007 has been changed by the two ministers from the original statement of averting the impact of the 2008 global recession to now being due to the high number of homesteads which were supposed to be relocated to pave way for the road.

Two former Village Development Committee (VDC) volunteers will be contesting for the village political Local Government Ward seat under the BDP and Umbrella for Democratic Change (UDC) continuing the village tradition where the VDC was converted into a political tool.

2019 Elections BDP Win
The Mathangwane Ward Local Government Elections were eventually won by the BDP with Hon. Samora GABAAKE getting 1,250 votes while Mr. Thabani MODISAOTSILE of UDC got 1,022 votes. The BDP further worn the Shashe West Contituency Parliamentary Elections with Hon. Fidelis MacDonald MOLAO getting 7,181 votes to Mr. Alfred Alfa MASHUNGWA of UDC who got 5,911 votes, Mr. Gaorewe KEAGILE of Alliance for Progressives who got 608 votes and Mr. Blackie Master NDWAPI of Botswana Patriotic Front who got 483 votes.

Industry
The area around Mathangwane consists of crop and cattle farmland. There are also a number of poultry and vegetable farms who supply Francistown and the local market.

Mathangwane does not have a major shopping center but has a cluster of shops and bars mostly along the Francistown-Nata main road, selling clothes, fast food, alcohol, building materials to car and bicycle parts. There are also a number of hair salons that boom around Christmas time specialising in afro-styles. The most stable are a few brick molding entrepreneurs who specialise in pressed concrete bricks and supply locals for individual house construction developments. Trade services such as metal-smiths, plumbing, bricklaying, and electrical installation are supplied by individuals, in a largely unregulated trade.

Just like other villages in the proximity of a city, Mathangane Villagers has a potential to drive their economy from real estate and construction trade. The Village has recently attracted influx of people working in Francistown looking for rented accommodation and outright property purchases; this resulted in a rapid property appreciation in the Village. There is, however, been little growth in the number of job creation. High rates of crime have become a disincentive to permanent settlement and micro business sector growth in the village.

Sports
Football is the most popular sport in Mathangwane. The village, like other villages of Botswana hosts an annual Festive Football Tournament which starts on 25 December during Christmas with group opening matches. The tournament consists of two groups of five teams participating in a round-robin tournament in which each team is scheduled to play four matches against other teams in the same group. This means that a total of ten matches are played within a group. Points are used to rank the teams within a group with three points awarded for each win, one point awarded for each draw and zero points for all losses. The group winners and runners-up progress to the knockout stage. The knockout games are played in one day, normally on New Year's Day with the winner of each group playing against the runner-up from the other group in the morning followed by losers' final game in the afternoon. The losers' final game determines the tournament's third and fourth positions winners and also doubles up as a curtain raiser match for the final game which determines the tournament champions.

The Mathangwane Festive Football Tournament normally attracts sponsorship from individuals and companies who contribute towards price monies to be presented to the players and teams for accomplishments including for awards other than those for the final team positions in the tournament. All top achievers in the tournament are presented with trophies while three top teams members' are each given medals being winners' (gold), runners-up' (silver), and third-place (bronze). The tournament champions also receive the tournament trophy which they keep and return prior to the start of opening matches of the following year's Festive Football Tournament.

Members of the community are charged entrance fees to access the playing ground used for the Festive Football Tournament with small vendors paying more. The money collected at the playing ground entrance is mostly used for tournament logistics including payingoff referees, assistant referees, match commissioners and a private security guard services company which is only engaged for one day for the final games on New Year's Day. For all other games, security is manned by participating teams' representatives nominated by each team prior to the start of the tournament. The tournament normally uses a single playing ground for a single Festive Football Tournament averaging four matches a day with a small rest break to allow for games to continue into the last weekend of the year.

Botswana 50 years of Independence Celebrations

Like many other Villages around Botswana, Mathangwane Village celebrated the Country's 50 years of self-rule on 30 September 2016. The celebrations were hosted at the Village Main Kgotla where a commemorative plaque  near the Kgotla was unveiled for the first time to the public. Churches, traditional dance groups domicile in the Village and Village elders representing the existing Village Wards entertained the crowd through songs, dance and poems. The day marked the first time in the present history that the Main Village Kgotla was filled to capacity by both youths and elders alike.

See also
 Economy of Botswana
 Education in Botswana
 Health in Botswana
 Human rights in Botswana

References

Villages in Botswana


text:
Arturo Sandoval (Artemisa, 6 de Novembro de 1949) é um trompetista e pianista de jazz cubano.

Sandoval começou a estudar o trompete aos 12 anos de idade e mais tarde foi co-fundador do grupo Irakere e a partir de 1981 iniciou sua carreira solo. É conhecido também pela facilidade em executar notas superagudas, muita agilidade e ser rápido e criativo com o improviso no trompete. Seu ídolo e amigo Dizzy Gillespie ajudou Arturo no seu naturalização americana, em 1990 e este é desde 1999 cidadão norte-americano.

Discografia
 1976 - Havana - David Amram
 1977 - New York - David Amram
 1978 - The Best of Irakere - Irakere
 1979 - Irakere - Irakere
 1982 - To a Finland Station - Arturo Sandoval
 1983 - Breaking the Sound Barrier - Arturo Sandoval
 1986 - No Problem - Arturo Sandoval
 1987 - Tumbaito - Arturo Sandoval
 1988 - Straight Ahead - Arturo Sandoval
 1989 - Classics - Arturo Sandoval
 1989 - Arturo Sandoval - Arturo Sandoval
 1990 - Live at the Royal Festival Hall 1989 - Dizzy Gillespie
 1991 - Flight to Freedom - Arturo Sandoval
 1992 - I Remember Clifford - Arturo Sandoval
 1993 - Danzon (Dance On) - Arturo Sandoval
 1993 - Dreams Come True - Arturo Sandoval
 1993 - Passion - Regina Belle
 1994 - Cubano - Arturo Sandoval
 1995 - Arturo Sandoval y el Tren Latino - Arturo Sandoval
 1995 - Concerto - Arturo Sandoval
 1995 - Arturo Sandoval & The Latin Train - Arturo Sandoval
 1996 - Double Talk - Ed Calle
 1996 - Swingin - Arturo Sandoval
 1997 - Just Music - Arturo Sandoval
 1998 - Hot House - Arturo Sandoval
 1999 - Americana - Arturo Sandoval
 1999 - Sunset Harbor - Ed Calle
 2000 - Ronnie Scott's Jazz House - Arturo Sandoval
 2000 - For Love or Country: The Arturo Sandoval Story - Soundtrack
 2001 - Piedras Y Flores - Amaury Gutiérrez
 2001 - L.A. Meetings - Arturo Sandoval
 2001 - Swingin' For The Fences - Gordon Goodwin's Big Phat Band
 2002 - My Passion for the Piano - Arturo Sandoval
 2003 - From Havana With Love - Arturo Sandoval
 2003 - Trumpet Evolution - Arturo Sandoval
 2005 - Live at the Blue Note - Arturo Sandoval
 2005 - Journey to Chateau de la Fuente - Arturo Sandoval
 2007 - Rumba Palace
 2007 - Arturo Sandoval & the Latin Jazz Orchestra
 2009 - Featured in "The Last" album with Aventura
 2010 - A Time for Love
 2011 - Mambo Nights - Arturo Sandoval
 2011 - Arturo Sandoval & WDR Big Band Mambo Nights
 2012 - Dear Diz (Every Day I Think of You) - Arturo Sandoval
 2012 - Tango - Como Yo Te Siento - Arturo Sandoval
 2014 - At Middleton - Arturo Sandoval
 2014 - Eternamente Manzanero com Jorge Calandrelli

Trompetistas de jazz
Pianistas de Cuba
Pianistas de jazz
Músicos vencedores do Grammy
Naturais de Artemisa (Cuba)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Themaat () is a hamlet in the dos Países Baixos, na província de Utreque. Themaat pertence ao município de Utreque, e está situada a 7 km, a oeste de Utreque.

Cidades de Utreque (província)


text:
Allomyella is een geslacht van insecten uit de familie van de drekvliegen (Scathophagidae), die tot de orde tweevleugeligen (Diptera) behoort.

Soorten
A. albipennis (Zetterstedt, 1838)
A. borealis Curran, 1927
A. brevipennis Malloch, 1923
A. crinipes (Ringdahl, 1928)
A. frigida (Holmgren, 1883)
A. portenkoi (Stackelberg, 1952)
A. unguiculata (Malloch, 1919)

Drekvliegen


text:
A Kisboldogasszony szerb ortodox templom Szőreg egyik legrégebbi, copf-klasszicista stílusban fennmaradt építménye, amely Szűz Mária születésének fölszentelt szerb ortodox templom. Az 1779 és 1785 között épült pravoszláv keresztény épület, Csongrád-Csanád megye öt azon szerb temploma közé tartozik, a szegedi, deszki, újszentiváni, hódmezővásárhelyi mellett, amely a szerbek gazdag magyarországi múltjába ad betekintést.

A település szláv múltja

Szőreg története számos szláv kötődéssel rendelkezik. Borovszky Samu Szőreg nevének eredetét az ószláv sirek szóra vezette vissza, amely kölest jelent. A szó lelőhelyét azonban nem közölte, csak annyit jegyzett meg, hogy a település "neve a kölest jelentő ószláv siru, újszláv sirek szóból" eredeztethető. Pais Dezső Melich János kutatásából indult ki, aki Szörény helységnevét a bolgár-török "murmeltier, mormota" jelentésű sever állatnévre vezette vissza. Ez a szó később átkerült a magyar nyelvbe is, amelyet személynévként is használtak. Pais szerint nem zárható ki, hogy a Sever szóból ered Szőreg neve, hangtörténetileg a Szevreg, Szevereg, Szeverek szavakra utalhat vissza, amelyek a Szever szó kicsinyítő-képzős alakjai. Péter László a Szever szó szláv eredetére helyezte a hangsúlyt, a szerb nemzetiségűek között is találhatóak ilyen nevű személyek. Mások a sőreg (szőreg) halnévre vezették vissza Szőreg elnevezésének eredetét.
Annyi bizonyos viszont, hogy a Magyar Királyság török megszállása idején a település teljesen kipusztult, s Borovszky Samu szerint lakatlan is maradt egész a XVII. század folyamán. A következő évszázadban azonban újra benépesült ez a terület, szerbek és magyarok leltek itt új otthonra. Fényes Elek így emlékezik meg e vegyes lakosságú faluról: "Szőreg, szép fekvésű rácz –magyar falu", ahol "1030 magyar katholikus, 1380 nem egyesült óhitű, 20 zsidó" lakik. Szőreg az 1800-as évek második felében még szerb többségű volt nemzetiségi megoszlása szerint, viszont a XX. század elején már a magyarok száma volt magasabb. 1920-ban a szerb lakosság nagy része elhagyta a települést, s 1944-re már csak kb. 100 fős volt a délszlávok száma. 1975-re 30 szerb család létezéséről tudunk, ahol a vegyes házasságok miatt sokszor a fiatalok már nem tanulták meg őseik nyelvét, ami felgyorsította asszimilációjukat a magyar társadalomba.
A magyar-szerb együttélés nyomot hagyott Szőreg földrajzinév-anyagában is. Ugyanarra a tájegységre sokszor párhuzamos elnevezés alakult ki, amelyet olykor mind a két nemzetiség használt. A magyar Papi-föld így lett szerbül Pópin-páor, Tavaszi és Járe, Tatárkából Tatari-bara, Kis-rétből Máli-rít, Nyilasból Velika-livádá. A magyarok átvették a szerb eredetű Budzsák, Szlatina, Utrina vagy Zutrina használatát is.
 Azonban a két nép együttélésének nyomát semmi sem mutatja jobban, mint Szőreg két fő utcájának elnevezése, a Magyar és Szerb utca (idősebbek Rác utca néven is használták minden fajta degradáló megjegyzés nélkül). A két nemzetiség a régebbi időkben külön utcában lakott, a Magyar utcában (korábban Árpád utcának hívták) magyarok, míg a Szerb utcában (korábban Petőfi utca) szinte kizárólag szerbek laktak.

Szőreg belterületén az alábbi szerb nyelven meghonosodott/vonatkozású területeket/építményeket találjuk
Szerb templom (rác vagy görögkeleti templom, előbbi szónak nincs pejoratív színezete, az idősebbek emlékezetében így maradt fenn a neve)
Szerb iskola (három terme volt, amelyben alsó tagozatos diákok tanultak, a falu idősebb lakóinak visszaemlékezése szerint az 1940*es évek végéig folyt itt szerb nyelvű oktatás)
Szerb utca (Fő utca vagy Rác utca, korábban Petőfi utca): Ebben az utcában szinte kizárólag szerbek éltek, mielőtt elhagyták volna Szőreget. A falu egyik legrégebbi és leghosszabb utcája, amelyre a Rác utca elnevezést is használták, minden fajta dehonesztáló megjegyzés nélkül.
Budzsák: Jelentése sarok illetve eldugott hely a budžak szerb szóból vált földrajzi névvé.
Kis*Budzsák
Budzsáki*kút: egykori gémeskút.
Öreg szerb temető: A régebbi időkben a szerb lakosság temetkezési helyéül szolgált, jelenleg lakóházak találhatóak a helyén.
Utrina/Zutrina: E szerb szó arra utal, hogy a régebbi korokban az állatokat mindig ide hajtották ki legelőször tavasszal.
Új szerb temető: 1914*ben létesíthették, visszaemlékezések szerint a régi szerb temető helyett.

Szőreg külterületén az alábbi szerb nyelven meghonosodott/vonatkozású területeket/építményeket találjuk
Budzsáki*erdő/Nagy*Budzsák: Régebben itt legelő volt, ahova kihajtották a jószágokat, jelenleg erdőség található a helyén.
Budzsáki*legelő: lásd fentebb írtakat.
Szerb*Jézus/Ugari*köröszt: a szőregi szerbek állították fel.
Zsivity*halma: Egy kisebb magaslat, ahol egy szerb származású, Zsivity nevű, családnak volt földje.
Ugar/Ugarica
Szlatina: Neve a szikes, sárgás földekre utal.
Papi*főd/Szent*főd/Pópin páor: Elnevezése arra utal, hogy itt régebben a szerb ortodox papnak volt földje/birtoka.
Obrad*tanya: Szerb származású egyénnek állott ez a tulajdonában.
Kűső*Ugar/Kűső*ugarica/Külsőugar
Nagy*nyilas/Velika*livádá: Valószínűleg legelő lehetett itt egykoron.
Tódor*kút: Tódor nevű bolgárkertész fúrott kútja volt.
Tódor*tanya: Fentebbi lakos lakhelye volt
Nedelkai*út: Egy laktanyához vezetett.
Nedelka*laktanya: Nedelka nevű lakos tulajdonában állt egykoron ez a terület.
Tatárka/Tatari*bara/Tátráná*bárá: Kisebb tó lehetett, ami egy Tatár nevű egyén tulajdonában állott.
Cigányka

A szőregi szerbek története
A Gellért-legenda szerint Ajtony Vidinben a görögök szertartása szerint vette fel a kereszténységet. Ajtonynak egykoron hatalmas területek voltak a kezében, egyesek azt feltételezik, hogy ennek északi határai a Marosnál, Körösnél húzódtak. Nem bizonyítható természetesen, hogy itt az 1000-es évek környékén görögkeleti vallású szerbek is éltek volna.
A szerbek minden valószínűség szerint az 1389-es, rigómezei csatavesztést követően kezdtek el északabbra, magyar területekre, vándorolni a töröktől elszenvedett súlyos vereséget követően, aminek következtében Szerbia és Koszovó, közel 500 éves megszállás alá került. Szőreg korai évszázadaiból nem maradtak fenn megbízható adataink a népesség alakulását, nemzetiségi összetételét illetően, ám annyi bizonyos, hogy a török betörése a község fejlődését nagyban gátolta. Miután ezt a területet 1552-ben elfoglalták, 1557-től defterek is készültek, amelyben Szőreg neve nem szerepelt. Ez arról tanúskodhat, hogy Szőreg a török előrenyomulása következtében teljesen elnéptelenedhetett. Egy 1582-es juhadó-defterben Velics Antal egy vagyonosabb nevű Merek falut talált, amit kérdőjelesen Szőreggel azonosított. Benne kizárólag szerbek laktak. Amennyiben a feltevése igaz, az azt bizonyítja, hogy a magyar lakosság teljesen kipusztult, s helyét szerbek vették át. Borovszky Samu a defterek összeírása alapján félszáz rác lakosságú települést talált a környéken, Rábé, Kis- és Nagy-Szent-Péter falvakat, amelyek Szőreghez igen közel voltak, s szinte kizárólag szerbek laktak a törökök összeírásai alapján. Ez azt a feltevést erősíti, hogy a magyar lakosság ezekről a területekről a környékbeli, nagyobb, kiváltságokat élvező városokba vagy a török által el nem foglalt országrészekbe menekült. Annyi bizonyos, hogy a török megszállás igen súlyos csapást jelentett az Alföld számára, ami így gyakorlatilag elnéptelenedett. Csongrád megye 1647-es összeírása alapján a vármegyében mindösszesen 13 lakott település létezett, ami jól illusztrálja a török pusztítását.
A "Bona episcopatus Chanadiensis", amely a csanádi püspök javainak összeírását tartalmazta, Szőreget teljesen lakatlannak írta le.
Szőreg minden valószínűség szerint a XVI. század közepétől lakatlan volt nagyon hosszú ideig. Lambion hadmérnök 1695-ben Szőreget pusztaságként jellemezte.
Szőreg tehát minden bizonyossággal 150 évig teljesen lakatlan volt, s csak a török kiűzése után kezdődhetett meg újra békés fejlődés-története.

A török kiűzése után
A marosi és temesi területek hosszú idő után kerültek csak vissza a királyi Magyarország birtokaiba, amelyeket nemcsak a török tépázott meg, hanem a természeti erők sem kíméltek. A Maros és Tisza által okozott árvizek is még hosszú ideig, a folyók 1845-ben elkezdett szabályozásáig, sokszor megkeserítették az itteni lakosság életét. Amikor e két folyó kiöntött, gyakorlatilag egy mocsárrá változott az egész terület.
Szegedet 1686-ban foglalták vissza a töröktől, s az 1699-ben megkötött karlócai béke értelmében még a török kezében maradt a Temes és vidéke. III. Károly 1716-1718 közötti hadjáratai után szabadult csak fel véglegesen ez a terület, amikor is sikerült az oszmánokat a Duna jobb partjára szorítani. A pozsareváci béke szentesítette azt, hogy a középkori királyi Magyarország egész területe felszabadult a hosszú török megszállás alól. 1690-ben, I. Lipót osztrák-magyar uralkodó, az elnéptelenedett területekre különböző nemzetiségű lakosokat telepített, hogy újra benépesítse a demográfiailag sanyarú helyzetben levő Hunniát. A rácok kiváltságokat kaptak, ha betelepültek, s védték a déli határokat. A határőri, granicsári feladatok fejében vallásszabadságot, adómentességet kaptak, papjaikat maguk választhatták meg, templomokat építhettek. Ezzel párhuzamosan zajlott több szerb népvándorlás is, köztük az egyik legnagyobb is, amikor III. Arsenije Čarnojević ipeki (ma szerbül Peć, albánul Peja) szerb pátriárka (a szerb egyház vezetője) vezetésével Magyarországra települt több tízezer szerb. Pontos számok nem ismertek, hogy hány rác költözött akkoriban magyar területekre a török elől menekülve a nagy szerb kivándorlás során. A tiszai és marosi határőrvidéket védő szerbek Bécs szövetségesei voltak a kapott kiváltságok fejében, így a Rákóczi-szabadságharc idején a kurucok elől sokszor menekülniük kellett.
Az 1718 után felszabadult területet az osztrákok 1779-ig Temesi Bánság néven külön tartományként, az osztrák udvar közvetlen irányítása alatt tartották, s csak ezután állították vissza az egykori megyéket. A Habsburgok érdeke az volt, hogy minél hamarabb benépesítsék ezt a területet, hiszen az alattvalók számának gyarapodása jövedelmük gyors növekedéséhez vezethetett.
Egészen az 1730-as évek közepéig Sirick-et (Szőreg) pusztaként tüntették fel. A területeket elsősorban szerb határőrök vették bérletbe, akik állattenyésztéssel is foglalkoztak, különösen szarvasmarhákat legeltettek ezen a területen. A letelepedés első komoly jelei 1735-től figyelhetőek meg, szerbek és magyarok alkották a népesség túlnyomó részét.

Az 1739-1740 között dúló nagy pestis-járvány, ami lefékezte a település népesség-növekedését, a falut már lakott helységként említette 1739-ben. Az újabb szerb és magyar betelepülők következtében a temesvári igazgatóság Szőreget, Deszket és Szentivánt 1746-ban községgé nyilvánította. Ekkortól kiépült a faluszervezet, bírói intézmény és beneficium.
A többségében szerbek lakta faluban a délszlávok lelki életéért a szerb ortodox pap felelt, a hívők anyakönyveit 1779-től kezdték el vezetni. 1785-re épült fel a Kisboldogasszonynak szentelt templomuk.
Az Allgemeine Schulordnung bevezetése után a görögkeletiek iskolaügye állami fennhatóság alá került, a tanítói állások betöltéséről, tanítók fizetéséről a községnek kellett gondoskodnia. Szőreg egy korai költségvetésében szerepelt is az óhitű tanító fizetésének illetve óhitű iskola fűtésének költsége. A XIX. század végéig a lakosság több, mint felét kitevő szerb lakosság egy része kamarai jobbágyként dolgozott, ez utóbbiak száma akkor növekedhetett meg, miután demilitarizálták a határőrvidéket. Az 1780-as évekre a lakosság népmozgása, vándorlása jelentős mértékben lecsökkent, így a természetes népszaporulat "okozta" nagyobbrészt a lakosság lélekszámának növekedését. A be- és kitelepülés e század végére már csak kismértékben alakította a lakosságszámot, illetve még a járványok okozhattak változást a népességszámban. II. József idején 1416 lakója volt Szőregnek, az 1840-es évek végén már 2430 fő lakta a települést, melyből 1380 volt görögkeleti szerb, 1030 katolikus magyar és 20 zsidó. A két nemzetiség elkülönülve települt le, ezt őrzi utcáik, a Szerb és Magyar utca elnevezése, természetesen azonban sokszínű kultúrájukkal kölcsönösen hatottak egymásra.
A szőregiek nagyobbrészt szarvasmarhát, lovat, sertést és juhot tenyésztettek, ez utóbbi főleg a szerb lakosság körében dívott. A selyemhernyóval való foglalatoskodás mellett méhészetre is gondot fordítottak egyesek. A kiváló minőségű löszös szőregi talaj ideális volt gabona vetésére, de a repce és a dohány is meghonosodott ezen a területen. A téli időszakban, amikor a mezőgazdasági munka szünetelt, a háziipar jelentette a fő bevételi forrást. A szerbek a gyapjú mellett kendert és lent használtak a torontáli szőttesek elkészítéséhez. A céhek tagjai között minden esetre szőregieket nem találunk ebben az időszakban.

Az 1848-49-es korszak
A közbirtokos nemesség helytelen nemzetiségi és paraszt-politikája, valamint az osztrák udvar megosztó tevékenysége miatt a nemzetiségi mozgalmak 1848-ban egyre szélsőségesebb irányba fejlődtek. Miután a magyar kormány április 8-án visszautasította a szerbek követeléseit, azok vezetői körében az osztrákbarátok kerültek többségbe. A határőrvidéken katonáskodó szerbek, bízva abban, hogy az autonóm szerb vajdaságért küzdenek, a magyarok ellen fogtak fegyvert. Ðorđe Stratimirović hadba szólította a szerbeket. 1848 júniusára már 15000-nél is több szerb, főleg határőr és paraszt, felkelő állt készenlétben.
Stevan Petrović Knićanin ezredessel az élen, további 10-12000 önkéntes csatlakozott Szerbiából. Legfőbb irányítóik Rajačić pátriárka, Josip Jelačić és Ferdinand Mayerhofer belgrádi osztrák konzul voltak.
A szerbek délvidéki hadműveletei megbomlasztották az addig békésnek nevezhető szerb-magyar együttélést. A forradalom és szabadságharc ideje alatt az 52593 fős Szeged 1700 lélekszámú szerb kisebbséggel rendelkezett, akiknek döntő része a Palánkában lakott. A szegedi szerbek hiába bizonygatták, hogy semmi közük nincsen a délvidéki cselekményekhez, bizalmatlanság és fenyegetőzés lett úrrá a városon. Sokan a szegedi szerbek közül elmenekültek a városból. Nem segítette a helyzetet, hogy augusztus 13-án a szerbek segítettek egy román zászlóaljnak Temesvár felé elszökni, Újszegedről, Szőregen át. Nyilvánvalóan a magyar lakosság árulásként élte meg a helyzetet, így Szőreg felé állandóan őrjáratok cirkáltak.
A torontáli parasztmozgalmak során egyes felszabadult jobbágyok vagy a szerbekhez csatlakoztak vagy a magyar kormány mellé álltak.
Közben Szőregen az az álhír terjedt el, hogy Baraković György, a település népszerűtlen jegyzője a szerbeknek osztott fegyvereket. Ezt a mostohafia természetesen kikérte magának, akit magyar-ellenesnek tituláltak, s láncra vertek. Aznap délután a szegedi nemzetőrség éppen Szőregen járt, amelynek néhány szőregi lakos elpanaszolta a történeteket. Néhány felbujtott magyar lakos a jegyző házát megtámadta, aki sikeresen elmenekült még időben, mostohafiát azonban meggyilkolták. A magyar tömeg megtámadta a szerbek házait is, a "rác templomot is felverték, s ottan is romboltak". Az egyik szerb pap sikeresen elmenekült, a másiknak a combját kaszával keresztüldöfték. Mintegy 15 szerb elesett, sokan súlyosan megsérültek, többen Deszkre menekültek a "pogrom" elől. A katolikus papnak és néhány tisztán gondolkodó szőregi magyarnak sikerült meggyőznie a többséget, hogy a tömeg fejezze be e súlyos bűncselekményeket. Közben Szegeden az a hír terjedt el, hogy a szerbek a nemzetőrök ellen szegültek, így több ezren megindultak Szőreg felé, ami megint számos szerb emberéletet követelt. Szegeden is rátámadtak a rácokra, néhány délszláv kereskedőt agyonvertek, fosztogatott a népesség egy része, nemcsak szerbek boltjait, hanem más nemzetiségűekét is. Kossuth Lajos, a Honvédelmi Bizottmány elnökeként népfelkelést hirdetett a "ráczok ellen" 1848. októberében. 1849. januárjában a pesti magyar haditanács úgy döntött, hogy befejezi délvidéki harcait a török ellen. Ezúttal a szerbek és a császáriak indultak meg, akiknek a Maros vonaláig kellett elfoglalnia a területeket, köztük Szegedet is. Most a magyarok kényszerültek menekülésre, közel 60000-en hagyták el otthonaikat. A szőregi magyar lakosok az előretörő szerbek elől Makóra, Szegedre, Tápéra menekültek. A szerbek Szőregen 17 emberrel végeztek. Az 1849 februárjában Újszeged ellen vonuló szerb haderő vereséget szenvedett, s most a magyar nemzetőrök fogtak pusztításba. A szőregi szerb lakosok mind elhagyták otthonaikat, a magyar csapatok a visszafoglalt Szőreget porig égették. 1849-ben a Délvidéken mozgó háború folyt a szerbek, és általuk támogatott osztrákok, valamint magyarok között. A július 28-án elfogadott nemzetiségi törvény, amely a kiegyezést próbálta volna elősegíteni, már megkésve került elfogadásra. Az orosz cári intervenciós seregek, amelyek az osztrákokat segítették, hamarosan véget vetettek a magyar forradalomnak és szabadságharcnak.

A Dualizmustól az I. világháborúig
1847-ben 2755 fő lakta Szőreget, míg 1869-re 2661 főre apadt a település lélekszáma. Az árvizek illetve az 1870-es években a kolerajárvány gátolta meg a lakosság nagyobb arányú gyarapodását.

Szőreg népességének növekedése :

A XIX. század második felében bekövetkezett a szerb és magyar nemzetiség arányváltása is. 1837-ben még 1380 szerb lakta Szőreget és 1030 magyar.

Szőreg lakosságának nemzetiségi megoszlása :

1900 és 1910 között a magyar lakosság 481 fővel, 24,6%-kal növekedett, míg a szerbek ugyanebben az időszakban stagnáltak.

Szőreg lakosságának felekezeti megoszlása :

A felekezeti megoszlás nagyobbrészt lekövette a nemzetiségi hovatartozást is, a szerbek ortodox, míg a magyarok jelentős része római katolikus vallású volt.
Magyarul a lakosság 75%-a tudott 1900-ban, 1910-ben pedig már 83% volt ez az arány.

A XX. század elején a lakosság nagyobb része továbbra is az agráriumban találta meg a boldogulását, az 1900-as években a mezőgazdaságban dolgozók aránya 80% körül lehetett, s 10 évvel később is 70% környékén állott.
A paraszti differenciálódás is nagy volt, a jómódú birtokos parasztoktól a mezőgazdasági munkásokig, cselédekig minden réteg megtalálható volt Szőregen.
A nagybirtokosok között számos szerb famíliát találunk az 1900-as és 1910-es években, köztük a Nedelykovokat, Markovokat, Sztojkovokat, Gyorgevicseket.
A 100 holdon felüli birtokosok között többségben voltak a szerbek.
Gőzgéppel és cséplőszekrénnyel is 1895-ben csak két gazdaság rendelkezett a 11-ből, egy ezek közül szerbé volt. A Nedelykov család 250 juhot tartott 1895-ben, ami Szőreg településének összes juhát jelentette akkoriban.
A Szőreg egyéb külterületein élők, 1910-ben, jóval mostohább körülmények között élhettek. 367 főből 165 fő volt magyar és 116 szerb. Mindösszesen 38%-uk tudott írni-olvasni.
1910-re megduplázódott az ipari népesség száma a század elejéhez képest, minden esetre a szerbek körében nehezebben ment az elszakadás az agrár-munkától. A szerb iskola naplója szerint több, mint 100 szülőből csak 3 volt iparos (kőműves, cipész, szabó). A tégla- és cserépgyárosok között találunk pár szerb felmenővel rendelkező tulajdonost is, az Iván-testvéreket és Markov Györgyöt.

Szőregen a nagyközség elöljárói között találtuk a bírót és albírót. Reformkori hagyomány volt az, hogy háromévente váltották egymást a szerb és magyar bírók, valamint albírók. Egy választási periódusban eltérő nemzetiségűek töltötték be ezen funkciókat. Szőreg tehetősebb családjai közül kerültek ki a tisztviselők, sokszor előfordult az is, hogy aki korábban albíró volt, az később bíró lett. A képviselő- testületben a virilizmus miatt a szerb birtokosok voltak többségben.

Szőregen a kiegyezés előtt két iskola működött, egy görögkeleti 1775-től és egy római katolikus 1816-tól. Ez utóbbit később községi kezelésbe adták, így ez lett az első községi iskola. A szerb gyermekek döntő részben a görögkeleti iskolába jártak.
A képviselő-testület mindkét iskolát támogatta anyagilag.
Az 1905/1906-os tanévben a szerb iskola második osztályába 19-en, harmadikba 13-an, negyedikbe 12-en, ötödikbe 2-en jártak.
A következő tanévben a 39 első osztályos mellett a többi évfolyamra összesen 28 diák jutott, ami arra enged következtetni, hogy számos gyermek kimaradt akkoriban az iskolából. 1913/1914-ben 58 gyerek járt a harmadik, negyedik és ötödik évfolyamra, s közülük már csak 3-an maradtak ki.
Az 1890-es években a tanítók, függetlenül attól, hogy mely iskolában tevékenykedtek, földet kaptak az uradalomtól. A szerb plébános is kapott negyed telek ún. papi földet a megélhetésének biztosításához. A szőregi szerb plébánia a temesvári püspökséghez tartozott. A képviselő-testület többször hozzájárult a szerb temető bővítéséhez (1882, 1912) és a templom javításhoz (1912).

Az I. világháború után
Miután a Monarchia seregei vereséget szenvedtek, az I. világháborút követően Szőreg az előretörő délszláv csapatok megszállása alá került.
Szőreg gyakorlatilag hermetikusan el lett zárva a külvilágtól, így az 1918-1919. évi forradalmakban nem vett részt.
Mintegy 1000 szerb katona vonult be Szőregre, megszállták a fontosabb közintézményeket, s az iskolaépületekben leltek szállásra. Néhány vagyonos magyar család elhagyta Szőreget ebben az időben. A megszálló csapatok enyhe és engedékeny magatartást tanúsítottak, a katolikus plébános is úgy nyilatkozott erről az időszakról, hogy egyháza teljes mértékben szabadságot élvezett, s fizetéséről a szerb katonai parancsnokság gondoskodott. Később szigorúbb rendszabályok léptek életbe, katonai cenzúrát vezetett be az ideiglenes szerb közigazgatás döntőrészt azért, hogy a magyarországi forradalmakat és eszméket (Tanácsköztársaság stb.) elszigetelje.
Habár a béketárgyalások még nem zajlottak le, s még nem dőlt el, hogy a terület Magyarország keretein belül marad-e vagy sem, a szerb királyi haderő véglegessé szerette volna tenni uralmát e terület felett.
A lakosság döntőrészt higgadtan viselte ezen állapotot és atrocitásokra sem került sor. A katolikus plébános szabadon oktathatta a diákokat az iskolában, a magyar nemzetiségűek minden fajta akadály nélkül gyakorolhatták hitüket. 1919-ben, rövidebb időre, francia katonaság váltotta a szerbet, de végül ugyanezen év decemberétől újfent szerb irányítás alá került a terület.
1921-ben immáron biztosság vált, hogy Szőreg a Maros-szöggel Magyarország határai között marad, így ekkor a szerb lakosság körében növekedett meg a félelem. Egyesek az ellenforradalmi horthysta hatóságok megtorlásaitól féltek. Másokra az újonnan születő délszláv állam gyakorolt nagy hatást, amely propagandával is a jobb élet reményét propagálta a délszlávok számára. Számos szerb család, amely már tősgyökeres szőreginek tartotta magát, egyáltalán nem foglalkozott a kitelepülés gondolatával.

1921. augusztus 21-én a szerb katonaság végleg elhagyta a megszállt, Magyarország keretein belül hagyott területeket, s velük együtt mintegy 150 szerb család is elhagyta Szőreget. A következő években is még számos szerb család döntött a távozás mellett, ami gyakorlatilag a szerb közösség nagyarányú csökkenéséhez vezetett. A magyar lakosság természetesen megkönnyebbüléssel fogadta a megszállás végét.
1921 augusztusa és 1927 márciusa között tovább tartott a szerb lakosok kivándorlása a Szerb-Horvát-Szlovén Királyságba. Mintegy 900-an hagyták el ekkor Szőreget. Néhány optált család visszaköltözött, ugyanis, mint kiderült, a délszláv propaganda, amely a jobb élet reményét vázolta fel (földosztás a szegény rétegek számára például), nem volt valós. Később, az így Magyarországra visszatért szerbeket 1929-1930-ban kiutasítottak a korábbi optálásuk indokával. A nagyarányú szőregi szerb kivándorlással párhuzamosan Romániából illetve a Szerb-Horvát-Szlovén Királyságból (az elcsatolt területekről) magyarok költöztek át többek között Szőregre is. Egy közös tényező volt a be- és kivándorlókban, a létbizonytalanság, ugyanis legtöbbször a költözés mellett döntők szegénysorba jutottak.
1930-ban 237, míg 1941-ben már csak 134 szerb nemzetiségű élt Szőregen. Az 1930-as évek közepén a szerb elemi iskola bezárását is fontolóra vették, mivel a diákok száma 18-ra csökkent.
Ha a lakosság 1930-as vallási összetételét vizsgáljuk, itt is hasonló csökkenést tapasztalhatunk az ortodoxok körében. 255 ortodox mellett 3964 római katolikus, 162 református, 35 izraelita, 30 ágostai evangélikus, 14 görögkatolikus és 8 egyéb vallású élt Szőregen.

A településen levők továbbra is agráriumból tartották fenn magukat az 1920-as években, igaz, az extenzív mezőgazdaság egyre korszerűtlenebb színvonalon folyt. A szőregi földterületek megközelítőleg harmada 19 tulajdonos kezében volt, míg 1200 parasztcsalád alig több, mint a hatodával, ha rendelkezett.
Az 1930-as évek is hasonló adatokkal szolgálnak, még a mezőgazdaság tölt be vezető szerepet a foglalkoztatás terén. Differenciált azonban továbbra is a parasztság helyzete. Nyolcan rendelkeztek 100 holdon felül birtokkal, s ez a gazdagparaszti réteg játszotta a vezető szerepet a falu életében. Szerbek is vannak a módos gazdák között, Miletin Miklós, Sztrain Bogolyub, Gyorgyevics Vitályos és Szvetozár. Ezeknek nagy része asszimilálódott immáron a helyi magyar vezető körökhöz. A szegényparasztság igen népes réteg volt, akárcsak a napszámosok csoportja.

Szőreg lakóinak száma :

Szőreg lakóinak megoszlása anyanyelv szerint :

1941-ben Hitler Jugoszlávia elleni háborúja újabb megpróbáltatást jelentett Szőreg számára. Húsz szerbet, köztük a pópát is őrizetbe vették, kihallgatták, majd rendőri felügyelet alá helyezték. A falu lett a Jugoszlávia elleni katonai akciók egyik készenléti támaszpontja.
A község 1944 októberében szabadult fel Malinovszkij marsall egységeinek köszönhetően.
1944 őszén a község vezetését a Živan Nikolašev szerb ortodox pap vezette Nemzeti Bizottság vette át. Az 1945-ben újjáalakult 43 tagú Nemzeti Bizottságnak 10 szerb tagja volt (köztük a szerb pap is hivatalból tagja volt a testületnek).
Habár a két egyházi iskola államosításra került az 1940-es években, a szerb nyelvű oktatás nem szűnt meg a településen.
Minden esetre a szőregi szerbek száma tovább csökkent, sokan asszimilálódtak az elkövetkezendő évtizedek során, nem tanulták meg elődeik nyelvét, kultúráját, s vallásukról is megfeledkeztek.

A mai szőregi szerb hívők döntő része idősebb lakos, számuk nem éri el a 30 főt.

Kisboldogasszony szerb ortodox templom

A szőregi szerbek első temploma minden bizonnyal már a török időkben fennállott, amikor is a közeli Szegeden volt a szerb főpap székhelye. Biztosan tudható, hogy a XVIII. század első felében létezett egy Szent Györgynek felszentelt fatemplom is, amely az aradi püspök irányítása alá tartozott. A harmadik, immáron téglából készült, templom építése 1779-ben kezdődött meg, amelyet Sofronije Kirilović temesvári püspök szentelt fel 1785-ben. Az építményt Kisboldogasszony, azaz Szűz Mária születésének a tiszteletére szenteltek fel. Anyakönyveit 1779 óta vezetik. Az 1848-as magyar forradalom idején gyakorlatilag Szőreg teljesen leégett, s ekkor a templomot is felgyújtották, amelyben az ikonosztáz a tűz martalékává vált. 1855-ben kisebb javítások történek, nagyobb, általános jellegű felújítás a templomban az 1890-es években volt. Ez egy nagyobb falusi templom a korra jellemző egyszerűbb, eklektikus, építészeti jegyekkel.
A templom jelenleg is megcsodálható ikonosztázát 1912-ben Slavko Gigić festő-művész készítette el. A Jézus születését és megkeresztelését ábrázoló ünnepikonokat Vasa Pomorišac készítette el még alkotói pályája korai korszakában.
Az ikonosztázionon az alábbi 27 ikon található.
Lábazat/Alsó régió (balról jobbra haladva): Jákob a kútnál, Izsák megáldja Jákobot, Ábrahám vendégszeretete, Ábrahám áldozata. Trónusikonok (balról jobbra haladva, alulról a második sorban): Szent Miklós, Szűz Mária a kisded Jézussal, Jézus Krisztus és Szent János. A középső ajtón, amelyet Királyi Ajtónak neveznek (ezen az ajtón közlekedik a pap), Szűz Mária és Szent Gábriel arkangyal látható.  Ez az Örömhírvétel más néven, ami Jézus Krisztus megfoganására emlékezteti a keresztény hívőket. Az ajtó felett az utolsó vacsora című jelenet látható.
A két szélső ún. diakónusi ajtón, amelyeken azon férfiak közlekednek, akik az istentisztelet levezénylésében segédkeznek, Szent István (északi ajtó) és Szent Mihály arkangyal (déli ajtó) szerepelnek.

Ünnepikonok (alulról harmadik sor, balról jobbra haladva): Jézus Krisztus születése (Vasa Pomorišac, 1912), Jézus megkeresztelése (Vízkereszt, Vasa Pomorišac, 1912), Jézus föltámadása (Slavko Gigić, 1912), Mennybemenetel (áldozócsütörtök más néven, Slavko Gigić), Szentlélek alászállása (Pünkösd ünnepe),  Krisztus színeváltozása (Slavko Gigić).
A lunettában, alulról a negyedik sorban Szent Demeter, Szent György, középütt a Szentháromság, Szent Lázár (szerb uralkodó, 1329 és 1389 között élt), Szent Uroš szerb cár (1336 és 1371 között élt) láthatóak. Legfelül Jézus Krisztus látható megfeszítve a kereszten, bal oldalt a lábainál Szűz Mária, míg jobb oldalt Szent János evangélista szerepel.
E szentképfal választja el az oltár-részt a férfi templomtól. Az oltárba kizárólag azon férfiak léphetnek be, akik a liturgia levezénylésében segédkeznek. Az Úrnak felszentelt oltár asztal előtt kizárólag a felszentelt pap állhat. Az oltárasztalon található az antimenzion, Krisztus sírba tételét ábrázoló vászon kendő, amelynek belsejébe valamely szent ereklyéje van bevarrva. A szent adományokat a pap erre helyezi el, máskülönben az antimenzion egy másik terítőbe van csomagolva összehajtott állapotba, amelyet ilitonnak hívnak. Liturgia animenzion nélkül nem végezhető. Az első antimenziont, amely fennmaradt, Arsenije Stojković budai szerb püspök szentelte fel Szentendrén 1883. október 28-án. A második antimenziont Georgije Letić temesvári püspök szentelte fel 1907. december 11-én. Szintén az oltár asztalon található meg az Evangélium, egy áldó kereszt, gyertyák és szentségtartó. A pappal és a néppel szemben feszület áll az asztalon, mögötte két oldalt pedig ripidék (hatszárnyú szeráfokat ábrázoló hosszú nyelű legyezők).
Az oltárból kijőve, a naoszban, az ikonosztázion előtt helyezkednek el kétoldalt az éneklőszékek, ahol az énekkar, kórus tagjai foglalnak helyett. A jobb oldali éneklőszék szentélyt elválasztó falába egy fekete márványtábla került, ahol felül azon jótevők névsora olvasható, akik a szőregi szerb templomra és egyházközségre földet és pénzt hagytak örökül.
Alul azon adományozók neve lett a kőbe vésve, akik 50 illetve 400 korona közötti összeggel támogatták a templom új ikonosztázionjának elkészítését 1912-ben.
Ugyanitt oldalt található egy  Aranyszájú Szent Jánost, Konstantinápoly egykori érsekét, hitszónokot, egyházi írót, főpapot, az ő neve alatt maradt fenn a ma is használt liturgia, ábrázoló ikon. Érdekessége, hogy az ikont 1843-ban elkészítő Nagy Ferenc szegedi alkotó neve cirill betűvel van beleírva a képbe.
A túloldali éneklőszéknél szintén látható két bekeretezett "papír alapú lista". A fentebbi azon jótevők neveit sorolja fel, akik 50 korona alatti összeggel segítették a templom új, 1912-ben elkészült ikonosztázionjának elkészítését.  Alatta azon adományozók névsora olvasható, akik a templom harangjainak elektromos működtetésűvé tételét támogatták 1981-ben.
Itt is találunk egy ikont, amely szintén Nagy Ferenc alkotása, s Szent Miklóst ábrázolja (gyermekek, gyógyszerészek, kereskedők védőszentje, a szegedi szerb templom patrónusa).
A szólea előtt, bal oldalt, Szűz Máriának felszentelt trónus látható, míg szemben vele a püspöki trónus helyezkedik el.

Utóbbi felett Szent Száva, a szerb ortodox egyház és iskolák megalapítójának fehér ruhás alakja látható, amint az evangéliumot hirdeti. A Nemanja-dinasztiából származó királyi leszármazott a történetírás szerint elment a ma Görögországban található Athosz-hegyre (számos régi kolostor található ottan), ahol létrehozta a Hilandar nevű kolostort 1198-ban, majd miután hazatért, vitte magával az ortodoxiát, s a keleti keresztényekhez csatlakoztatta a szerb népet.
A szólea előtt két ikontartó állványon a templom védőszentjének, Szűz Máriának az ikonja látható (jobb oldalon), míg a másikon egy három kezű Szűz Máriát ábrázoló szent képet helyeztek el. Ez utóbbi érdekessége, hogy az alul látható, sötétebb, levágott kéz Damaszkuszi Szent János levágott kezét jelképezi, aki a képrombolás ellen szólalt fel anno, így a kezét vették, ám csodával határos módon az Istenhez és Szűz Máriához intézett imádságoknak köszönhetően, visszaforradt a levágott testrésze.
Két oldalt a templom férfi részében eltérő színű körmeneti zászlók találhatóak, amelyek szenteket illetve biblikus eseményeket örökítenek meg. Bal oldalt, középtájt, egy emléktábla Vörös Imréről, Miloš Đorđevićről és Dušan Vladisavljevről emlékezik meg, akik a templom 1992-es felújításában feledhetetlen érdemeket szereztek.
A világítást 2 nagyobb és egy kisebb üvegcsillár biztosítja, amelyek 1912-ből valók. A mennyezeten kör alakba foglalva koronákat, kelyheket, gyertyákat, gyertya-tartókat lehet megfigyelni. Az ikonosztázion felett ószláv fölírás hirdeti: "Szent, Szent, Szent az Úr Szavaoth".
A király kapu mögött található a templom női része, ahol jobb oldalt egy Szűz Máriát a kisded Jézussal ábrázolt ikont láthatunk, a bezdáni Istenszülőt, amelyet Teodor Popović készített 1853-ban.
Itt legfelül a falon szintén egy ószláv felirat olvasható, miszerint: "Áldott legyen az Úr neve mostantól kezdve és mindörökké."

A templom külső falára egy emlék-tábla lett elhelyezve 1990-ben, amely a szerbek letelepedésének 300. évfordulójáról emlékezik meg.

A templomdombon egy fekete gránitkeresztet állíttatott Duka Popov, Todor fiának emlékére, aki 1886. június 2-án a Tiszában fürödve lelte halálát 32 éves korában, Pünkösd másnapján.

A templom legutóbb 2008-ban volt felújítva, ugyanis állapota 2007-re nagyon leromlott.

Érdekességek
A templom védőszentjének (a szerb családok egykor valamely jeles ünnepnapon vették fel  kereszténységet, s az lett a család védőszentjének ünnepe), Kisboldogasszonynak, azaz Szűz Mária születésének ünnepe, szeptember 21-re esik.
Ezen alkalmakkor délelőtt ünnepi liturgia van a templomban kalács- és búzaszenteléssel (koljivo). E két dolgot a koma biztosítja a közösség számára. Délután vecsernye van, egy rövidebb istentisztelet.

A templomban havi egy alkalommal tartanak istentiszteletet, általában minden hónap negyedik vasárnapján.
A templom, a szőregi szerbség egyre csökkenő lélekszáma miatt, az utóbbi évszázadban a szegedi, a deszki vagy az újszentiváni szerb ortodox pap irányítása alá tartozott legtöbbször.

A löszháton épült latin kereszt alaprajzú szentély hossza 26, szélessége 9 méter. A párkány magassága 8, a tetőgerinc 13, a torony 29 méter magas.
Az egyhajós templom toronysisakját 1992-ben vörösrézzel borítottak be.

A Kisboldogasszony templom eddigi papjainak névsora

Képgaléria

Jegyzetek

Források
Az orthodox kereszténység (második kiadás), szerkesztette D. Dr. Berki Feriz protoierej, esperes-adminisztrátor, Budapest, 1984, 271. oldal
Динко Давидов: Споменици Будимске Епархије (објављено поводом 300-годишњице велике сеобе срба 1690-1990), Београд, 1990, Заједничко издање, 372. oldal
Dr. Blazovich László, Dr. Nikolényi István, Dr. Somorjai Ferenc: Csongrád megyei útikönyv, Szeged Tourist Idegenforgalmi Hivatal, 1984, , 214. oldal
Dujmov Milán – Szalai-Nagy Márta: Magyarországi ortodox templomok, A szerzők magánkiadása, Budapest 2010, , 75. oldal
Kulturna istorija Srba u Mađarskoj [CD-ROM], Autor teksta: Dr. Dinko Davidov, Urednik: Milan Stepanov, Programer: Dejan Čičić, Dexsoft Multimedia, 1998
Милан Дујмов – Листа Свештеника Српске Православне Епархије Будимске, (Будимпешта, 2013, Самостално издање аутора, ), 71-72. oldal
Péter László: Az ezeréves Szőreg (cikkek, tanulmányok), Kiadja Szeged Megyei Jogú Város szőregi településrészi önkormányzata, Szeged-Szőreg 2001, , 35-36, 48-63, 75-77, 144-145, 163-174, 288-292, 298-299, 318-319. oldal
Péter László: Szeged (Panoráma magyar városok sorozat), Panoráma kiadó, 1981, , ISSN 0134-1812, 184. oldal
Somorjai Ferenc: Szeged (harmadik, javított és bővített kiadás), Panoráma, Magyar városok sorozat, 2002, Medicina Könyvkiadó Rt., , , 233-234. oldal
Somorjai Ferenc és mások: Vendégváró – Barangolások Csongrád megyében, 1997, Well-Press Kiadó (Miskolc),  , , 56-57. oldal
Szőreg és népe (Tanulmányok), szerkesztette: Hegyi András, Szeged, 1977, Kiadja: Szeged Megyei Városi Tanács V. B. Művelődésügyi Osztálya

További információk
  Szoreg.hu: Látnivalók Szőregen – Görögkeleti szerb templom

Magyarország ortodox templomai
Magyarország 18. századi építményei
Csongrád-Csanád megye műemlékei
Szőreg (Magyarország)
Szeged keresztény templomai, kolostorai
Copf építészet
Magyarország klasszicista vallási építményei


text:
Elasmopus elieri is een vlokreeftensoort uit de familie van de Maeridae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 2004 door Ortiz, Lalana & Varela.

Maeridae


text:
Tandi is a feminine given name. Notable people with the name include:

Tandi Iman Dupree (1978–2005), American drag queen and pageant girl
Tandi Indergaard (born 1978), English diver
Tandi Mwape (born 1996), Zambian footballer
Tandi Wright (born 1970), New Zealand actress

See also
Tandi (disambiguation)


text:
Caspar Kersten (* 9. Juni 1734 in Elberfeld, jetzt Wuppertal; † 1807) in Elberfeld war Seniorchef und Mitgründer eines der ältesten deutschen Bankhäuser, Gebrüder Kersten.

Leben

Caspar Kersten übernahm 1754 mit seinem Bruder Abraham Kersten die Handels- und Geldgeschäfte seines Vaters Conrad Kersten; sie firmierten unter dem Namen Gebrüder Kersten. Conrad Kersten selbst zog sich früh aus dem Geschäft zurück und starb wenige Jahre später. Caspar zog sich nach wenigen Jahren von der Leitung zurück, blieb aber bis 1807 Teilhaber.

Caspar Kersten gehörte zusammen mit seinem Bruder zu den Gründungsmitgliedern der 1775 entstandenen "Ersten Lesegesellschaft" in Elberfeld, einer der ersten aufklärerischen Vereinigungen im Rheinland. Er war ihr aktiver Förderer und hielt dort verschiedene Vorträge.

Siehe auch
 Villa von der Heydt (Kerstenplatz)

Literatur
 200 Jahre Von der Heydt-Kersten & Söhne. Festschrift zum Jubiläum 1954
 Detlev Krause: Garn, Geld und Wechsel. 250 Jahre von der Heydt-Kersten & Söhne. Wuppertal 2004

Einzelnachweise

Bankier
Unternehmer (Wuppertal)
Deutscher
Geboren 1734
Gestorben 1807
Mann


text:
Historie Josefa Egyptského (též Josef Egyptský se dává poznat svým bratřím) je obraz českého barokního malíře Petra Brandla z roku 1721.

Historie díla
Dílo se řadí mezi nejvýznačnější objednávky hraběte Františka Josefa Černína z Chudenic. Brandl pro něho pracoval od roku 1718. V té samé době, kdy byl též zaměstnán břevnovskými benediktiny. Dochoval se účet za obraz s datem 14. února 1721 od hraběcího účetního Františka Antonína Tunkla na 400 zlatých. V dalším archivním dokladu (soupisu pozůstalosti z roku 1733) se píše o jeho vynikající kvalitě. Opětovně je obraz zmiňován v záznamech z let 1771 a 1791. 13. března 1796 dílo zapůjčil hrabě Jan Rudolf Černín do Obrazárny Společnosti vlasteneckých přátel umění. Je uváděno v katalozích roku 1827, 1831, 1835 a 1838. Po vyklizení Černínského paláce roku 1860 byl přestěhován s rodovou galerií na zámek do Jindřichova Hradce, kde je dodnes uchován.

Popis díla

Dějství díla se sporadicky odvíjí od překvapeného Josefa Egyptského který je zobrazen za bohatě oděnou postavou "hlavního vezíra faraona", –protnutého světlem. Přes parafrázi egyptské kultury – "římskou architekturu" dobovou asociaci monstrozity – je divák skrze epickou hektičnost vržen do příběhu. Na protilehlé straně dějství je účastníkem při důkladné prohlídce vaků s obilím, kde služebníci nalézají věštecký stříbrný kalich, který pochází z majetku správce faraóna. Účastníci zjišťují, že pohár je v žoku nejmladšího ze sourozenců – Benjamina. Ten má dle práva propadnout životem, neboť již není svobodným. Další dějství se odehrává již před palácem, kdy obstoupeni římskými pochopy, jako zločinci, neprostupně chrání pastevci nejmladšího Benjamina a zároveň v hektickém napětí se domáhají slyšení správce majetku faraóna. Tato dvě časová dějství jsou oddělena "žoldákem", který odděluje jednotlivé příběhy a je nezúčastněným pasivním divákem stejně jako diváci na balkóně v pozadí, kteří jsou pobaveni humorným příběhem přivandrovalých pastevců. A tak se všichni nabízejí do otroctví, aby zachránili posledního syna Ráchel a splnili slib daný otci Benjamina, že ho přivedou nazpět. Poslední tematický okruh, který je prvním ze všech, ale vizuálně nejvzdálenějším tématem obrazu – srocení rodu kolem kulatého kamenného stolu, kde před příchodem do Egypta přesvědčují starého otce Jákoba, aby s ním vyslal jejich nejmladšího bratra pro obilí na chléb, aby byli zachráněni před jistou záhubou hladem.

Dílo je kompozičně spíše klasicistního rázu, bez obvyklé exaltovanosti Brandlova projevu. O to více se ukazuje dusivá atmosféra rozhodování jedince v situaci, kdy svým rozhodnutím může spustit prizma chaosu s o to větším důrazem příběhu Josefa. Syna Jákoba a staršího bratra Benjamina, který byl před více než třinácti lety vhozen do studny, téměř zavražděn svými bratry, ale nakonec vyměněn za peníze, vržen do otroctví, křivě nařčeného za pokus o znásilnění Putifarky, uvězněn a za přízně utrpení nespavostí trýzněného faraona temnotou vězení vyvržen výkladem snů o blahobytu a bídě cyklických sedmi let.

Externí odkazy
 Historie Josefa Egyptského – v katalogu Petrbrandl.eu

Obrazy Petra Brandla


text:
Karl Arnold (21 de março de 1901 – 29 de Junho de 1958) foi um político alemão. Ele foi o presidente do ministério da Renânia do Norte-Vestfália de 1947 a 1956.

Inicio da vida e educação
Arnold nasceu em Herrlishöfen, Württemberg em 21 de Março de 1901. Ele foi treinado para ser sapateiro  e mais tarde(1920-1921) estudou na Soziale Hochschule Leohaus, em Munique.

A partir de 1920, Arnold trabalhou como funcionário do movimento dos trabalhadores cristãos, em 1924 ele se tornou secretario da união dos trabalhadores cristãos na região de Düsseldorf. Ele foi eleito no conselho municipal de Düsseldorf pelo Partido do Centro Alemão em 1929.

Em 1933, Arnold era co-dono de uma loja de instalação sanitária em Düsseldorf. A Gestapo o espionou e caçou nos anos seguintes devido as suas atividades politicas. Em 1944, ele foi preso pela Gestapo.

Carreira
Depois da Segunda Guerra mundial, Arnold se tornou politicamente ativo novamente. Em 1945, ele foi o co-fundador do Partido democrata Cristão em Düsseldorf, que mais tarde torno-se parte do CDU em 1945. Também em 1945, a parte de Düsseldorf da união dos trabalhadores foi fundada, e presidida por Arnold. Em 29 de janeiro de 1946, Arnold foi nomeado prefeito de Düsseldorf e foi eleito nas primeiras eleições livres(26 de Outubro de 1946).

Em Dezembro de 1946, Arnold tornou-se líder da Renânia do norte e em 1947 ele foi eleito ministro presidente. Até 1950 ele presidiu uma coalizão do partido do centro alemão, do CDU, SPD e (minimamente) do partido Comunista. Ele se considerou um  "socialista cristão". o partido no parlamento que não era governista era o FDP, que tinha carater nacionalista.

Em 7 de Setembro de 1949, ele foi eleito Presidente do Bundesrat da Alemanha. Em 1957, ele foi eleito no Bundestag. Ele foi membro do Bundestag até 29 de Junho de 1958, quando morreu de ataque cardíaco .

Ligações externas
 Biografia de Arnold no German Historic Museum

Ministros-presidentes da Renânia do Norte-Vestfália
Políticos da Alemanha


text:
Die Gerichtsorganisation in Aserbaidschan (aserbaidschanisch: Azərbaycan Məhkəmə Sistemi) umfasst die Errichtung von Gerichten in Aserbaidschan. Die rechtsprechende Gewalt in Aserbaidschan üben durch Rechtsprechung nur Gerichte aus. Die Gerichtsbarkeit der Republik Aserbaidschan ist entsprechend Artikel 127 Absatz 1 und 3 der Verfassung der Republik Aserbaidschan unabhängig und unterliegt keinerlei Weisung.

Der Präsident der Republik Aserbaidschan ist der Garant der Unabhängigkeit der rechtsprechenden Gewalt.

Übersicht über den Gerichtsaufbau
Die Rechtsprechung unterliegt dem Justizrat in Aserbaidschan und wird durch das Verfassungsgericht, den Obersten Gerichtshof, Berufungsgerichte, erstinstanzliche Amtsgerichte und Gerichte mit Sonderzuständigkeiten ausgeübt. Die rechtsprechende Gewalt wird durch Verfassungsgerichts-, Zivil- und Strafverfahren von folgenden Gerichten ausgeübt:
 Amtsgerichte (Bezirksgerichte);
 Militärgerichte;
 Gerichte für schwere Verbrechen der Republik Aserbaidschan;
 Gerichtshof für schwere Verbrechen der Autonome Republik Nachitschewan;
 Verwaltungsgerichte;
 Das Oberste Gericht der Autonome Republik Nachitschewan;
 Berufungsgerichte;
 Das Oberste Gericht;
 Das Verfassungsgericht.

Amtsgerichte (erste Instanz)
In der ersten Instanz sind in Zivilsachen und kleineren Strafsachen die Amtsgerichte (Bezirksgerichte) zuständig. In Aserbaidschan gibt es 86 allgemeine Amtsgerichte, die jeweils für einen Gemeindebezirk zuständig sind. In Baku befinden sich 12 Amtsgerichte. Der Großteil der Fälle wird vor Amtsgerichte verhandelt.

Fachgerichtsbarkeit (erste Instanz)

Gerichte für schwere Verbrechen
Gerichte für schwere Verbrechen der Republik Aserbaidschan verhandeln schwere Strafsachen als erste Instanz. Es gibt 5 Gerichte für schwere Verbrechen in Aserbaidschan (Stand 2018):
 Gerichte für schwere Verbrechen in Baku;
 Gerichte für schwere Verbrechen in Gandscha;
 Gerichte für schwere Verbrechen in Sheki;
 Gerichte für schwere Verbrechen in Lenkeran;
 Gerichte für schwere Verbrechen in der Autonomen Republik Nachitschewan.

Verwaltungsgerichte
Die aserbaidschanischen Verwaltungsgerichte entsprechen den deutschen Verwaltungsgerichten. Sie dienen zur gerichtlichen Kontrolle des Handelns der öffentlichen Verwaltung. Am 1. Januar 2011 trat der neue Verwaltungsprozesskodex in Kraft und danach nahmen die Verwaltungsgerichte ihre Tätigkeit auf. Die Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) unterstützt Aserbaidschan bei der Modernisierung des Verwaltungsrechts und der Verfahrensgesetze. 2011 fand in Aserbaidschan die sogenannte "Internationale Verwaltungsgerichts-Konferenz" statt, die durch die Unterstützung von GIZ veranstaltet wurde.

Es gibt sieben Verwaltungsgerichte (Stand 2018):
 1-Baku Verwaltungsgericht;

 2-Baku Verwaltungsgericht;
 Gandscha Verwaltungsgericht;
 Sumgait Verwaltungsgericht;
 Shirwan Verwaltungsgericht;
 Sheki Verwaltungsgericht
 Verwaltungsgericht der Autonomen Republik Nachitschewan.

Militärgerichte
Die Militärgerichte der Republik Aserbaidschan verhandeln sowohl kleinere als auch schwere Strafsachen in Militärbereich als erste Instanz. Insgesamt gibt es 6 Militärgerichte (Stand 2018):
 Baku Militärgericht;
 Gandscha Militärgericht;
 Terter Militärgericht;
 Celilabad Militärgericht;
 Füzuli Militärgericht;
 Militärgericht der Autonomen Republik Nachitschewan.

Berufungsgerichte (zweite Instanz)
Die Berufungsgerichte der Republik Aserbaidschan sind übergeordnete Gerichte für die Sachen, die in ihre Zuständigkeiten fallen. Auf Vorschlag des Präsidenten ernennt das Parlament die Richter der Berufungsgerichte. Den Beschluss über die Amtsentlassung der Richter der Berufungsgerichte verabschiedet das Parlament mit der Mehrheit von 83 Stimmen. In Aserbaidschan gibt es fünf Berufungsgerichte (Stand 2018):
 Baku Berufungsgericht;
 Gandscha Berufungsgericht;
 Sumgait Berufungsgericht;
 Shirwan Berufungsgericht;
 Sheki Berufungsgericht.

Das Oberste Gericht (letzte Instanz)

Das Oberste Gericht der Republik Aserbaidschan ist das höchste Gerichtsorgan in Zivil-, Straf-, Verwaltungs- und Militär Sachen, die dem Verfahren vor den allgemeinen und besonderen Gerichten zugewiesen sind. Das Oberste Gericht übt Rechtsprechung in Berufungsverfahren aus und veröffentlicht Erläuterungen zu Fragen der Gerichtspraxis. Die Richter des Obersten Gerichts werden vom Parlament auf Vorschlag des Präsidenten der Republik Aserbaidschan ernannt. Es hat seinen Sitz in Baku. Die Entscheidungen des Obersten Gerichts haben auf dem gesamten Territorium Aserbaidschans verbindliche Geltung. Das Oberste Gericht ist die letzte richterliche Instanz in Aserbaidschan.

Das Oberste Gericht besteht aus dem Präsidenten, seinem Stellvertreter, den Vorsitzenden der Kammern und den Richtern. Das Oberste Gericht untergliedert sich in einen Senat für Verwaltungssachen, für Zivilsachen, für Strafsachen und einen Senat für Militärsachen.

Die Gerichtsentscheidungen des Obersten Gerichtshofs können in verfassungsrechtlicher Hinsicht vom Verfassungsgericht überprüft werden.

Den Beschluss über die Amtsentlassung der Richter des Obersten Gerichts verabschiedet das Parlament mit der Mehrheit von 83 Stimmen.

Verfassungsgericht
Das Verfassungsgericht ist nicht in den dreistufigen Gerichtsaufbau aus Erstinstanzlichen, Appellations- und Kassationsgerichten eingegliedert, der durch das Gesetz über Gerichte und Richter installiert wurde.

Die Hauptaufgabe ist den Vorrang der Verfassung der Republik Aserbaidschan zu wahren und die Grundrechte des Einzelnen zu schützen.

Einzelnachweise

Organisation (Aserbaidschan)
Recht (Aserbaidschan)


text:
Rhamphomyia micans är en tvåvingeart som beskrevs av Oldenberg 1915. Rhamphomyia micans ingår i släktet Rhamphomyia och familjen dansflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dansflugor
micans


text:
Graptartia tropicalis är en spindelart som beskrevs av Célio F.B. Haddad 2004. Graptartia tropicalis ingår i släktet Graptartia och familjen flinkspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Flinkspindlar
tropicalis


text:
Pseudotorellia is a genus of small sea snails with a transparent, more or less internal, shell, marine gastropod mollusks in the family Velutinidae. Because the shell is mostly internal, these snails resemble sea slugs in general appearance.

Species
Species in the genus Pseudotorellia include:

 Pseudotorellia fragilis Warén, 1989

References

Gastropod genera
Velutinidae


text:
Das Diemtigtal ist ein Seitental des Simmentals im Berner Oberland in der Schweiz. Es deckt sich im Wesentlichen mit dem Gebiet der Gemeinde Diemtigen.

Geographie
Das Diemtigtal wird vom Fildrich durchflossen, der sich im unteren Talbereich mit dem Chirel vereinigt. Dieser fliesst bei Oey in der Gemeinde Diemtigen in die Simme.

Auf der rechten, südöstlichen Seite wird das Diemtigtal von der Niesenkette (Fromberghorn bis Gsür) begrenzt; auf der linken, nordwestlichen Seite liegt die Kette mit Turnen und Niderhorn. Im Südwesten bilden Seehore, Spillgerte und Rauflihorn den oberen Talabschluss. Die Kette Meniggrat-Stand trennt das Haupttal vom linken Seitental Meniggrund (von Menigbach/Narebach durchflossen) und das Wiriehore befindet sich zwischen dem Haupttal und dem rechten Seitental Riedere (vom Chirel durchflossen).

Die wichtigsten Ortschaften des Tals sind von oben nach unten: Grimmialp, Schwenden, Meniggrund (im linken Seitental des Narebachs), Zwischenflüh, Entschwil (am Hang auf der rechten Talseite), Riedern, Horben, Bächlen, Diemtigen (am Hang auf der linken Talseite) und Oey. Die Grimmialp spielt im Leben und Wirken Albert Schweitzers eine wesentliche Rolle; besonders im von seiner Tochter veröffentlichten Briefwechsel Schweitzers mit seiner späteren Frau Helene Bresslau 1902 bis 1912 erwähnt er oft, welch ruhige Tage er dort verbracht und wie viel von seinem schriftstellerischen Arbeitspensum er hier bewältigt habe.

Vom Diemtigal gelangt man über die Grimmifurggi ins Färmeltal und Obersimmental und über den Otterepass ins Engstligental.

Verkehr
Das Diemtigtal ist über eine Strasse vom Simmental her erschlossen. Eine Postautolinie (Oey–Grimmialp) bildet den Anschluss an das Netz des öffentlichen Verkehrs.

Natur und Tourismus
Seit 2009 besteht auf dem Gebiet der Gemeinde Diemtigen der Regionale Naturpark Diemtigtal.

Literatur
 Christoph Schläppi, Daniel Wolf, Erich Schwabe, Heinrich Christoph Affolter, Johanna Strübin, Samuel Rutishauser: Diemtigtal BE. (Schweizerische Kunstführer, Nr. 395). Hrsg. Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK. Bern 1986.

Weblinks

Einzelnachweise

Region in Europa
Region im Kanton Bern
Tal in Europa
Tal im Kanton Bern
Diemtigen


text:
Fantasy is een nummer van de Amerikaanse groep Earth, Wind & Fire. Het is de tweede single van hun 8e studioalbum All 'n All uit 1978. Het nummer werd in januari van dat jaar op single uitgebracht.

Achtergrond
Fantasy  werd in 1977 in drie maanden tijd opgenomen; de inspiratie kwam nadat leider Maurice White de film Close Encounters of the Third Kind had gezien. Het nummer wordt overigens gezongen door Philip Bailey. Fantasy behaalde in thuisland de Verenigde Staten een bescheiden 32e positie in de Billboard Hot 100. In Nieuw-Zeeland werd de 14e positie bereikt en in Australië de 25e positie. In het Verenigd Koninkrijk werd de 14e positie bereikt in de UK Singles Chart.

In Nederland was de plaat op vrijdag 17 februari 1978 Veronica Alarmschijf op Hilversum 3 en werd een grote hit. De plaat bereikte de 6e positie in de Nederlandse Top 40 en de 7e positie in de Nationale Hitparade. Daarmee werd "Fantasy" de eerste top 10-hit voor EWF in Nederland. In de op Hemelvaartsdag 27 mei 1976 gestarte Europese hitlijst op Hilversum 3, de TROS Europarade, werd de 4e positie bereikt.

In België bereikte de plaat de 8e positie in de Vlaamse Radio 2 Top 30 en de 13e positie in de Vlaamse Ultratop 50.

Sinds de eerste editie in december 1999, staat de plaat steevast genoteerd in de jaarlijkse NPO Radio 2 Top 2000 van de Nederlandse publieke radiozender NPO Radio 2, met als hoogste notering tot nu toe een 163e positie in 1999.

Covers
Van Fantasy zijn vele covers verschenen; de bekendste is die van Black Box , opgenomen in 1989 en in 1990 op single uitgebracht. In 2016 kwam de Spaanstalige salsaversie uit van Cubop City Big Band; het is de afsluiter van hun gecrowdfunde tribute-album Star - EWF Latino.

NPO Radio 2 Top 2000

Compositie van Maurice White
Nummer van Earth, Wind & Fire
Single uit 1978
Single uit 1990


text:
Sekolah Menengah Kebangsaan Tunku Sulong (SMK Tunku Sulong) is a secondary school located in Jeniang, Kuala Muda District, Kedah, Malaysia.

In 2009, SMK Tunku Sulong had 686 male students and 681 female students, bringing the total student population of 1367 students. It has a total of 81 teachers.

Background
SMK Tunku Sulong was founded on January 1, 1971, and was named Sekolah Menengah Jeniang (SMJ). The school started with only five teachers and  three classes. SMJ later received a total of 150 students.

In 1975, SMJ changed the school name to Sekolah Menengah Kebangsaan Tunku Sulong, a name which was taken from Royal King of Kedah, Tengku Ibrahim. His nickname was Tunku Sulong.

SMK Tunku Sulong has 39 classes, including Form 1 until Form 6, from morning session to the evening session. In 2008, a new block was built for the school. The new block has three stories,a hall, and 10 classrooms.

References

1971 establishments in Malaysia
Educational institutions established in 1971
Kuala Muda District
Schools in Kedah
Secondary schools in Malaysia


text:
Cefbuperazone (INN) is a second-generation cephalosporin antibiotic.

References

Cephalosporin antibiotics
Tetrazoles
Piperazines


text:
C/1947 S1 (Bester) – kometa jednopojawieniowa odkryta przez Michiela J. Bestera 24 września 1947 roku. Kometa nie powróci już w pobliże Słońca.

Orbita komety
Orbita komety C/1947 S1 (Bester) ma kształt hiperboli o mimośrodzie 1,00036. Jej peryhelium znajduje się w odległości 0,75 j.a. od Słońca i kometa przeszła przez nie 16 lutego 1948 roku. Nachylenie orbity względem ekliptyki to wartość 140,6˚.

Zobacz też
 lista komet nieokresowych

Bibliografia

Linki zewnętrzne

 Dane dotyczące odkrycia i obserwacji komety ADS

Bester C/1947 S1
Obiekty astronomiczne odkryte w 1947


text:
Romagnan est un patronyme porté notamment par :

 Antoine Romagnan (1902-1989), président du club de football de l'AS Monaco ;
 Barbara Romagnan (1974-), enseignante et femme politique française.


text:
Adamczewski ist der Familienname folgender Personen:

 Marco Adamczewski (* 1981), deutscher Basketballspieler
 Matthias Adamczewski (* 1958), deutscher Segler
 René Adamczewski (* 1968), deutscher Fußballspieler
 Stanisław Adamczewski (1883–1952), polnischer Literaturhistoriker, Literaturkritiker und Herausgeber


text:
The Federation of Indian Fantasy Sports or FIFS is India's only self-governing body for Fantasy sport in India, based in New Delhi. They support Fantasy Sports and work towards their welfare.

FIFS was previously formed as the Indian Federation of Sports Gaming or IFSG, later changing to the Federation of Indian Fantasy Sports. The CEO of FIFS is Anwar Shirpurwala and Harsh Jain is the president and co-founder/CEO of Dream11.

History
FIFS was founded as the Indian Federation of Sports Gaming or IFSG in 2017. They are registered under Section 8 of the Indian Companies Act, 2013. It is the only regulatory and representative body of the Fantasy Sports Industry in India. Former Judge of the Supreme Court of India, Justice Arjan Kumar Sikri was appointed as the Ombudsman and Ethics Officer.

FIFS legal
The State of Kerala received petitions wanting a ban on fantasy gaming sites and applications. The Court studied several clauses and constitutional acts and concluded that Rummy, Card Games, Dart Throw, Ball Throw, and Shooting Contest. Similar to such games, Online Fantasy Sports also require the Game of Skill and are passed as legal, according to Section 14 (A) of 1976.

The State of Rajasthan reviewed the plea and finalized an order on online Fantasy Sports. The Court recognized Fantasy Sports as a game of skill and not betting or gambling. The 276th Law Commission Report mentions fantasy games like fantasy football as opposed to betting.

The Union Territory of Chandigarh examined the Fantasy Sport in question and dismissed the case stating the game doesn't involve gambling.

The Bombay High Court, on 13th April 2019 also approved the usage of Fantasy Sports. The court recognized it as a legitimate business and applied the game of skill in its function.

The Supreme Court officially recognized Fantasy Sports and online fantasy in 2021. The bench mentioned Fantasy Sports as a Game of Skill involving money and does not represent any betting or gambling roles.

Some states like Assam, Sikkim, Nagaland, Adhisa, Telangana, and Andhra Pradesh have still refused to recognize Fantasy Sports, as a legally operated business.

FIFS committee members
 Anwar Shirpurwala, CEO
 Harsh Jain, President
 Bimal Julka, Chairman
 Joy Bhattacharjya, Director General
 Justice Arjan Kumar Sikri, Ombudsman, Ethics Officer
 John Loffhagen, Member of Advisory Council
 Amrit Mathur, Member of Advisory Council
 Prof. Ratnakar Shetty, Member of Advisory Council

FIFS members
Following is the list of FIFS member, ' fantasy sport organisations'.

See also
 Fantasy cricket
 Daily fantasy sports
 Fantasy sport in India
 Video gaming in India

References

Sports governing bodies in India
Sports organizations established in 2017
2017 establishments in India
Sport in India
Gaming organizations


text:
Baldahin (italijansko baldacchino, nemščine Baldachin) je krošnja, ki je navadno nameščena nad oltarjem ali prestolom. V začetku je bila krošnja iz blaga, v drugih primerih je trajna arhitekturna značilnost, zlasti nad visokimi oltarji v stolnicah, kjer se taka struktura imenuje ciborij. Častna tkanina je preprostejša tkanina, ki visi navpično za prestolom in navadno tvori krošnjo (nadstrešek). Uporablja se lahko tudi za podobne nadstreške v notranjosti, na primer nad ležišči in za procesijska nosila, ki se uporabljajo pri formalnih državnih slovesnostih, kot so kronanje, ki jih držijo štirje ali več moških na palicah, pritrjenih na vogalih tkanine.

Baldac (srednjeveška latinska beseda za Bagdad) je bila prvotno vrsta iz Bagdada uvoženo svileno blago, od katerega izhaja ime, v angleščini kot baudekin ali drugo črkovanje. Matthew Paris je zapisal, da je Henrik III. Angleški nosil oblačilo de preciosissimo baldekino na slovesnosti v Westminstrski opatiji leta 1247 . Beseda za tkanino je postala beseda za svečane nadstreške, izdelane iz tkanine.

Državniške nadstrešnice
V srednjem veku se je nad sedežem osebe, ki je bila zadosti visoko, kot simbol oblasti visela dostojanstvena državniška krošnja (nadstrešek) (ali "posestvena"), sveto platno ali državniško blago. Sedež pod takšnim nadstreškom bi se običajno dvigal nad podijem. Tkanina nad sedežem se navadno nadaljuje navzdol do tal za sedežem. Tak sedež so imeli cesarji in kralji, vladajoči vojvode in škofje. V iluminiranem rokopisu iz 15. stoletja je Veliki mojster Hospitalcev na Rodosu sedel na stolu, da bi prejel predstavitveno kopijo avtorjeve knjige. Njegov sedež je bil postavljen na podiju, ki ga je pokrivala preproga in bil podprt z bogato vezenim dosalom (francosko dos). Pod njegovimi nogami je blazina, taka kot je zaščitila noge francoskega kralja, ko je predsedoval v lit de justice. Francoski kralj je bil v času kronanja tudi pokrit s prenosno krošnjo, ki jo je na palicah nosilo več francoskih aristokratov. Zlasti Devica Marija je zelo pogosto prikazana sedeč pod častno krošnjo na srednjeveških in renesančnih slikah, kjer je prikazana na prestolu s svetniki.

Krošnja je bila pogosto zgolj razkošna tkanina, pogosto uvožena in z bogatimi vzorci, kot  brokat, vendar ima lahko heraldične elemente. Francoski kralji so pogosto prikazani z modrim blagom z vzorcem z zlatim fleur-de-lys (lilijami). Margaret Beaufort, mati Henrika VII. na portretu anonimnega umetnika, c. 1500, moli pod posestniško krošnjo; vidimo, da je dosal, stenska obloga iz pozlačenega usnja in baldahin nad glavo (Tudorska roža v središču) podpirajo vrvice s stropa. Grbi, vezeni ali tkani v tapiserijo, so iz Anglije (deljeno kot po navadi s Francijo) in znak Beaufortov.

Včasih, tako kot v predstavitveni miniaturi  Rogierja van der Weydna Jean Wauquelin predstavlja njegovo »Chroniques de Hainaut« Filipa Dobrega, se nadstrešek nadaljuje nad sedežem in nato do tal. Poleti leta 1520 je potekal sestanek med Francem I. Francoskim in Henrikom VIII. Angleškim, kjer je razkošni prikaz bogastva in moči kraj srečanja z imenom Field of Cloth of Gold. Nadstrešek se lahko še vedno vidi v večini formalnih prestolnih sob.

Državniške postelje
Državniška postelja, namenjena sprejemu pomembnih obiskovalcev in ustvarjanju dedičev pred izbrano javnostjo in ni bila namenjena za spanje, [2] se je razvila v drugi polovici sedemnajstega stoletja. Razvila je srednjeveško tradicijo sprejemanja obiskovalcev v spalnici, postala zadnja in najbolj zasebna soba standardne suite sob v baročnem stanovanju. Ludvik XIV. je razvil rituale sprejemanja v svoji državniški spalnici, petit lever, na katerem je lahko prisostvovala le peščica dvorne elite. Drugi evropski monarhi so kmalu posnemali to prakso; celo njegov najhujši sovražnik, Viljem III. Angleški je imel svoje "služabnike spalnice" za znak časti.

Državniška postelja, lit à la Duchesse - njena nadstrešnica brez vidnih znakov - je bila dostavljena za uporabo kraljici Marie Leszczinske v  Versajski palači, kot središče novega dekorja za kraljico med letoma 1730-35. Vzorec je bil hitro prepoznan kot baldahin, ki služi svoji častni funkciji; postelja se lahko zlahka nadomesti s pozlačenim prestolom. Kraljice v Franciji so preživele veliko časa v svoji sobi, kjer so zjutraj sprejele dvorne gospe in imele zasebne sprejeme. Do takrat, ko je Marija Antoaneta pobegnila iz spalnice, take državniške postelje, ki jih je utelešala [[bontongg, je že bila izven uporabe. Državniška postelja s kupolastim baldahinom, ki ga je leta 1775-76 oblikoval Robert Adam za lady Child v Osterley Parku in drugo posteljo, ki jo je Thomas Chippendale poslal siru Edwinu Lascellesu v Harewood House, Yorkshire leta 1773 [2], sta dve zadnji ležišči v Angliji, namenjeni za glavno nadstropje državniške spalnice v ne kraljevem prebivališču.

Bazilika svetega Petra

Papež Urban VIII. je naročil  Berniniju, da oblikuje in zgradi veliko strukturo, ki bi bila postavljena nad glavnim oltarjem, ki naj bi bil nad grobnico sv. Petra v novi cerkvi sv. Petra. Nadstrešek v bronu posnema tkanino, kot tudi številna naknadna posnemanja. Ta znana in spektakularna značilnost se običajno imenuje "Baldacchino", čeprav je to ciborij.

Berninijevo oblikovanje Baldacchina ima velikanske solomonove stebre, navdihnjene s stebri, ki so obkrožali oltar starega svetega Petra. Te stebre je prvotno podaril Konstantin I., in napačna tradicija trdi, da so bili stebri iz Jeruzalemskega templja. Najnižji deli štirih stebrov Berninijevega Baldachina imajo vijačni utor, srednji in zgornji del stebrov pa sta prekrita z oljčnimi in lovorovimi vejami, z množico čebel in majhnimi putti. Družinski grb papeža Urbana VIII., tisti iz družine Barberini, s svojimi znaki čebelami, so na dnu vsakega stebra.

Vse to se združi, da ustvari občutek dvigovanja.

Procesijska nadstrešnica

Baldahin se lahko uporablja tudi v uradnih procesijah, vključno s kraljevim prihodom, kronanjem ali pogrebno procesijo, in označujejo elitni status posameznika, nad katerim se nosi. Izvor takšne emblematične uporabe v Evropi je bil na dvoru neoasirske države, in je bila sprejeta v Atenah v poznem 7. st. pr. n. št., vendar se je v poznem 5. stoletju omejila na uporabo žensk (primerjaj dežnik). [4]

Takšni nadstreški so lahko narejeni iz česarkoli do težkega brokata ali celo iz manj fleksibilnih materialov, podpirajo pa jih drogovi, pritrjeni na voz ali jih nosijo ljudje, ki hodijo na vsaki strani. Egipčanskega faraona na primer, so tako v življenju in smrti spremljali s takim nadstreškom.

Francisco Franco, vladar Španije od leta 1939 do 1975, je pogosto hodil pod baldahinom, potem ko je uradno razglasil Španijo za monarhijo – privilegij primeren regentu.

Priimek Baldacchino
Priimek Baldacchino prihaja od obrtnikov, ki so včasih izdelovali baldahine. Priimek najdemo predvsem na otokih Malta in Sicilija, zlasti v Agrigentu in Naru.

Galerija

Sklici

Literatura

 Baldachinum of the Altar, John Bertram Peterson, volume 2

Zunanje povezave

 Burgundian example, King René's Tournament Book, Bibliothèque nationale de France

Cerkvena arhitektura
Arhitekturni elementi
Notranja arhitektura
Tekstil


text:
Wiederau est un petit village sur la rivière Weiße Elster, faisant partie de la municipalité de Pegau, au sud de Leipzig. On y trouve un château du  et une grande antenne de diffusion, l'Émetteur de Wiederau.

Le samedi , Johann Sebastian Bach y donna sa cantate profane Angenehmes Wiederau (BWV 30a) pour le nouveau propriétaire du domaine de Wiederau, Johann Christian von Hennicke.

Quartier de ville en Saxe
Ancienne commune en Saxe


text:
Łyna (tyska: Alle) är en flod i Ermland-Masuriens vojvodskap i Polen och Kaliningrad oblast i Ryssland. Den är biflod till Pregolja och är 264 km lång, varav 190 km i Polen och 74 km i Ryssland. Łyna förbinds med sjön Mamry via Masuriska kanalen.

Referenser

Vattendrag i Polen
Vattendrag i Ryssland
Ermland-Masuriens vojvodskap
Kaliningrad oblast


text:
І́гор Ю́рійович Слісаре́нко (  —  ) — український журналіст і телеведучий. Кандидат політичних наук, викладач кафедри міжнародної журналістики Інституту журналістики Київського національного університету імені Тараса Шевченка (з 1996).

Біографія
Народився 12 квітня 1966 у місті Щорс Чернігівської області; українець; батько Слісаренко Юрій Миколайович (1940) — підприємець; мати Слісаренко (Нагорна) Валентина Михайлівна (1946) — пенсіонерка.

У 1973–1983 роках навчався в київській середній школі № 137, що на Русанівці. Рано почав журналістську діяльність — його оповідання, нариси, статті постійно публікувалися у дитячій, а згодом і у дорослій періодиці.

Освіту здобув на факультеті журналістики Київського університету імені Тараса Шевченка (1983–1990) і у Лондонській школі економіки і політичних наук (1995–1996). Кандидатська дисертація: «Політологічний аналіз та прогноз у висвітленні міжнародної тематики засобами масової інформації»; магістр мас-медіа і комунікацій (1996): «Мас-медіа в умовах зародкової демократії приклад України ».

У 1990–1995 — редактор, ведучий програм, завідувач редакції програм для молоді на Українському телебаченні. З 1996 — заступник головного редактора ТСН студії «1+1». Вів ряд інформаційних програм на «5-му каналі». Працював телеведучим, висвітлюючи міжнародну тематику. Ігор Слісаренко востаннє з'являвся на екрані в ефірі «5 каналу». Однак в 2007 році Слісаренка скандально звільнили через матеріали про особисте життя дочок президента Віктора Ющенка.

З 2001 по 2005 рік обіймав пост віце-президента зі зв'язків з громадськістю Міжрегіональної академії управління персоналом. Член-кореспондент Міжнародної кадрової академії (1998). Володів англійською та польською мовами. Був радником колишнього омбудсмена Ніни Карпачової, доклав немало зусиль для визволення Юрія Луценка.

Помер 20 грудня 2013 року. Причини смерті не оголошені, на сайті тижневика «2000» зазначено, що Ігор Слісаренко «помер у колі друзів, коли на сцені виконував для них пісню».

Посилання

Уродженці Сновська
Померли в Києві
Випускники Навчально-наукового інституту журналістики КНУ імені Тараса Шевченка
Випускники Лондонського університету
Науковці Київського університету
Українські журналісти
Українські телеведучі


text:
Kea (Nestor notabilis) är en av två arter papegoja i släktet Nestor. Den är delvis nattaktiv och endemisk för bergen på Nya Zeeland. Kean är den enda papegoja som kan leva i alpina områden och den är också den enda arten av papegoja som anfaller och dödar andra ryggradsdjur, även om detta är ganska sällsynt och troligen endast sker med sjuka eller fångade djur. Den är också känd som intelligent, aktiv och lekfull.

Utseende
Båda könen är mörkgrönt färgade, med ljusare fjädrar på bröst, buk och rygg. Dess undre vingtäckare och övergump är klart röda, vilket främst syns när de flyger. Deras vingpennor är mörkare och skimrar i blått. Hos gamla fåglar är näbben och orbitalringen mörk. Det enda skillnaden i utseende mellan könen är näbben, där hanen har en större och längre böjd övernäbb. Hanarna är vanligen också något större, och väger i genomsnitt 5 % mer. En lätt hane kan dock väga mindre än en tung hona.

Juvenilen har gul orbitalring, vaxhud och näbb och gulaktiga fjädrar på hjässan. De anlägger vanligen sin adulta fjäderdräkt vid omkring 18 månaders ålder, men det kan ta upp till 4 år innan de helt förlorar sin gula orbitalring.

Utbredning
Kean är endemisk för Sydön i Nya Zeeland och den återfinns i Sydalperna från Golden Bay till Puysegur Point.

Ekologi
Keor är kraftfulla flygare som kan flyga upp från botten av en dal till bergets snögräns på några minuter. De kan lätt korsa 15–20 kilometer breda dalgångar på drygt en halvtimme och är särskilt skickliga på att glida på bergsvindar. Keor är mycket lekfulla, läraktiga och brukar roa de människor som ser dem genom sina akrobatiska rörelser. Keorna ägnar mest tid åt lek av alla fågelarter. En stor del av deras vardag går åt till att leka för att dels stimulera sin smarta hjärna och dels för att knyta starka band till familjemedlemmarna.

De föredrar marken framför att bo i träd. Vanligen har de sina bon i håligheter under klippor, i trädrötter eller i ihåliga trädstammar. Keor förekommer normalt i flockar om tio eller fler, och under häckningen kan unga fåglar bilda grupper på över hundra individer.

Keor kan även vara allt annat än roande. Man har tvingats att kea-säkra allt som är löst eller liknande. Keorna är nämligen riktiga vandaler. De kan öppna soptunnor, även om man lagt stenar ovanpå locket. De är otroligt smarta och behöver stimulans och det är därför inget problem för dem att flytta på dessa stenar, för att sedan komma åt belöningen som finns inuti soptunnan.

De som inte lägger nät över sina bilar när de lämnar den, kan komma att ångra sig rejält efteråt. Keorna är nämligen där snabbt och biter på bland annat däck och annat gummi eller saker på bilen som är lösa eller går att bita loss.

Dessa märkliga fåglar kan orsaka skador för stora värden – om man inte har kea-säkrat bilen, växtkrukorna, eller vad keorna kan få för sig att ha sönder.

Häckning
Häckningen sker vanligen mellan juni och januari. De lägger två till fyra ägg per säsong. Dessa ruvas av honan i omkring 29 dagar. När ungarna är en månad gamla hjälper hannen till med matningen. Man har observerat polygami bland keor. Upp till fyra honor kan dela på en hanne.

Föda
Kean är opportun vad gäller föda. De livnär sig av löv, knoppar, frukter, insekter och kadaver. Men de kan även likt en rovfågel ta fågelungar, exempelvis gräva ur bon av liror för att komma åt ungar. De behöver fett för att överleva den stränga alpina miljön, och i skydd av mörker attackerar de får som de hackar på ryggen för att komma åt deras fett. Undersökningar har dock visat att den endast ger sig på sjuka eller skadade får, eller får som den uppfattar som avlidna. I människans närhet har de också lärt sig att leva på matrester och sopor. De kan även livnära sig på tygmaterial.

Status och hot
Kean är nu en skyddad art, men tidigare bedrevs jakt på beställning av bönder vars får blev anfallna. Det har uppskattats att 150 000 keor dödats på detta sätt. På 1970-talet blev kean delvis skyddad, sedan man vid en inventering endast funnit 5 000 exemplar. De fick inte fullt skydd förrän 1986, då bönder övertalades att ge upp sin lagliga rätt att skjuta varje kea som gav sig på deras egendom eller boskap. I utbyte mot detta gick regeringen med på att utreda rapporter om fåglar som orsakar problem och förflytta sådana från området.

Idag tros den minskande världspopulationen bestå av endast 4 000 vuxna individer. 2017 uppgraderades dess hotstatus från sårbar till starkt hotad.

Referenser

Noter

Källor
 Lars Larsson, Birds of the World, 2001, CD-rom
 Kea i engelskspråkiga Wikipedia 4 augusti 2006, där följande anges som källor:
 Nestor notabilis i IUCN:s databas
 David Attenboroughs program på Animal Planet

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Maoripapegojor
Fåglar i australiska regionen
Endemiska fågelarter på Sydön, Nya Zeeland


text:
Celithemis eponina – gatunek ważki z rodziny ważkowatych (Libellulidae). Występuje na terenie Ameryki Środkowej, Ameryki Północnej i Karaibów.

Przypisy

Bibliografia

Celithemis
Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1773 roku


text:
Dasia subcaerulea est une espèce de sauriens de la famille des Scincidae.

Répartition
Cette espèce est endémique du Tamil Nadu en Inde. Elle se rencontre dans le district de Madurai entre  et  d'altitude.

Description
L'holotype mesure  de longueur totale dont  de queue.

Publication originale
 Boulenger, 1891 : On new or little-known Indian and Malayan Reptiles and Batrachians. Annals and Magazine of Natural History, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Saurien (nom scientifique)
Mabuyinae
Faune endémique du Tamil Nadu


text:
Daniele Monroe-Moreno (born 1964) is a Democratic member of the Nevada Assembly. She represents the 1st district, which covers parts of North Las Vegas.

Biography
Monroe-Moreno was born in 1964 in Tucson, Arizona, moving to Nevada in 1994. She worked for the Maricopa County Sheriff's Office and later as a corrections officer for the North Las Vegas Police Department. Monroe-Moreno was a member of the North Las Vegas Steering Committee from 2000 until 2002. She served as second vice chair of the Clark County Democratic Party from 2011 until 2015, and was elected to the Assembly in 2016, defeating Howard Brean with nearly 60% of the vote.

In April 2017, Monroe-Moreno introduced a bill in the Assembly which would ban private prisons in the state. Despite it passing in both the House and Senate, the bill was vetoed by Governor Brian Sandoval, who stated, "...because the bill improperly encroaches on the authority and discretion of the executive branch of state government, including the State Board of Prison Commissioners, I cannot support it."

In March 2023, Monroe-Moreno, a moderate, was elected chair of the Nevada Democratic Party beating incumbent Judith Whitmer, a progressive. Monroe-Moreno is the first Black woman to chair the Nevada Democratic Party.

Personal life
Monroe-Moreno has three children; Candace, Cassandra, and Celena, and two grandchildren.

Political positions
Monroe-Moreno supports increasing the minimum wage. She also supports increased funding for behavior and mental health programs.

Electoral history

References

|-

1964 births
21st-century American politicians
21st-century American women politicians
American prison officers
Democratic Party members of the Nevada Assembly
Living people
People from North Las Vegas, Nevada
Politicians from Tucson, Arizona
Women state legislators in Nevada


text:
Mount Bishop is a mountain in the Camelsfoot Range in the Lillooet Country of the Central Interior of British Columbia.  Named for an old settler, it is located four km north of the settlement of Moha, which is at the confluence of the Bridge and Yalakom Rivers.

References

Bishop
Lillooet Country


text:
Steeve Wilfried Nguema Ndong (11 de diciembre de 1971 – 25 de septiembre de 2009) fue un deportista gabonés que compitió en judo. Ganó una medalla en los Juegos Panafricanos de 1999, y cuatro medallas en el Campeonato Africano de Judo entre los años 1998 y 2002.

Palmarés internacional

Referencias

Judokas de Gabón