text:
Галипољска операција је вођена у Првом светском рату и током ње су снаге Антанте покушале да овладају Галипољским полуострвом и Дарданелима да би себи омогућиле приступ Цариграду са крајњим циљем његовог заузимања чиме је планирано да се из даљег тока рата избаци Османско царство. Борбе су отпочеле 25. априла 1915. године искрцавањем трупа Антанте, а окончале су се 9. јануара 1916. године потпуним повлачењем инвазионих трупа. Нарочито тешке губитке доживеле су експедиционе снаге Аустралије и Новог Зеланда.

Снаге Антанте су махом сачињавале трупе Уједињеног Краљевства ван Енглеске (Ирска, Аустралија и Нови Зеланд) које су чинили добровољци и нередовна војска, али се данас сматра да разлог потпуне пропасти инвазије лежи у низу грешака које су начинили команданти операције. Данас Галипољ у Уједињеном Краљевству и његовим некадашњим колонијама представља симбол великог, непотребног и узалудног страдања, а сам залив Сувла (у коме је вођен део борби) представља његов синоним.

Позадина

Дана 29. октобра 1914. године, два бивша немачка ратна брода, османски Јавуз Султан Селим и Мидили, још увек под командом немачких официра, извела су рацију на Црном мору, којом су бомбардовали руску луку Одесу и потопили неколико бродова. Османлије су 31. октобра ушли у рат и започели Кавкаски поход против Русије. Британци су на кратко бомбардовали тврђаву у Галипољу, напали Месопотамију и проучавали могућност заузимања Дарданела.

Савезничка стратегија и Дарданели

Пре него што је зачета операција Дарданели, Британци су планирали да изведу амфибијску инвазију у близини Александрете на Медитерану, идеју коју је Богос Нубар првобитно представио 1914. године. Овај план развио је државни секретар за рат, фелдмаршал Херберт Киченер за одвајање главног града од Сирије, Палестине и Египта. Александрета је била област са хришћанским становништвом и била је стратешко средиште железничке мреже Османског царства - њено заузимање би царство пресекло на два дела. Вицеадмирал сер Ричард Пирс, врховни командант Источне Индије, наредио је капетану Франку Ларкину са ХМС Дорис у Александрети 13. децембра 1914. године да припрема напад. Ту су биле и руска крстарица Асколд и француска крстарица Рекин. Киченер је радио на плану још у марту 1915. године и учествовао је у британском покушају подстицања Арапске побуне. Десант у Александрети је напуштен, јер би му војно било потребно више ресурса него што је Француска могла да издвоји, а политички Француска није желела да Британци делују у њиховој сфери утицаја, на шта је Британија пристала 1912. године.

Крајем 1914. године, на Западном фронту, француско-британска контраофанзива започела је Првом битком на Марни а завршена је у Првој ипрској бици у Фландрији у којој су Белгијанци, Британци и Французи претрпели много жртава. Маневарски рат је завршен и замењен је рововским ратом. Немачко царство и Аустроугарска затвориле су копнене трговинске путеве између Британије и Француске на западу и Русије на истоку. Бело море на арктичком северу и Охотско море на далеком истоку била су зими завејана ледом и удаљена од Источног фронта, Балтичко море блокирала је Немачка царска морнарица а улаз у Црно море кроз Дарданеле контролисало је Османско царство. Док су Османлије и биле неутралне, помоћ се још могла слати у Русију преко Дарданела, али пре османског уласка у рат, мореузи су били затворени, Османлије су током новембра почеле да минирају пловни пут.

Француски министар правде Аристид Бријан предложио је у новембру напад на Османско царство, али је то одбијено, а покушај Британаца да приволе Османлије да се придруже савезничкој страни такође није успео. Касније тог месеца, Винстон Черчил, први лорд адмиралитета, предложио је поморски напад на Дарданеле, делимично на основу погрешних извештаја о јачини османских трупа. Черчил је желео да искористи велики број застарелих бојних бродова, који нису могли да делују против немачке флоте отвореног мора, у операцији Дарданели, са малом окупационом снагом коју је обезбедила војска. Надао се да ће напад на Османлије такође увући Бугарску и Грчку (бивше османске поседе) у рат на савезничкој страни. Дана 2. јануара 1915. године, велики војвода Николај Николајевич обратио се Британији за помоћ против Османлија, који су започели Кавкаски поход. Почело је планирање поморских напада на Дарданелима за преусмеравање османских трупа са Кавказа.

Покушај заузимања мореуза

Дана 17. фебруара 1915. године, британски хидроавион из ХМС Арк Ројала извео је извиђачки лет изнад мореуза. Два дана касније, први напад на Дарданеле започео је када је јака англо-француска оперативна група, укључујући британски дреднот ХМС Краљица Елизабета, започео дуго бомбардовање османских батерија обалске артиљерије. Британци су намеравали да користе осам авиона Арк Ројала за извиђање османских положаја, али сурови услови учинили су све осим једног, кратког типа 136, неупотребљивим. Период лошег времена успорио је почетну фазу, али до 25. фебруара спољна утврђења су пробијена, а улаз очишћен од мина. Након тога, краљевски маринци су искрцани да униште оружарнице на Кум Калеу и Седулбахиру, док је поморско бомбардовање пребачено на батерије између Кум Калеа и Кепеза.

Фрустриран покретљивошћу османских батерија, које су избегавале савезничко бомбардовање и претиле миноловцима послатим да очисте мореуз, Черчил је почео да врши притисак на поморског заповедника, адмирала Саквила Кардена, да повећа напоре флоте. Карден је израдио нове планове и 4. марта послао Черчилу телеграм, наводећи да може очекивати да флота стигне у Истанбул у року од 14 дана. Осећај предстојеће победе појачан је пресретањем немачке бежичне поруке која је открила да је у османским тврђавама Дарданели понестало муниције. Када је порука пренесена Кардену, договорено је да ће главни напад бити покренут 17. марта или приближно око тог датума. Кардена, који је патио од стреса, медицински службеник је ставио на листу болесника, а команду је преузео адмирал Џон де Робек.

18. март 1915.

Дана 18. марта 1915. године савезничка флота, која се састојала од 18 бојних бродова са низом крстарица и разарача, започела је главни напад на најужу тачку Дарданела, где је мореуз широк 1,6 километара. Упркос извесним оштећењима савезничких бродова који су размењивали ватру са османским утврђењима, дуж мореуза су распоређени миноловци. У османском званичном извештају, до 14:00 је наведено: "пресечене су све телефонске жице, прекинута је сва комуникација са тврђавама, неки топови су оштећени ... што је за последицу имало попуштање артиљеријске одбране". Француски бојни брод Буве ударио је у мину након чега је потонуо, са само 75 преживелих од укупне посаде од 718. Миноловци, у којима су били цивили, повукли су се под отоманском артиљеријском ватром, остављајући минска поља углавном нетакнута. ХМС Ирезистабл и ХМС Инфлексибл налетели су на мине. Ирезистабл је потонуо, а већина његове преживеле посаде је спашена. Инфлексибл је тешко оштећен и повучен. Током битке дошло је до забуне око узрока штете, неки учесници су за то окривили торпеда. ХМС Оушн послат је да спаси Ирезистабл али је погођен артиљеријском гранатом, након чега је ударио у мину и убрзо потонуо.

Француски бојни бродови Суфран и Голуа пропловили су новом линијом мина које је десетак дана раније тајно поставио османски минополагач Нусрет, и такође су оштећени. Губици су приморали де Робека да изда "општи опозив" како би заштитио оно што је остало од његове флоте. Током планирања кампање предвиђали су се поморски губици и слали су углавном застарели бојни бродови, неспособни да се супротставе немачкој флоти. Неки од старијих поморских официра попут заповедника краљице Елизабете, комодора Роџера Кејза, сматрали су да су близу победе, верујући да је османским утврђењима готово понестало муниције, али су преовладали ставови де Робека и првог морског лорда Џона Фишера. Покушаји савезника да освоје мореуз поморском снагом су прекинути због губитака и лошег времена. Почело је планирање копненог заузимања турске одбране, како би се отворио пут бродовима. Две савезничке подморнице покушале су да пређу Дарданеле, али су потопљене од мина и јаких струја.

Увод

Припреме савезничког искрцавања

Након неуспеха поморских напада, окупљене су трупе да елиминишу османску покретну артиљерију, што је спречавало савезничке миноловце да очисте пут већим бродовима. Киченер је поставио генерала сер Јана Хамилтона на чело Медитеранских експедиционих снага (МЕФ) које су бројале 78.000 људи. Војници Аустралијске империјалне снаге (АИФ) и Новозеландских експедиционих снага (НЗЕФ) били су стационирани у Египту, пролазећи обуку пре него што су послати у Француску. Аустралијске и новозеландске трупе формирале су Аустралијски и новозеландски армијски корпус (АНЗАК), којим је командовао генерал-потпуковник сер Вилијам Бирдвуд, чинећи добровољачку 1. аустралијску дивизију и новозеландску и аустралијску дивизију. Трупама АНЗАЦ-а придружиле су се редовна 29. дивизија и Краљевска поморска дивизија. Француски Оријентни експедициони корпус, који се у почетку састојао од две бригаде у оквиру једне дивизије, накнадно је стављен под Хамилтонову команду.

Током следећег месеца, Хамилтон је припремио свој план и британске и француске дивизије придружиле су се Аустралијанцима у Египту. Хамилтон је изабрао да се концентрише на јужни део полуострва Галипоље код рта Хелес и Седулбахира, где се очекивало несметано слетање. Савезници су у почетку снизили борбену способност османских војника. Наивност савезничких планера илустрована је летком који је издат Британцима и Аустралијанцима док су још били у Египту, на њему су били приказани:

Потцењивање османског војног потенцијала произашло је из "осећаја супериорности" међу савезницима, због пада Османског царства и његових лоших перформанси у Либији током Турско-италијанског рата 1911–1912 и потом у Балканским ратовима од 1912. и 1913. Савезничка обавештајна служба није се адекватно припремила за кампању, у неким случајевима се ослањала на информацијама добијених од египатских туристичких водича. Трупе за напад биле су натоварене на транспорте редоследом којим су се морале искрцати, што је изазвало велико одлагање што је значило да су многе трупе, укључујући Французе у Мудросу, биле принуђене да заобиђу Александрију како би се укрцале на бродове који ће их одвести у борбу. Уследило је петонедељно кашњење до краја априла, током којег су Османлије ојачале одбрану на полуострву, иако је лоше време током марта и априла ионако могло одложити искрцавање, спречавајући снабдевање и појачање. После припрема у Египту, Хамилтон и његов штаб стигли су у Мудрос 10. априла. Корпус АНЗАК напустио је Египат почетком априла и окупио се на острву Лимнос у Грчкој 12. априла, где је почетком марта успостављен мали гарнизон и извршено искрцавање. Британска 29. дивизија кренула је за Мудрос 7. априла, а Краљевска морнаричка дивизија припремала се на острву Скирос, након што је тамо стигла 17. априла. Тог дана, британска подморница ХМС Е15 покушала је да пређе мореуз, али је погодила одбрамбену мрежу, насукала се и била гранатирана са турске тврђаве. Погинули су поручник Теодор С. Броди и шест чланова његове посаде, а преживели су били приморани да се предају. Савезничка флота и британске и француске трупе окупиле су се на Мудросу, спремне за искрцавање, али лоше време од 19. марта приземљило је савезничке авионе девет дана, а током 24 дана био је могућ само делимични програм извиђачких летова.

Османске одбрамбене припреме

Османске снаге спремне да одбију искрцавање са обе стране теснаца биле су из 5. османске армије. Ова снага, која се у почетку састојала од пет дивизија са другом на путу, била је регрутна снага, којом је командовао Ото Лиман фон Сандерс. Многи старији официри 5. армије такође су били Немци. Османски заповедници и високи немачки официри расправљали су о најбољим средствима за одбрану полуострва. Сви су се сложили да је најбоља одбрана држати узвишицу на гребенима полуострва. Било је неслагања око тога где ће се непријатељ искрцати и где ће концентрисати снаге. Командант Мустафа Кемал био је упознат са полуострвом Галипоље из својих операција против Бугарске у Балканским ратовима и прогнозирао је да су ртови Хелес (јужни врх полуострва) и Кабатепе вероватна подручја за слетање.

Мустафа Кемал је веровао да ће Британци искористити своју поморску надмоћ да доминирају копном са свих страна на врху полуострва, код Кабатепеа, кратка удаљеност до источне обале значила је да савезници могу лако доћи до Нароса (завој под правим углом усред Дарданела). Сандерс је залив Бешик на азијској обали сматрао најрањивијим за инвазију, јер је терен био лакши и погоднији је за напад на најважније османске батерије које су чувале теснаце и тамо је окупљена трећина 5. армије. Две дивизије биле су концентрисане на Болајиру на северном крају полуострва Галипоље, како би заштитиле линије снабдевања и комуникације до даље одбране на полуострву. 19. дивизија (Кемал) и 9. дивизија биле су смештене дуж егејске обале и код рта Хелес на врху полуострва. Сандерс је главнину османских снага држао у копну у резерви, остављајући најмање трупа да чувају обалу. Трећа дивизија и коњичка бригада стигле су из Истанбула почетком априла, доводећи снагу фронта Османлија на 60.000–62.077 људи, које је Сандерс концентрисао у три групе. Наложен је максималан напор за побољшање копнене и поморске комуникације, како би се појачање брзо пребацило на опасне тачке, трупе су се ноћу кретале како би избегле савезничко ваздушно извиђање. Сандерсовој стратегији супротставили су се османски заповедници, укључујући Кемала, који је веровао да су браниоци превише раширени да би поразили инвазију на плажама.  Сандерс је био сигуран да ће крути систем одбране пропасти и да једина нада за успех лежи у мобилности три групе, посебно 19. дивизије код Богхалија, у општој резерви, спремној да се пресели на Болајир, Кабатепе или азијску обалу.

Време потребно Британцима за организовање искрцавања значило је да су Сандерс, пуковник Ханс Каненгајзер и други немачки официри, уз подршку Есат-паше (3. корпус), имали више времена да припреме одбрану. Сандерс је касније изјавио: "Британци су нам дозволили четири добре недеље предаха за сав овај посао пре њиховог великог искрцавања ... Овај предах је био довољан да се предузму најнеопходније мере." Изграђени су путеви, грађени мали чамци за преношење трупа и опреме преко Нароса, ожичене плаже и постављене импровизоване мине од торпедних бојевих глава. Дуж плажа су ископани ровови и оружје, а трупе су ишле маршевима да би избегле летаргију. Кемал, чија је 19. дивизија била од виталног значаја за одбрамбени план, посматрао је плаже и чекао знакове инвазије са свог места у Богхалију, близу Мајдоса. Османлије су организовали мало ваздухопловство уз помоћ Немачке и у фебруару су имали четири летелице које су деловале око Чанакалеа, изводећи извиђачке летове. Од 11. априла, османска летелица је често летела изнад Мудроса, надгледајући скуп британских морнаричких снага, а аеродром је успостављен у близини Галипоља.

Искрцавање

Савезници су планирали да се искрцају и осигурају северну обалу, да заузму османске тврђаве и артиљеријске батерије како би поморска снага могла да напредује кроз мореуз и Мраморно море ка Истанбулу. Искрцавање је заказано за 23. април, али је одложено за 25. април због лошег времена, и требало је да се изведе на пет плажа на полуострву. 29. дивизија требало је да се искрца код Хелеса на почетку полуострва, а затим напредује према тврђавама на Килитбахиру. АНЗАК заједно са 3. аустралијском пешадијском бригадом на челу напада, требало је да се искрцају северно од Кабатепеа на егејској обали, одакле су могли да напредују преко полуострва, пресецајући османске трупе у Килитбахиру, и зауставе појачање да стигне до рта Хелес. Овај сектор полуострва Галипоље постао је познат као Анзак, подручје које су држали Британци и Французи постало је познато као сектор Хелес или Хелес. Французи су се преусмерили на Кум Кале на азијској обали пре поновног укрцавања, како би задржали источно подручје сектора Хелес. Краљевска морнаричка дивизија симулирала је припреме за искрцавање на Булајиру као диверзију, а новозеландски официр Бернард Фрајберг испливао је на обалу под ватром да би упалио бакље како би одвратио пажњу браниоцима од стварног искрцавања. Фрајберг је касније одликован Орденом угледне службе.

Поморска подршка при искрцавању првобитно је укључивала бомбардовање плажа и прилаза, али је промењена у бомбардовање гребена током искрцавања, с тим да су плаже само гранатиране пре искрцавања. На крају није донета одлука о питању блиске подршке, а препуштено је иницијативи капетана појединачних бродова. Нерадо приближавање обали касније је утицало на искрцавања на плажама 'V' и 'W', где су се догодили неки од најтежих губитака међу пешадијом, док је поморска подршка била од неке помоћи на плажама 'S', 'Х' и АНЗАК-у. Чак и тада је његова ефикасност била ограничена почетном збрком на копну, разбијеним тереном, густом вегетацијом и недостатком видљивости. Киченер је одлучио да се мора ангажовати Краљевска поморска ваздухопловна служба (РНАС), и савезници су упослили малу силу хидроавиона и других летелица из 3 ескадриле РНАС (командант Чарлс Самсон) који су стигли на Тенедос крајем марта. Првобитно се малим османским ваздухопловним снагама нису супротстављали, а током планирања, сила је коришћена за ваздушно извиђање, мада се то на крају показало недовољним за испуњавање обавештајних потреба савезника и надокнађивање недостатка одговарајућих карата. Након искрцавања, савезничка авијација је извршила фотографско извиђање, посматрала поморску пуцњаву, извештавала о османским покретима трупа и извела мали број бомбардовања.

Залив Анзак

Распоређене на северном десанту, Бирдвудове снаге су укључивале 1. аустралијску дивизију (генерал-мајор Вилијам Бриџис) и новозеландску и аустралијску дивизију (генерал-мајор сер Александер Годли), снаге од око 25.000 људи. Снага је требало након искрцавања да крене према унутрашњости да пресече линије комуникације са османским снагама на југу. Планирано је да се Прва аустралијска дивизија искрца прва, а Трећа пешадијска бригада ће покривати њено кретање ка унутрашњости да успостави положаје на Ган Риџу. Друга пешадијска бригада требало је да следи и заузме више тло на Сари Бајиру, а Прва пешадијска бригада би се последња искрцала као дивизијска резерва. Новозеландска и аустралијска дивизија требало је да изађу на обалу и спреме се за напредовање преко полуострва. Снага је требало да се окупи ноћу и искрца се у зору да изненади браниоце, а увече 24. априла, заштитна снага кренула је на бојне бродове и разараче, са пратећим снагама у транспорту. Трупе би се искрцале из транспорта у бродским чамцима, а затим би се искрцале на обалу.

Око 2 сата ујутру османски посматрач на брду у Арибурну угледао је мноштво бродова далеко на хоризонту. Капетан Фајик, задужен за чету из 27. пешадијског пука, која се тамо налазила, то је потврдио својим двогледом и одмах обавестио свог команданта Исмет-бега у Кабатепеу. До 3 сата ујутро Месец је био покривен облацима и Турци више нису видели бродове.
У 04:00 ујутро, 25. априла, прва група трупа 3. бригаде почео је да се креће према обали на баржама и бродским чамцима. Резервне снаге искрцале су се приближно 2 км (2 км) северно, у заливу јужно од Арибурна, услед неочекиваних струја или навигационе грешке. Искрцавање је било теже, изнад земље која се стрмо уздизала од плажа, за разлику од циља на југ, који је био отворенији. Место искрцавања браниле су само две османске чете, али са положаја на командном терену Османлије су нанеле бројне губитке Аустралијанцима пре него што су били савладани. Тежак терен спречио је координирано кретање у унутрашњост, са Аустралијанцима на непознатом терену и са нетачним мапама. У лавиринту стрмих јаруга, оструга и густог грмља, аустралијске снаге које су отишле напред брзо су изгубиле контакт и биле су подељене у мале групе. Неке аустралијске трупе дошле су до другог гребена, али је мали број њих постигао своје циљеве пошто су се раштркале.

1. и 2. бригада, затим новозеландска и аустралијска дивизија, искрцале су се на плаже око Арибурнуа, али су се испомешале, па им је требало времена за реорганизацију. Отприлике четири сата након започињања искрцавања, главнина 1. аустралијске дивизије била је сигурно на копну и њени водећи елементи кретали су се ка унутрашњости. До средине јутра Кемал је реорганизовао браниоце за контранапад на командне висине Чунук Бајир и Сари Бајир. Десни бок малог узвишења које су заузели Аустралијанци нападнут је преподне у 10:30, при чему је изгубљена већина висоравни 400. Током поподнева и вечери леви бок је одбачен са висоравни 700 и Нека. До вечери су Бриџис и Годли препоручили поновно укрцавање, Бирдвуд се сложио, али након савета морнарице да је поновно укрцавање немогуће, Хамилтон је наредио трупама да ископају ровове. Османски контранапад је на крају одбијен и Аустралијанци су успоставили линију отприлике од Вокеровог Риџа на северу до Шел Грина на југу.  АНЗАК је првог дана претрпео губитке од око 2.000 људи убијених или рањених. Неуспех у обезбеђивању високог терена довео је до тактичког застоја, при чему су се искрцавања бранилаца одвијала на дужини мањој од 2 км.

Аустралијска подморница ХМАС АЕ2 (поручник командант Хенри Стокер) продрла је у мореуз у ноћи између 24. и 25. априла. Кад су искрцавања на рту Хелес и у заливу Анзак започела у зору 25. априла, АЕ2 је стигла до Чанакалеа до 06:00 и торпедовала турску топовњачу за коју се верује да је била крстарица класе Пеик-и Севкет и избегла турски разарач. Подморница се насукала испод турског утврђења, али Османлије нису успеле довести топове и АЕ2 је успела да опет слободно заплови. Убрзо након поновног пуцања, турски бојни брод, који је пуцао преко полуострва на савезничка места за искрцавање, је опазио перископ и повукао се. АЕ2 је напредовала према Мраморном мору и у 08:30 Стокер је одлучио да одмори подморницу на морском дну до ноћи. Око 21:00, АЕ2 је изронила како би напунила батерије и послала бежични извештај флоти. Искрцавање на рт Хелес ишло је добро, али искрцавање у заливу АНЗАК није било тако успешно и заповедник АНЗАК-а, генерал-пуковник сер Вилијам Бирдвуд, размишљао је о поновном укрцавању својих трупа. Успех АЕ2 допринео је у одлуци Бирдвуда да одложи повлачење, а извештаји о успеху АЕ2 преношени су војницима на обалу ради побољшања морала. Стокеру је наређено да "углавном бежи", а без непријатеља на видику, упловио је у Мраморно море, где је АЕ2 пет дана крстарила да створи утисак већег броја и извршила неколико напада на османске бродове, који нису успели због механичких проблема са торпедима.

Рт Хелес

Десант на Хелесе извршила је 29. дивизија (генерал-мајор Ајлмер Хантер-Вестон). Дивизија се искрцала на пет плажа у луку око врха полуострва, названих 'S', 'V', 'W', 'X' и 'Y' плаже од истока до запада. Дана 1. маја 29. индијска бригада искрцала се, заузела и осигурала Сари Бајир изнад плажа за искрцавање. На плажу 'Y', током првог ангажовања, Прве битке код Критије, савезници су се несметано искрцали и напредовали у унутрашњост. У селу је био само мали број бранилаца, али им је недостајало наређење да искористе положај, командант плаже 'Y' повукао је своје снаге на плажу. То је била најбоља неискоришћена прилика за заузимање села, док су Османлије распоређивале батаљон 25. пука, проверавајући свако даље кретање.

Главно искрцавање обављено је на плажи 'V', испод старе тврђаве Седулбахир и на плажи 'W', на малој удаљености од запада, с друге стране рта Хелес. Покривачке снаге Краљевских минстерских фисилера и Хампшира искрцале су се из преуређеног колијера, СС Ривер Клајда, који је насукан испод тврђаве да би се трупе могле искрцати дуж рампи. Краљевски даблински фисилери искрцали су се на плажу 'V' а Ланкаширски фисилери на плажу 'W' у отвореним чамцима, на неравној обали ограђеној бодљикавом жицом. На обе плаже османски браниоци заузели су добре одбрамбене положаје и нанели су много жртава британској пешадији приликом искрцавања. На војнике који су се искрцавали један за другим из колијера СС Ривер Клајд, митраљези су пуцали из утврђења Седулбахир, а од првих 200 војника који су се искрцали, само 21 је стигао до плаже.

Османски браниоци су били малобројни да би поразили десант, али нанели су много жртава и обуздали напад близу обале. До јутра 25. априла, без муниције и без бајонета у сусрет нападачима на падинама које воде од плаже до висина Чунук Бајира, 57. пешадијски пук (Османско царство) примио је наређење од Кемала: "Не наређујем вам да се борите, наређујем вам да умрете. У времену које прође док ми не умремо, друге трупе и команданти могу да иступе и заузму наша места." Сваки припадник пука је био или убијен или рањен.

На плажи 'W', Ланкаширски стрелци успели су да савладају браниоце упркос губитку од 600 људи од укупних 1.000. Шест ордена Викторијин крст додељено је међу Ланкаширским стрелцима за успехе на плажи 'W'. Још шест Викторијиних крстова је додељено међу пешадијом и морнарима за искрцавање на плажу 'V' а још три су додељена следећег дана док су се борили у унутрашњости. Пет одреда османске пешадије предвођених наредником Јахјом истакло се одбијањем неколико напада на њихов положај на брду, а браниоци су се на крају повукли под окриљем мрака. Након искрцавања, тако је мало људи остало из редова Даблинских и Минстерских фисилера да су били спојени у Дабстерсе. Само један официр из Даблинских фисилера преживео је искрцавање, док је од 1.012 искрцаних војника само 11 преживело кампању за Галипоље неповређено. Након искрцавања, савезници су мало урадили да искористе ситуацију, осим неколико ограничених напретка малих група војника у унутрашњост. Напад савезника изгубио је замах и Османлије су имале времена да појачају одбрану и окупе мали број одбрамбених трупа.

Копнена кампања

Почетне битке

Поподне 27. априла, 19. дивизија, појачана са шест батаљона из 5. дивизије, извршила је контранапад на шест савезничких бригада код залива Анзак. Уз подршку артиљерије са бродова, савезници су целу ноћ задржавали Османлије. Следећег дана Британцима су се придружиле француске трупе пребачене из Кум Калеа на азијској обали десно од линије близу плаже 'S' у заливу Морто. Дана 28. априла савезници су водили Прву битку код Критија да заузму село. Хантер-Вестон је израдио план који се показао превише сложеним и лоше је пренесен командантима на терену. Трупе 29. дивизије и даље су биле исцрпљене и изнервиране борбама за плаже и село Седулбахир, које је заробљено након много борби 26. априла. Османски браниоци зауставили су савезничко напредовање на пола пута између рта Хелес и Критије око 18:00, наневши савезницима губитак од око 3.000 жртава.

Како су османска појачања стизала, могућност брзе савезничке победе на полуострву је нестала, а борбе код Хелеса и залива Анзак постале су исцрпљујуће. Дана 30. априла искрцала се Краљевска морнаричка дивизија (генерал-мајор Арчибалд Парис). Истог дана, Кемал, верујући да су савезници на ивици пораза, почео је да пребацује трупе напред у близини висоравни 400. Појачање од осам батаљона послато је из Истанбула дан касније, а тог поподнева османске трупе су напале Хелес и залив Анзак. Османлије су се на кратко пробиле у француском сектору, али напади су одбијени масовном савезничком митраљеском ватром, која је нападачима нанела много жртава. Следеће ноћи Бирдвуд је наредио новозеландској и аустралијској дивизији да нападну са Расел гана и Квин поста према висоравни 700. Аустралијска 4. пешадијска бригада (пуковник Џон Монаш), новозеландска пешадијска бригада и краљевски маринци из чадамског батаљона учествовали су у нападу. Покривени поморском и артиљеријском паљбом, трупе су током ноћи напредовале помало напред, али су се одвојиле у мраку. Нападачи су били изложени масовној ватри из малокалибарског оружја на свом левом боку и одбијени су, претрпевши губитке од око 1.000 жртава.

Дана 30. априла, подморница АЕ2 почела је неконтролисано да се подиже и изронила је у близину османског торпедног чамца Султанхисара, затим је стрмоглаво заронила испод безбедне дубине, а затим поново изронила на површину. Султанхисар је одмах пуцао на подморницу, пробивши јој потисни труп. Стокер је наредио посади да напусти подморницу, потопио је подморницу а посада је била заробљена. Постигнућа подморнице АЕ2 показала су да је било могуће форсирати мореузе и убрзо су османске комуникације тешко поремећене британским и француским подморничким операцијама. Дана 27. априла, ХМС Е14 (поручник командант Едвард Бојл), ушао је у Мраморно море тронедељном патролом, што је постало једна од најуспешнијих поморских акција савезника у кампањи, у којој су потопљена четири брода, укључујући и транспортни Гул Ђемал који је до Галипоља превозио 6.000 војника и пољску батерију. Иако су бројност и вредност потопљених бродова били мали, ефекат на османске комуникације и морал био је значајан. Бојл је награђен Викторијиним крстом. Након успеха АЕ2 и Е14, француска подморница Жул покушала је пролаз 1. маја, али је ударила у мину и потонула са целом посадом. (Неколико недеља раније још један француски брод, Сафир, био је изгубљен након што се насукао у близини Нагара Поинта.)

Операције: мај 1915

Дана 5. маја из Египта је пристигла 42. дивизија (Источни Ланкашир). Верујући да је залив Анзак осигуран, Хамилтон је аустралијску 2. пешадијску бригаду и новозеландску пешадијску бригаду, заједно са 20 аустралијских пољских топова, пребацио на фронт Хелес као резерву за Другу битку код Критије. Укључујући силу од 20.000 људи, био је то први општи напад на Хелес и био је планиран да се одвија по дану. Француске трупе требале су заузети Керевес Дере, а Британци, Аустралијанци и Новозеланђани добили су Критију и Ачи Бабу. Након 30 минута артиљеријске припреме, напад је започео средином јутра 6. маја. Британци и Французи напредовали су дуж полуострва Гуллипрема Критији, у том напредовању су наилазили на дубоке јаруге, утврђене Османлијама. Како су нападачи напредовали, раздвајали су се покушавајући да пређу османске јаке тачке одбране и нашли су се на непознатом терену. Под артиљеријском, а затим митраљеском ватром из османских предстража које британско ваздушно извиђање није приметило, напад је заустављен. Следећег дана након пристиглог појачања напредовање је настављено.

Напад је настављен 7. маја, а четири новозеландских батаљона напали су Критију 8. маја, са 29. дивизијом нападачи су успели да дођу до положаја јужно од села. Касно поподне, аустралијска 2. бригада брзо је напредовала преко отвореног тла до британске линије фронта. Усред малокалибарског оружја и артиљеријске ватре, бригада је кренула према Критији и пробила се 660 метара, око 440 метара мање од циља, са 1.000 жртава. Новозеланђани су успели да напредују и повежу се са Аустралијанцима, мада су Британци били суздржани, а Французи исцрпљени, упркос томе што су заузели тачку која је представљала њихов циљ. Напад је обустављен и савезници су се улогорили, пошто нису успели да заузму Критију или Ачи Бабу.

Уследио је кратак период консолидације, савезници су готово остали без муниције, посебно артиљерија и обе стране су учврстиле своју одбрану. Османлије су распоредиле трупе насупрот аустралијске линије, коју је појачала аустралијска лака коњица која је деловала као пешадија. Спорадичне борбе су настављене снајперским нападима и нападима гранатама, супротстављени ровови су местимично били одвојени само неколико метара. Аустралијанци су изгубили одређени број официра услед снајперског напада противника, укључујући команданта 1. дивизије, генерал-мајора Вилијама Бриџиса, који је рањен приликом прегледа положаја 1. пука лаке коњице у близини "Стил поста" а преминуо је од повреда на болничком броду ХМХС Гаскон 18. маја.

Крајем априла Бирдвуд је рапортирао ГХК МЕФ-у (Генералштаб Међународних експедиционих снага) да не може да искрца 6.000 коња у заливу Анзак, јер за њих нема воде. ГХК МЕФ је био незадовољан што ће снаге АНЗАК-а бити имобилизоване на обали плаже, али од њих неће бити користи. Хиљаде војника и коња остали су на броду и до месец дана. Бирдвуд је 17. маја сигнализирао да ће се 17 бродова вратити у Александрију да искрца 5.251 коња у пратњи 3.217 војника. ГХК МЕФ је инсистирао да неки од војника остану у Александрији да чувају коње и чувају АНЗАК-ова "многа возила и планине пртљага".

Османска контраофанзива: 19. мај

Дана 19. маја 42.000 османских војника покренуло је напад на Анзак да би 17.000 Аустралијанаца и Новозеланђана потиснуло назад ка мору. У недостатку артиљерије и муниције, Османлије су намеравали да се ослоне на изненађење и на бројност, али су 18. маја посаде лета британских авиона приметиле османске припреме. Османлије су претрпеле око 13.000 жртава у нападу, од којих је 3.000 војника убијено. Аустралијске и новозеландске жртве су износиле 160 убијених и 468 рањених. Међу мртвима је био и носилац носила, Џон Симпсон Киркпатрик, чији су напори да евакуише рањене људе на магарцу док су били под ватром постали познати међу Аустралијанцима у Анзаку, након тога, његова прича постала је део аустралијског предања о кампањи. Османски губици били су толико озбиљни да су Обри Херберт и други организовали прекид ватре 24. маја ради сахрањивања мртвих који су лежали на ничијој земљи, слично Божићном примирју 1914. године на Западном фронту.

 У извештају војник Виктор Лејдлоу, из аустралијске друге теренске Хитне помоћи, дан је описао:

Примирје није формално поновљено.

Британска предност у поморској артиљерији умањила се након што је османски разарач Муавенет-и Милије 13. маја торпедовао бојни брод ХМС Голијат. A Немачка подморница, У-21, потопила је ХМС Тријумф 25. маја и ХМС Мажестик 27. маја. Још је британских извиђачких патрола летело око Галипоља и У-21 је био присиљен да напусти то подручје, али не знајући за то, савезници су повукли већину својих ратних бродова на Имброс, где су били безбедни, што је у великој мери смањило ватрену моћ савезничке морнарице, посебно у сектору Хелес. Подморница ХМС Е11 (заповедник Мартин Насмит, касније награђен Викторијиним крстом) прошла је Дарданеле 18. маја и потопила или онеспособила једанаест бродова, укључујући три 23. маја, пре уласка у Истанбулску луку, пуцала је на бродове који су превозили оружје, потопивши топовњачу и оштетивши пристаниште.

Османским снагама недостајало је артиљеријске муниције, а пољске батерије имале су на располагању око 18.000 граната у периоду од почетка маја до краја прве недеље јуна. Након пораза у контранападу на Анзак средином маја, османске снаге су престале са фронталним нападима. Крајем месеца, Османлије су започели тунелирање око Квин Поста у сектору Анзак и рано ујутро 29. маја, упркос аустралијском против-минирању, активирали су мину и напали батаљоном из 14. пука. Аустралијски 15. батаљон је био присиљен да се повуче, али је контранападом поново заузео земљу касније током дана, пре него што су га новозеландске трупе ослободиле. Операције на Анзаку почетком јуна биле су консолидоване, мањим ангажманима и окршајима гранатама и снајперском ватром.

Операције: јун–јул 1915.

У сектору Хелес, у коме су биле стациониране обе стране, савезници су поново напали Критију и Ачи Бабу, у Трећој бици код Критије 4. јуна, са 29. дивизијом, Краљевском поморском дивизијом, 42. дивизијом и две француске дивизије. Напад је одбијен и тиме је престала могућност одлучујућег пробоја, рововски рат је настављен. Жртве су биле приближно 25 процената од укупне снаге на обе стране. Британци су изгубили 4.500 од 20.000 војника, а Французи 2.000 од 10.000 војника. Османски губици били су 9.000 војника према турској званичној историји и 10.000 према другом извештају.

У јуну је стигао носач хидроавиона HMS Ben-my-Chree. 52. (низијска) дивизија такође се спустила на Хелес у припреми за битку код Гули Равена, која је започела 28. јуна и завршила се успешно, чиме је британска линија напредовала дуж левог (егејског) бока бојног поља. Сандерс је одбрану приписао двојици османских официра, Фајик-паши и Албај Рефету. Дана 30. јуна, француски командант Анри Гуро, који је раније заменио Алберта д'Амада, рањен је и замењен је његовим дивизијским командантом Морисом Бејуом. Између 1. и 5. јула, Османлије су неколико пута напали нову британску линију, али нису успели да поврате изгубљено тло. Османске жртве за тај период процењене су на 14.000 војника. Дана 12. јула две свеже бригаде из 52. дивизије напале су у средишту линије дуж Ачи Бабе Нулаха (Крвава долина), стекле су врло мало тла и изгубиле 2.500 од 7.500 војника, Краљевска поморска дивизија имала је 600 жртава, а француски губици су износили 800 војника. Османски губици били су око 9.000 жртава и 600 затвореника.

На мору је подморница Е14 обавила две успешне експедиције у Мраморно море. Трећа експедиција започела је 21. јула, када је Е14 прошла кроз мореузе упркос новој противподморничкој мрежи постављеној у близини Нароса. Француска подморница Мариот је 27. јула ухваћена у противподморничку мрежу и била је потопљена. Дана 8. августа, Е11 је торпедовала османски бојни брод Барбароса Хајрудин при чему је настрадало 253 људи и потопљена су седам транспортера, 23 једрењака и топовњача.

Офанзива у августу

Неуспех савезника да заузму Критију или постигну било какав напредак на фронту Хелес приморао је Хамилтона да формира нови план за осигурање брда Сари Бајир у бици код Сари Бајира и заузимање високог терена на брду 971 у бици код Чунук Бајира. Обе стране су добиле појачања, првобитних пет савезничких дивизија повећано је на петнаест, а првих шест османских дивизија на шеснаест. Савезници су планирали да искрцају две свеже пешадијске дивизије из IX корпуса код залива Сувла,  северно од Анзака, које ће пратити напредовање на Сари Бајиру са северозапада. На Анзаку би се направила офанзива на терен Сари Бајира напредовањем кроз груби и слабо брањени терен, северно од Анзака. То би се постигло нападом на висораван 700 са брда Нек 3. бригаде лаке аустралијске коњице, у договору са нападом на Чунук Бајир од стране Новозеланђана из Новозеландске пешадијске бригаде, који би прешли Рододендрон Риџ. Брдо 971 напала би 29. индијске бригаде и Аустралијанци из четврте пешадијске бригаде. Савезници су имали 40 летелица, углавном из 3. крила РНАС-а смештеног у Имбросу, који су своје Вуазине заменили Фарманима и Нијепорима, Ескадрила МФ98T had је такође основана у Тенедосу. Османлије су имале 20 летелица, од којих је осам било стационирано у Чанакалеу. Савезнички авиони су изводили извиђачке летове, давали координате мета за поморске топове и вршили бомбардовање османских резерви док су допремане на ратиште. Савезничка авијација је такође предузела антибродске операције у заливу Сарос, где је хидроавион са HMS Ben-my-Chree-а потопио османски тегљач.

Искрцавање у заливу Сувла догодило се у ноћи 6. августа против лаганог отпора, британски командант, генерал-пуковник Фредерик Стопфорд, ограничио је своје ране циљеве, а затим није успео да погура напредовање својих трупа у унутрашњост и заузето је нешто више од плаже. Османлије су успеле да заузму брда Анафарта, спречавајући Британце да продру у унутрашњост и свела фронт Сувла на статички рововски рат. Офанзиви су 6. августа увече претходиле диверзије код Хелеса, где су обе стране у бици код Критијских винограда претрпеле велике губитке. Код Анзака, диверзијска Битка код Усамљеног бора, коју је предводила аустралијска 1. пешадијска бригада, заузела је главну османску линију рова и преусмерила османске снаге, али напади на Чунук Бајир и брдо 971 нису успели.

Новозеландска пешадијска бригада дошла је на 500 метара од најближег врха Чунук Бајира до зоре 7. августа, али није успела да освоји врх до следећег јутра. Ујутро 7. августа, аустралијска 3. бригада лаке коњице напала је Османлије на уском фронту на Неку, да би се поклопила са нападом Новог Зеланда из Чунук Бајира на задњи део османске одбране. Почетна артиљеријска паљба започела је седам минута пре договореног јуриша, што је упозорило Османлије и напад је претрпео тежак неуспех. Напад на брдо 971 никада се није догодио након што су аустралијска 4. пешадијска бригада и индијска бригада током ноћи изгубиле смер. Покушаје напада, османски браниоци су лако одбили, уз велике губитке савезника. Новозеланђани су два дана издржали на Чунук Бајиру, пре него што су им притекли у помоћ два батаљона Нове војске из региона Вилшир и Северни Ланкашир, али османски контранапад 10. августа, предвођен Мустафом Кемалом, потиснуо их са врха. Од 760 војника у новозеландском батаљону Велингтон који су стигли на врх, 711 је настрадало. Османским враћањем терена изгубљене су најбоље шансе савезника за победу.

Искрцавање у Сувли појачано је доласком 10. (ирске) дивизије 7. августа, 53. (велшке) дивизије, која је почела да се искрцава 8. августа, 54. (источноанглијске) дивизије која је стигла касно 10. августа и 2. моторизоване дивизије 18. августа. Дана 12. августа 54. дивизија напала је Кавак Тепе и Теки Тепе, прелазећи равницу Анафарта. Напад није успео и Хамилтон је накратко разматрао евакуацију Сувле и Анзака.

Елементи нове аустралијске 2. дивизије почели су да стижу на Анзак из Египта искрцавањем 5. пешадијске бригаде од 19. до 20. августа и 6. бригаде и 7. бригаде које су стигле почетком септембра. 29. дивизија такође је премештена са Хелеса на Сувлу. Коначни британски покушај офанзиве уследио је 21. августа, у бици код брда 60. Контрола брда би ујединила фронтове Анзак и Сувла, али напади нису успели. Дана 17. августа Хамилтон је затражио још 95.000 војника, али дан раније Французи су Киченеру најавили планове за јесењу офанзиву у Француској. Састанак Одбора за Дарданеле 20. августа утврдио је да ће француска офанзива бити подржана максималним напорима, што је оставило само око 25.000 војника за Дарданеле. Дана 23. августа, након вести о неуспеху на брду 60, Хамилтон је прешао у одбрану, јер је улазак Бугарске у рат, који би Немцима омогућио наоружавање турске војске, био неизбежан и оставио је мало могућности за наставак офанзивних операција. Њуфаундлендски пук је 20. септембра био распоређен у заливу Сувла са 29. дивизијом. Киченер је 25. септембра предложио одвајање две британске и једне француске дивизије за службу у Солуну у Грчкој, што је био почетак краја савезничке кампање на Галипољу. Уместо тога, договорен је контра предлог сер Јана Хамилтона, са полуострва су повучене само 10. (ирска) дивизија и 156. пешадијска дивизија (Француска). Крајем септембра ове трупе су концентрисане на Мудрос ради преношења на нови фронт.

Алан Мурхед је написао да је током пат позиције, старом османском ордонансу редовно било дозвољено да неометано веша опрани веш свог вода на бодљикаву жицу и да је постојао "стални промет" поклона који су се бацали преко ничије земље, датула и слаткиша сао стране и конзерве говедине и паклица цигарета са савезничке стране. Услови на Галипољу погоршали су се за све јер су летње врућине и лоши санитарни услови резултирали експлозијом популације мува. Ваздух је постао изузетно тежак јер су несахрањени лешеви постали надути и трули. Несигурни савезнички конаци били су лоше лоцирани, што је узроковало проблеме са снабдевањем и склоништима. Епидемија дизентерије проширила се савезничким рововима на Анзаку и Хелесу, док су Османлије такође тешко патиле од болести која је резултирала многим смртним исходима.

Евакуација
После неуспеха августовске офанзиве, Галипољска кампања је ушла у период затишја. Османски успех почео је да утиче на јавно мњење у Британији, критику Хамилтоновог наступа пропагирали су Кит Мердок, Елис Ахмед-Бартлет и други извештачи. Стопфорд и други официри дисиденти такође су критиковали Хамилтона и могућност евакуације разматрана је 11. октобра 1915. Хамилтон се одупирао сугестији, плашећи се штете британском престижу, али је убрзо смењен и замењен генерал-потпуковником сер Чарлсом Монроом. Јесен и зима донеле су олакшање од врућине, али су такође довеле до јаких киша, мећава и поплава, што је резултирало утапањем и смрзавањем војника, док је на хиљаде војника претрпело промрзлине. Српски пораз у Српској кампањи у јесен 1915. подстакао је Француску и Британију да пребаце трупе из Галипољске кампање у Грчкој Македонији. Солунски фронт је успостављен да подржи остатке српске војске у освајању Вардарске Македоније.

Дана 4. септембра, подморница ХМС Е7 ухваћена је у османску противподморничку мрежу када је кренула у нову акцију. Упркос таквим преокретима, до средине септембра савезничке мреже и мине затвориле су источни улаз у Дарданеле за немачке подморнице а У-21 је спречена када је 13. септембра покушала да прође мореузом до Истанбула. Прва француска подморница која је ушла у Мраморно море била је Туркуаз али је била присиљена да се врати. Дана 30. октобра, при повратку кроз мореуз, насукала се испод утврђења и заробљена је неоштећена. Посада од 25 људи је заробљена и откривени су документи са детаљима планираних савезничких операција, укључујући заказани састанак са ХМС Е20 6. новембра. То је искористила немачка подморница У-14, која је торпедовала Е20, а напад је преживело само девет чланова посаде.

Ситуацију на Галипољу закомпликовало је придруживање Бугарске Централним силама. Почетком октобра 1915. Британци и Французи отворили су други медитерански фронт код Солуна, премештањем две дивизије из Галипоља. Отворен је копнени пут између Немачке и Османског царства кроз Бугарску и Немци су наоружали Османлије тешком артиљеријом, посебно на ограниченом фронту код Анзака, модерним авионима са искусним посадама. Крајем новембра, османска посада у немачком Албатросу C.I оборила је француски авион над Габа Тепеом а аустроугарске артиљеријске јединице 36. Хаубицбатерија и 9. Моторморзербатерија стигле су пружајући значајно појачање османској артиљерији. Монро је препоручио евакуацију Китченеру, који је почетком новембра посетио источни Медитеран. Након саветовања са командантима VIII корпуса у Хелесу, IX корпуса у Сувли и Анзаку, Киченер се сложио са Монроом и проследио своју препоруку британском кабинету, који је почетком децембра потврдио одлуку о евакуацији.

Због ускости ничије земље и зимског времена, током повлачења се очекивало много жртава. Неодржива природа савезничког положаја показала се кишном олујом 26. новембра 1915. Пљусак у Сувли трајао је три дана, а почетком децембра била је мећава. Киша је поплавила ровове, утопила војнике; следећи снег усмртио је више војника од непријатељске ватре. Сувла и Анзак требали су бити евакуисани крајем децембра, последње трупе су кренуле пред зору 20. децембра. Бројеви трупа полако су се смањивали од 7. децембра, а разна лукавства, попут пушке Вилијама Скерија која је била постављена да опали када посуду причвршћену за окидач напуни киша, коришћена су за прикривање савезничког одласка. У заливу Анзак трупе су одржавале тишину сат времена или дуже, све док се знатижељне османске трупе нису усудиле да прегледају ровове, након чега су савезници отворили ватру. Овај инцидент је успешно обесхрабрио Османлије да проверавају да ли се стварно догодила евакуација. На Неку је активирана мина која је усмртила 70 османских војника. Савезничке снаге су кренуле, Аустралијанци нису страдали последње ноћи, али су велике количине залиха пале у османске руке.

Хелес је задржан на одређено време, али је одлука о евакуацији гарнизона донета 28. децембра. За разлику од евакуације из увале Анзак, османске снаге су тражиле знакове повлачења. Искористивши интервал да прикрије појачање и залихе, Сандерс је 7. јануара 1916. године извршио напад на Британце пешадијом и артиљеријом, али напад је претрпео тежак неуспех. Мине су постављене временским запаљивачима и те ноћи са 7. на 8. јануара, под окриљем поморског бомбардовања, британске трупе почеле су да се спуштају , од положаја својих линија до плажа, где су били импровизовани молови који су коришћени за укрцавање на чамце. Последње британске трупе су кренуле са Ланкаширског Лендинга око 04:00, 8. јануара 1916. Њуфаундлендски пук је био део позадине и повукао се 9. јануара 1916. Краљевска маринска лака пешадија је последња напустила полуострво.

Упркос губицима од око 30.000 жртава, евакуисано је 35.268 војника, 3.689 коња и мазги, 127 топова, 328 возила и 1.600 тона опреме, убијено је 508 мазги које није било могуће укрцати како не би пале у османске руке, а 1.590 возила је остало с оштећеним точковима. Као и код Анзака, заостале су велике количине залиха (укључујући 15 британских и шест француских артиљерија које су биле неупотребљиве), запрежно оруђе и муниција, стотине коња су заклана да не би пали у руке Османлијама. У случајној експлозији гранате морнар је погинуо а чамац је потопљен. Убрзо након свитања, Османлије су поново заузеле Хелес. У последњим данима кампање, османску противваздушну одбрану повећала је немачко-османска борбена ескадрила, која је започела операције над полуострвом и нанела прве британске авијацијске губитке неколико дана након евакуације Хелеса, када су три Фокер Ајндекера пуцала на два приземљена авиона РНАС-а.

Последице

Војни одјеци

Историчари су подељени око начина на који сумирају резултат кампање. Бродбент кампању описује као савезнички пораз, док Лесли Карлон на укупни резултат гледа као пат позицију. Петер Харт се не слаже, тврдећи да су османске снаге "релативно лако држале савезнике од планираних циљева", док Хајторнтвејт кампању описује као "катастрофу за савезнике". Кампања је нанела "огромну штету ... (османским) националним ресурсима", и у тој фази рата савезници су били у бољој позицији да надокнаде своје губитке од Османлија, али на крају се савезнички покушај обезбеђења пролаза кроз Дарданеле показао неуспешним. Иако је одвратила османске снаге даље од осталих сукобљених подручја на Блиском истоку, кампања је такође потрошила ресурсе које су савезници могли да користе на Западном фронту, а такође је резултирала великим губицима на савезничкој страни.

Кампању савезника пратили су лоше дефинисани циљеви, лоше планирање, недовољна артиљерија, неискусне трупе, нетачне мапе, лоша интелигенција, прекомерно самопоуздање, неадекватна опрема и логистички и тактички недостаци на свим нивоима. Географија се такође показала као значајан фактор. Иако су савезничке снаге имале нетачне мапе и обавештајне податке и показале су да нису у стању да искористе терен у своју корист, османски заповедници успели су да искористе узвишицу око савезничких десантних плажа да поставе добро постављену одбрану која ограничава могућност савезничких снага да продру у унутрашњости, ограничавајући их на уске плаже. Неопходност кампање остаје предмет расправе, а оптужбе које су уследиле биле су значајне, истичући раскол који се развио између војних стратега који су сматрали да би се савезници требали усредсредити на борбу на Западном фронту и оних који су фаворизовали покушај окончања рата нападом на немачке савезнике на истоку.

Британске и француске подморничке операције у Мраморном мору биле су једно од значајних подручја успеха кампање за Галипоље, приморавајући Османлије да напусте море као транспортни пут. Између априла и децембра 1915. године, девет британских и четири француске подморнице извршиле су 15 патрола, потопивши један бојни брод, један разарач, пет топовњача, 11 транспортних бродова, 44 брода за снабдевање и 148 једрењака уз губитак од осам савезничких подморница потонулих у мореузу или у Мраморном мору. Током кампање увек је била једна британска подморница у Мраморном мору, понекад и две, октобра 1915. у региону су биле четири савезничке подморнице. E2 је напустила Мраморно море 2. јануара 1916. године као последња британска подморница у региону. Четири подморнице Е класе и пет Б класе остале су у Средоземном мору након евакуације Хелеса. До тада је османска морнарица била приморана да престане са радом на том подручју, док је трговачка шпедиција такође била знатно умањена. Званични немачки поморски историчар, адмирал Еберхард фон Мантеј, касније је закључио да би се османска 5. армија вероватно суочила са катастрофом да су комуникацијски морски путеви били потпуно прекинути. Будући да су управо ове операције биле извор велике забринутости, представљајући сталну претњу бродарству и узрокујући велике губитке, ефикасно дислоцирајући османске покушаје појачавања својих снага на Галипољу и гранатирање концентрација трупа и железница.

Галипоље је означило крај за каријере Хамилтона и Стопфорда, али Хантер-Вестон је наставио да води VIII корпус у бици на Соми. Способност аустралијских команданата бригаде, Џона Монаша (4. пешадијска бригада) и Харија Човела (1. лака коњска бригада), препозната је унапређењем у дивизијску и корпусну команду. Утицај Киченера је јењавао након формирања коалиционе владе у мају 1915. године, делом због све већег осећаја неуспеха на Дарданелима, а кулминирало је његовим прекорачењем овлашћења приликом подршке Французима у Солуну почетком децембра 1915. године, када је његов утицај на кабинет знатно опао. Кампања је Османлијама дала поверење у њихову способност да победе савезнике. У Месопотамији су Турци опколили британску експедицију код Кут Ал Амара, присиљавајући их на предају априла 1916. Османске снаге у јужној Палестини биле су спремне да покрену напад на Суецки канал и Египат. Пораз у бици за Романи и недостатак материјала за завршетак војне железнице неопходне за такву операцију означили су крај тој амбицији. Османски оптимизам стечен победом на Галипољу замењен је осећајем очаја који је растао и Британци су остали у офанзиви на Блиском истоку до краја рата.

Лекције о кампањи проучавали су војни планери пре амфибијских операција као што су искрцавање у Нормандији 1944. и током Фолкландског рата 1982. године. Лекције из кампање утицале су на амфибијске операције америчких маринаца током Пацифичког рата и настављају да утичу на америчку амфибијску доктрину. Теодор Гачел је 1996. написао да је у међуратном периоду, кампања "постала полазна тачка за проучавање амфибијског рата" у Британији и Сједињеним Државама. Глен Волерт је 2008. написао да је Галипоље укључивало "све четири врсте амфибијских операција: рацију, демонстрацију, напад и повлачење".

Расел Вејглеј је написао да је анализа кампање пре Другог светског рата довела до "уверења већине оружаних снага света" да амфибијски напади не могу успети против савремене одбране и да упркос успеха искрцавања у Италији, Тарави и Гилберту, вероватно ово уверење остало на снази све до искрцавања у Нормандији у јуну 1944. Харт је написао да је упркос песимистичким анализама након 1918. године, ситуација након 1940. године показала је да су напади с мора неизбежни и тек након Нормандије превазиђено је уверење да су искрцавања узалудна. Сећање на Галипоље помогло је Аустралијанцима током планирања кампање на полуострву Хуон крајем 1943. У септембру су Аустралијанци извели своје прво искрцавање од Галипоља у бици код Финшафена на Новој Гвинеји. Искрцавање је отежано навигационим грешкама и трупе су изашле на погрешне плаже, али обучене према лекцијама из Галипоља брзо су реорганизоване да крену у унутрашњост.

Политички ефекти

Политичке последице у Британији почеле су током битке, Фишер је дао оставку у мају након жестоког сукоба са Черчилом. Криза која је уследила након што су конзервативци сазнали да ће Черчил остати, приморала је премијера Херберта Асквита да оконча своју либералну владу и формира коалициону владу са Конзервативном партијом. Асквитова влада одговорила је на разочарање и огорчење због неуспеха на Галипољу и Куту успостављањем истражних комисија за обе кампање. Комисија за Дарданеле основана је за истрагу неуспеха експедиције, први извештај објављен је 1917, а коначни извештај објављен 1919. После неуспеха Галипољске кампање, сер Јан Хамилтон, командант МЕФ-а, опозван је у Лондон октобра 1915. године, завршавајући своју војну каријеру. Черчил је смењен на месту првог лорда адмиралитета, што је био услов да конзервативци уђу у коалициону владу, али је добио место министра без портфеља. Черчил је поднео оставку у новембру 1915. године и напустио Лондон отишавши на Западни фронт, где је почетком 1916. године командовао 6. батаљоном Краљевских шкотских фисилера.

Асквит је делимично окривљен за Галипоље и друге катастрофалне акције и свргнут је у децембру 1916. године, када је Дејвид Лојд Џорџ предложио ратно веће под његовом надлежношћу, а конзервативци у коалицији претили су оставком уколико план не буде спроведен. Након неуспеха у постизању споразума, Лојд Џорџ а затим и Асквит поднели су оставке, а потом је Лојд Џорџ постао премијер. Лојд Џорџ је формирао нову владу, из које је Черчил, поново активан у Доњем дому, од јуна 1916, искључен због конзервативног противљења. У лето 1917. Черчил је на крају именован за министра за муницију, али не и за Ратни кабинет. Коначни извештај Комисије објављен је 1919. године, закључујући да је са расположивим снагама успех зависио од тога да ли је влада дала предност експедицији и оставила Британске експедиционе снаге у Француској да то испуне. Комесари су пресудили да је Хамилтон од почетка био превише оптимистичан и допринео је својим одлукама Стопфордовим потешкоћама 8. августа 1915. Хамилтон је из истраге изашао повољније него што је то заслужио, делимично и зато што је вршио непристојне покушаје да стекне тајне договоре са сведоцима. Хамилтон више никада није добио ангажман у војсци.

Губици

Бројке страдалих у кампањи разликују се међу изворима, али је 2001. године Едвард Ј. Ериксон објавио у свом раду да је у Галипољској кампањи убијено преко 100.000 људи, укључујући 56.000–68.000 Османлија и око 53.000 британских и француских војника. Користећи Османску архиву, Ериксон је проценио да су османске жртве у Галипољској кампањи износиле 56.643 војника настрадалих од различитих узрока, 97.007 војника је рањено или повређено, а 11.178 је нестало или је заробљено. Лесли Карлон је 2001. изнео податке о 43.000 британских убијених или несталих, укључујући 8.709 Аустралијанаца.

У септембру 1915. генерал Годли се жалио да се премали број опорављених болесних или рањених жртава из Галипоља враћа из Египта, а генерал Максвел је одговорио да је ""апетит Дарданела за војницима био феноменалан и зао"''.

Током кампање било је готово 500.000 жртава, а британска званична историја наводи губитке, укључујући и болесне и рањене, од 205.000 британских, 47.000 француских и 251.000 османских војника (а неки турски извори наводе 350.000 жртава). Османске жртве су оспорене и 2001. године, Траверс је изнео податке о османским жртвама од 2.160 официра и 287.000 других чинова (борбених и неборбених), од чега 87.000 мртвих. Сандерс је проценио да су Османлије имале 218.000 жртава, укључујући 66.000 мртвих и да се 42.000 рањених вратило на дужност.

Полузванична историја Новог Зеланда (1919, Фред Вајт) процењује да је 8.556 Новозеланђана служило у Галипољу и садржи процену 251.000 османских жртава у биткама, укључујући 86.692 мртвих. Макгибон је објавио 2000. године да је убијено 2.721 Новозеланђана, око четвртина оних који су се у почетку искрцали на полуострву, остале процене су 2.701 (Пугслеј) и 2.779 (Стауерс). У студији новозеландских историчара Џона Крафорда и Метјуа Бака, објављеној 2019. године, наведена је већа процена броја новозеландских војника који су служили у Галипољу: преко 16.000, можда 17.000 (уместо раније ревидираних цифара од 13.000 до 14.000 и цифре из 1919. од 8.556).

Болести

Многи војници су се разболели услед нехигијенских услова, посебно од тифуса, дизентерије и дијареје. Британски званични историчар известио је да је 90.000 војника Британског царства евакуисано због болести током кампање. Укупно 145.154 британских војника разболело се током кампање, не рачунајући трупе из доминиона или Индије, од тога је 3.778 умрло, искључујући евакуисане. Оболели су превожени из Галипоља у болнице у Египту и на Малти што је брже могуће, јер болнице у подручју операција нису биле довољне. Отприлике 2,84 посто војника који су повучени као жртве које нису ратовале, умрло је, у односу на 0,91 посто у Француској и Фландрији. Проценат жртава болести и губитака у биткама био је знатно већи у Галипољској кампањи него у кампањама Западног фронта. Сесил Аспињал-Огландер, британска званична историчарка, наводи да је број евакуисаних османских трупа износио 64.440. Највећи узрок слања британских трупа у болници била је дизентерија, са 29.728 заражених војника и још 10.383 војника са дијарејом. Остале значајније болести биле су озеблине са 6.602 хоспитализације, гонореја 1.774 случаја и реуматска грозница 6.556 случајева. Француске жртве током кампање износиле су око 47.000 убијених, рањених или болесних. Од тога је 27.169 војника било убијено, рањено или нестало са подразумеваних 20.000 оболелих.

Изнесени су наводи да су савезничке снаге у неколико наврата напале или бомбардовале османске болнице и болничке бродове од почетка кампање до септембра 1915. До јула 1915. изграђено је 25 османских болница са 10.700 кревета, а три болничка брода била су у том подручју. Француска влада оспорила је ове жалбе преко Црвеног крста, а Британци су одговорили да ако се то догодило онда је то случајно. Русија је пак тврдила да су Османлије напале два њихова болничка брода, Португал и Vпериод, али је османска влада одговорила да су бродови били жртве мина. У Галипољу није коришћено хемијско оружје, иако су савезници током кампање расправљали о његовој употреби и превозили на бродовима количине гаса који је две године касније коришћен против османских трупа у блискоисточној кампањи, током Друге и Треће битке за Газу 1917. године.

Гробнице и спомен-обележја

Комисија за ратне гробове Комонвелта (КВГК) одговорна је за вечна гробља за све снаге Комонвелт нација. На полуострву Галипоље постоји 31 гробље КВГК-а: шест на Хелесу (плус један усамљени гроб, потпуковника Чарлса Дауг-Валија VC, Краљевски велшки фисилери), четири на Сувли и 21 на Анзаку. Многи који су убијени или умрли на болничким бродовима и сахрањени на мору, немају познату гробница, њихова имена забележена су на једном од пет "спомен обележја несталима". Меморијал Усамљени бор је подигнут у сећање на Аустралијанце убијене у сектору Анзак, као и Новозеланђане без познате гробнице или који су сахрањени на мору, док су споменици Усамљени бор, Брдо 60 и Чунук Бајир подигнути у сећању на Новозеланђане убијене у Анзаку. Споменик Дванаест дрвећа подигнут је у знак сећања на Новозеланђане убијене у сектору Хелес, док је у знак сећања на британске, индијске и аустралијске трупе, које су погинуле на Хелесу, подигнут Меморијални споменик Хелес на рту Хелес. Британске поморске жртве сахрањене у мору наведене су на спомен-обележјима у Уједињеном Краљевству.
На грчком острву Лимнос постоје још три гробља КВГЦК-а, прво за 352 савезничка војника у Портианоу, друго за 148 аустралијских и 76 новозеландских војника у граду Мудрос и треће за османске војнике ( 170 египатских и 56 турских војника). Лимнос је био болничка база савезничких снага и већина сахрањених су војници који су умрли од рана.

Током кампање настали су импровизовани гробови, често са једноставним дрвеним крстовима или маркерима. Међутим, неки гробови су украшени обимније, попут гроба Џона Ханкокса (на слици).

На полуострву Галипоље налази се француско гробље које се налази на Седулбахиру.

На полуострву нема великих турских војних гробља, али постоје бројни споменици, од којих су главни Меморијални споменици Чанакале у заливу Морто, рт Хелес (близу плаже 'S'), Споменик турском војнику на Чунук Бајиру. Постоји низ спомен-обележја и гробља на азијској обали Дарданела, што показује већи нагласак који турски историчари стављају на победу од 18. марта над каснијим борбама на полуострву.

Накнадне операције

Савезничке трупе повучене су у Лимнос, а затим у Египат. Француске снаге пребачене су у војску Оријента и касније ангажоване у Солуну. У Египту су британске царске и доминионске трупе са Дарданела, заједно са свежим дивизијама из Уједињеног Краљевства и онима у Солуну, постале Медитеранске експедиционе снаге (МЕФ), којима је командовао генерал-потпуковник сер Арчибалд Мареј. Оне су се придружили снагама у Египту да би постали стратешка резерва за Британско царство, која се састојала од 13 пешадија и монтираних дивизија са 400.000 људи. У марту 1916. године Мареј је преузео команду над обе ове снаге, формирајући нове Египатске експедиционе снаге (ЕЕФ) и реорганизујући јединице за службу у Европи, Египту и Блиском истоку. Док је АНЗАК расформиран, АИФ је проширен са три нове аустралијске дивизије и формирана је и новозеландска дивизија. Ове јединице су се средином 1916. преселиле на Западни фронт.

Британске јединице које су се бориле на Галипољу биле су појачане и реорганизоване, формирајући 74. дивизију и део 75. дивизије. Заједно са аустралијском лаком коњицом и новозеландском моторизованом артиљеријом касније су учествовале у Синајској и палестинској кампањи. Египатски [[Синајско_полуострво |Синајпоново је окупиран 1916. године, док су Палестина и северни Левант заузети од стране Османског царства током 1917. и 1918. године, пре него што је Примирје са Мудроса 31. октобра окончало непријатељства на блискоисточној позорници. Потом су савезници заузели Галипоље и Инстанбул и поделили Османско царство. Окупација је завршена 1923. године.

Наслеђе

Значај Галипољске кампање снажно се осећа и у Аустралији и на Новом Зеланду, упркос томе што су они били само део савезничких снага, кампања се у обе нације сматра "ватреним крштењем" и повезана је са њиховим успоном као независним државама. Отприлике 50.000 Аустралијанаца служило је у Галипољу и од 16.000 до 17.000 Новозеланђана. Тврдило се да се кампања показала значајном у настанку јединственог аустралијског идентитета након рата, који је био уско повезан са популарном концептуализацијом особина војника који су се борили током кампање, а који су постали отелотворени у појму "Дух Анзака".

Датум искрцавања 25. април сваке године се у обе земље обележава као "Дан Анзака". Прва итерација незванично је прослављена 1916. године у црквама у Мелбурну, Бризбејну и Лондону, пре него што је 1923. званично призната као државни празник у свим аустралијским државама. Тај дан је такође постао национални празник на Новом Зеланду током 1920-их. Организовани маршеви ветерана започели су 1925. године, исте године је одржана служба на плажи у Галипољу, две године касније, прва званична церемонија одржана је у Сиднеју. Током 1980-их аустралијским и новозеландским туристима постало је популарно да посећују Галипоље. Преко 10.000 људи присуствовало је 75. годишњици, заједно са политичким лидерима из Турске, Новог Зеланда, Британије и Аустралије. Јутарње литургије одржавају се и у Аустралији, и на Новом Зеланду и најпопуларнији су облик поштовања овог дана. Дан Анзака је најзначајнија комеморација војних жртава и ветерана у Аустралији и Новом Зеланду, надмашујући Дан сећања (Дан примирја).

Види још
 Солунски фронт
 Галипоље (филм)

Белешке

Референце

Литература

Спољашње везе
Винстон Черчил и Галипоље

Битке Првог светског рата
Османско царство у Првом светском рату
1915.
1916.


text:
Sant Sebastià de Puigdelfí és un edifici religiós catalogat com a monument del municipi de Perafort (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local.

Descripció
Església amb tres naus. La volta de la central està reforçada amb cinc arcs faixons sobre pilar, que també suporten les arcades que divideixen les naus. Entre aquestes hi ha finestres cegues amb llunetes. Sota les finestres corre una cornisa, amb trencament exterior a cada arc faixó.

El presbiteri és rectangular i està acabat en semicúpula sobre petxines i un semicercle esfèric.

A ambdós costats hi ha portes de les sagristies. A la de la dreta hi ha la data de construcció del temple, 1794.

Les naus laterals, cobertes amb volta de creueria rebaixades i de dimensions reduïdes, serveixen de capelles. A dues de les capelles laterals hi ha pintures de Sebastià Sanabre.

La façana és barroca i té una porta amb llinda sobre quatre graons, una rosassa i un ull de bou purament decoratiu.

A la banda dreta hi ha el campanar, inacabat, de planta quadrangular al primer cos i octogonal irregular a l'inici del segon, que té obertures per a campanes.

El 1919 va ser revestida d'una capa de ciment que imita rajoles.

Història
El poble de Puigdelfí depenia des d'un començament de la parròquia del Codony. El 1779 tenia capella i fossar propis, construïts segurament després del trasllat de l'església del Codony a l'actual emplaçament de Perafort.

El 1794 es construí l'actual església. De primer, els serveis anaven a càrrec del vicari de Perafort -que depenia aleshores del rector de la Secuita-, d'on era sufragània l'església de Puigdelfí -tret del període comprés entre el 1836 i el 1839, en què Perafort, no tingué vicari i els feligresos havien d'anar als Garidells-.

El 1863, l'alcalde de Perafort, Josep Manent, demanà una plaça de vicari per a Puigdelfí, donat l'augment demogràfic de tot el terme municipal, cosa que fou concedida l'any següent.

Obres artístiques desaparegudes el 1936:
 Retaule d'altar major. Neoclàssic, fet el 1794 i daurat el 1864.
 Retaule del Roser, segurament gòtic i del Codony.
 Retaule dels Dolors
 Retaule de Sant Antoni
 Retaule de Sant Isidre.

Referències

Enllaços externs

Patrimoni monumental de Perafort
Esglésies barroques del Tarragonès
Edificis de Perafort

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Переменная типа Гамма Кассиопеи  () — представляет собой тип переменной звезды, названный по имени своего прототипа γ Кассиопеи.

Переменность
Переменные типа Гамма Кассиопеи показывают нерегулярные изменения яркости в течение десятилетий. Они обычно имеют амплитуды порядка одной звёздной величины. Например, Гамма Кассиопеи обычно имеет видимую звёздную величину около 2,5m, она колеблется между величинами 1,6m и 3,0m. Переменность связана с изменениями в спектре между нормальными спектрами поглощения и спектрами Be-звезды, а также часто зависит и от характеристики оболочки вокруг звезды. Плейона и Гамма Кассиопеи являются переменными звездами, у которых периодически возникают проблемы с оболочками, когда в спектре появляются сильные эмиссионные линии, а яркость увеличивается или значительно уменьшается. В других случаях присутствие оболочки в спектре не обнаруживается вообще, и даже эмиссионные линии могут исчезать.

Общий каталог переменных звёзд (ОКПЗ) классифицирует переменные типа Гамма Кассиопеи как эруптивные переменные и описывает их как быстро вращающиеся гиганты или субгиганты спектрального класса B, хотя многие из них являются звездами главной последовательности. Это отличает их от тех Be-звёзд, которые показывают меньшие изменения амплитуды яркости. ОКПЗ использует код GCAS для обозначения переменных типа Гамма Кассиопеи.

Механизм переменности
Под переменными типа Гамма Кассиопеи понимаются горячие звезды, которые имеют экваториальные диски, которые периодически исчезают и преобразуются, или, возможно, просто сильно изменяются в масштабе. Все они, вероятно, очень быстро вращаются, и большинство из них можно отнести к категории Ве-звезд. Они также часто являются оболочечными звёздами, по крайней мере, часть времени, когда диск виден с ребра и образует очень узкие линии поглощения в дополнение к более широким фотосферным линиям и возможным эмиссионным линиям. Независимо от того, являются ли они оболочечными звёздами или нет, в самом узком смысле этого слова, в периоды, когда у них появляются экваториальные диски, и они увеличивают яркость, эти звёзды всё равно будут называться оболочечными звёздами.

Примеры

Примечания

Ссылки

Классы звёзд
Переменные типа γ Кассиопеи


text:
I ministri degli affari esteri della Repubblica francese dal 1958 (Quinta Repubblica) ad oggi sono i seguenti.

Lista

Linea temporale

Voci correlate
 Ministero dell'Europa e degli affari esteri

Collegamenti esterni

Affari esteri
Francia


text:
Валерий Юрьевич Кириллов (род. 9 декабря 1965) — российский театральный актёр и режиссёр, педагог. Народный артист России (2014), заслуженный артист России (2000). С ноября 2022 года — художественный руководитель Российского театра драмы имени Фёдора Волкова (город Ярославль).

Биография
Окончил Ярославский государственный театральный институт в 1989 году (курс Г. Б. Дроздова и В. М. Шибанкова), Высшие режиссёрские курсы РАТИ.

Работает в Российском государственном академическом театре драмы имени Фёдора Волкова. Сыграл в театре свыше 45 ролей. Проявил себя и в качестве режиссёра.

В 1996—2005 годах преподавал в Ярославском государственном театральном институте.

Театральные работы
Актёр
 Мелузов («Таланты и поклонники» А. Н. Островского)
 Хан Магома («Кавказский роман» Л. Н. Толстого)
 Трилецкий-младший («Платонов» А. П. Чехова)
 Лаэрт («Гамлет» У. Шекспира)
 Глумов («На всякого мудреца довольно простоты» А. Н. Островского)
 Сирано де Бержерак («Сирано де Бержерак» Э. Ростана)
 Василий («Бульвар удачи» Е.Скороходовой и В.Дербенева)
 Мулино («Дамский портной» Ж. Фейдо)
 Иван Васильевич Ломов («Две смешные истории о любви». «Предложение» А. П. Чехова)
 Кузаков («Утиная охота» А.Вампилова)
 Сид Карнаж («Спин мюзикл» Дугласа Пэшли)
 Брюно («Великолепный рогоносец» Ф.Кроммелинка)
 Бернабо, Каландрино, Цекки («Декамерон» Д.Боккаччо)
 Де Грие («Игрок» Ф. М. Достоевского)
 хирург Шурик («Новый Пигмалион» А.Инина)
 Арлекин («Венецианские близнецы» К.Гольдони)
 Гурго («Корсиканка» И.Губача)
 Падрона Фортунато («Кьоджинские перепалки» К.Гольдони)
 Осип («Ревизор» Н. В. Гоголя)
 Лорд Баберлей-Бабс («Тетка Чарлея» Брандона Томаса)

Режиссёр
 Емелино счастье (В. Новицкий, Р. Сэф)
 Огниво (Х. К. Андерсен)
 Карусель сказок
 Дамский портной (Ж. Фейдо)
 Снежная кутерьма

Фильмография
  — Котовский — каторжанин
  — Страсти по Чапаю — Авдей
  — Легавый — есаул Давыдов
  — Под прицелом — Андрей Павлович Тарасов, таксист
  — Палач — колхозник (эпизод)
  — Ростов — Валерий Николаевич Митрошин, хирург
  — Куба. Личное дело — Кононов

Примечания

Ссылки
 Деньгин Н. Валерий Кириллов. Волковский театр
 Валерий Кириллов. Рускино

Выпускники ЯГТИ
Преподаватели ЯГТИ
Персоналии:Театр драмы имени Фёдора Волкова


text:
Développée par Microsoft en 2002 par Joey Benedek et Trish Miner, la méthode Microsoft Reaction Card est utilisée pour évaluer la réponse émotionnelle et le niveau de désidérabilité d'un produit d'un dessin ou modèle ou d'un produit.

Le participant est invité à décrire un design / produit à l'aide de n'importe lequel des 118 mots suivants :

Accessible
Accueillant
Actuel
Adapté
Agaçant
Agréable
Amusant
Attrayant
Atypique
Avancé
Avant-gardiste
Branché
Calme
Chargé
Clair
Collaboratif
Commercial
Commode
Compatible
Complet
Complexe
Confiant
Confortable
Constant
Convaincant
Créatif
Déconnecté
Déroutant
Déstabilisant
Désuet
Difficile
Difficile à utiliser
Digne de confiance
Distrayant
Divertissant
Dynamique
Efficace
Efficient
Emballant
Ennuyant
Enthousiaste
Essentiel
Exceptionnel
Facile à comprendre
Facile à contrôler
Facile à utiliser
Facile d'approche
Facile d'entretien
Fait gagner du temps
Familier
Fiable
Flexible
Fragile
Frustrant
Gênant
Grande qualité
Gruge-temps
Impersonnel
Impressionnant
Imprévisible
Inaccessible
Incohérent
Incompréhensible
Incontrôlable
Indésirable
Inefficace
Inspirant
Instinctif
Intégré
Intéressant
Intimidant
Intransigeant
Intuitif
Judicieux
Lent
Mélangeant
Motivant
Naturel
Non pertinent
Non sécurisé
Novateur
Optimiste
Ordinaire
Organisé
Original
Paternaliste
Personnalisable
Personnel
Pertinent
Peu attrayant
Piètre qualité
Pratique
Précieux
Prévisible
Prévu
Professionnel
Propre
Puissant
Rapide
Recherché
Rigide
Sans valeur
Satisfaisant
Sécuritaire
Simple
Simpliste
Sommaire
Souhaitable
Stable
Stérile
Stimulant
Stressant
Terne
Trop technique
Utile
Utilisable
Valorisant
Vieux

Chaque mot est placé sur une carte individuelle. Après avoir consulté un design ou un produit, le participant est invité à choisir les mots qui lui apparaissent pertinents. Le modérateur demandera alors au participant de décrire les raisons de son choix.

Notes et références

Liens externes
 http://uxmatters.com/mt/archives/2010/02/rapid-desirability-testing-a-case-study.php
 http://www.mojoleaf.com

Méthodes informatiques


text:
Shubael Pond is a  kettle pond in Barnstable, Massachusetts.

There is a concrete launching ramp for canoes or shallow draft boats and a small parking area which can be accessed via Willimantic Road.

Shubael Pond is stocked twice a year with several varieties of trout.

References

MassWildlife map and info

Barnstable, Massachusetts
Ponds of Barnstable County, Massachusetts
Ponds of Massachusetts


text:
Leucocoprinus griseofloccosus is a species of mushroom producing fungus in the family Agaricaceae.

Taxonomy
It was first described in 2018 by the French mycologists Vincent Lagardère & Guillaume Eyssartier from specimens found in 2017 in Mouréou, Arengosse in the South West Landes region of France. It was noted to be similar in appearance to Leucocoprinus cygneus with previous observations likely being confused with this species however it is differentiated from it by the grey flaky cap whilst L. cygneus is described as pure white and powdery.

Description
Leucocoprinus griseofloccosus is a small dapperling mushroom with thin white flesh.

Cap: Up to 1 cm. Quickly opens to convex with a very slight white or greyish umbo. Stem: 0.5-1.5 x 0.1-0.2 cm. Wider at the base. White with a thin stem ring that is tinged with grey at the edges. Gills: White, crowded, free with a powdery edge. Spores: Elliptical with a tiny germ pore. Dextrinoid. 5.5 - 6.3 x 3.3 - 3.8 μm. Smell: Faint.

Habitat and distribution

The specimens in France were found growing within rotting alder trunks beside a stream in mixed woodland. The woodland was located on clay rich soil within an ericaceous heath.

In November 2019 it was found in the UK for the first time with specimens observed to be growing in rotten Douglas fir logs at the New Forest Reptile Centre near Lyndhurst, South Hampshire. Another observation was made in October 2020 on rotting pine logs in Marlhill copse near Southampton airport.

Etymology
The specific epithet griseofloccosus is derived from the Latin griseus meaning grey and floccosus meaning flaky. This is a reference to the colour and texture of the veil.

Similar species

 Leucocoprinus cygneus

References

Leucocoprinus
Fungi described in 2018
Fungi of Europe


text:
È considerato uno dei fondatori dell'ingegneria chimica; nel 1625 preparò il solfato di sodio decaidrato, che fu chiamato in suo onore sale di Glauber.

Biografia
Johann Rudolph Glauber nacque nel 1604 a Karlstadt, figlio di un barbiere. La famiglia era molto numerosa e rimase presto orfano; nella città natale frequentò probabilmente una scuola di latino e portò a termine un corso di farmacista. Egli stesso diceva di essere contento di non aver dovuto sgobbare in studi universitari, e di aver invece appreso con l'esperienza. Visse e lavorò in molte città, tra le quali a Vienna (1625), Salisburgo, Gießen, Wertheim (1649-1651), Kitzingen (1651-1655), Basilea, Parigi, Francoforte sul Meno, Colonia e Amsterdam (1640-1644, 1646-1649, e dal 1656 alla morte). Lavorò dapprima fabbricando specchi e poi per due periodi come farmacista alla corte di Giessen; la seconda volta come Capo farmacista, incarico che dovette lasciare a causa della guerra dei trent'anni. Ad Amsterdam impiantò una ditta per la fabbricazione di medicinali (tra i quali il sale di Glauber). L'impresa ebbe inizialmente un grande successo finanziario, ma nel 1649 fece bancarotta; per questo motivo si spostò da Amsterdam a Wertheim.

Si sposò due volte; dopo essersi separato dalla prima moglie sposò Helena Cornelius nel 1641 e con lei ebbe otto figli, tra i quali Johannes, Jan Gottlieb e Diana, tutti e tre pittori. Nel 1660 si ammalò gravemente, presumibilmente per avvelenamento dovuto ai metalli pesanti, come arsenico e mercurio, che aveva usato nei suoi lavori. Nel 1666 rimase paralizzato per una caduta da una carrozza e fu obbligato a letto per il resto della sua vita. Fu costretto a vendere le attrezzature di laboratorio e parte della sua biblioteca per provvedere alla sua famiglia. Morì ad Amsterdam il 16 marzo 1670.

Lavori
Glauber è noto soprattutto per i suoi contributi alla chimica inorganica; fu uno dei primi chimici che riuscì a vivere della sua professione, grazie ai prodotti chimici che sviluppava con le sue ricerche. In questo senso Glauber fu uno dei fondatori della chimica industriale moderna. Fu anche un precursore dell'ingegneria chimica, migliorando i processi chimici e le apparecchiature chimiche, in particolare fornaci e distillatori. In questo modo riuscì per primo ad isolare molti composti chimici. Nel 1625 facendo reagire il cloruro di sodio (il normale sale da cucina) con acido solforico scoprì e descrisse il solfato di sodio da lui chiamato sal mirabilis. Ne ottenne una grande fama; in suo onore questo sale fu chiamato sale di Glauber. Era usato come lassativo efficace e relativamente sicuro, quando la purga era un trattamento comune per molte malattie.

Nel 1646 fu il primo a osservare e descrivere il giardino chimico. Nella sua forma originale, il giardino chimico prevedeva l'aggiunta di cristalli di cloruro ferroso ad una soluzione di silicati di potassio (vetro solubile). Fu il primo a produrre acido cloridrico concentrato. Nel 1648 migliorò la produzione dell'acido nitrico, ottenuto riscaldando il nitrato di potassio con acido solforico concentrato. Fu il primo a preparare anche i cloruri e altri sali di piombo, stagno, zinco, rame, antimonio e arsenico.

Studiò anche la chimica della vinificazione e riuscì a ottenere vari brevetti che sfruttò commercialmente. Fu anche un farmacista e produttore di medicinali; era noto che curava gratis i poveri. Glauber cercò sempre di trovare applicazioni pratiche per le sue conoscenze, sia nella preparazione di medicinali che in altre applicazioni come tinture o concimi artificiali. Scrisse circa 40 trattati, che furono raccolti e pubblicati a Francoforte (1658-1659) e Amsterdam (1661). Una traduzione inglese apparve a Londra nel 1689. Un testo visionario è Dess Teutschlands Wohlfahrt (La prosperità della Germania), dove propose di utilizzare industrie chimiche per risollevare le sorti economiche della Germania dopo la guerra dei trent'anni.

Opere principali
Dess Teutschlands Wohlfahrt,  1656-1661
Operis mineralis Oder Vieler künstlichen und nutzlichen metallischen Arbeiten Beschreibung, 1651-1652
Opera omnia (Collected Works), 7 volumi, 1669
De Auri Tinctura sive Auro Potabili Vero: Was solche sey/ vnnd wie dieselbe von einem falschen vnd Sophistischen Auro Potabili zu vnterscheiden vnd zu erkennen … wozu solche in Medicina könne gebraucht werden. Beschrieben vnd an Tag gegeben Durch Joh. Rud. Glauberum, 1646
Furni Novi Philosophici Oder Beschreibung einer New-erfundenen Distilir-Kunst: Auch was für Spiritus, Olea, Flores, und andere dergleichen Vegetabilische/ Animalische/ und Mineralische Medicamenten/ damit … können zugericht und bereytet werden, 2 volumi, 1646-1647
Miraculum Mundi, oder Außführliche Beschreibung der wunderbaren Natur/ Art/ vnd Eigenschafft/ deß Großmächtigen Subiecti: Von den Alten Menstruum Vniversale oder Mercurius Philosophorum genandt. . - an Tag geben/ vnd jetzo auff das newe corrigiret vnd verbesert Durch Iohann Rudolph Glaubern, 7 volumi, 1653-1658
Johann Rudolf Glauberi Apologia oder Verthaidigung gegen Christoff Farners Lügen und Ehrabschneidung, 2 volumi 1655
Zweyte Apologia, oder Ehrenrettung gegen Christoff Farnern, Speyerischen Thom-Stiffts Schaffnern zu Löchgaw, unmenschliche Lügen und Ehrabschneidung 1656
Tractatus De Medicina Universali, Sive Auro Potabili Vero. Oder Außführliche Beschreibung einer wahren Universal Medicin: wie auch deroselben Wunderbahrlichen grossen Krafft und Wirckung. . - Der jetzigen blinden Welt … wolmeinend beschrieben und an Tag gegeben Durch Johan. Rudolph. Glauber, 2 volumi, 1657
Tractatus de natura salium, 2 volumi, 1658-1659
Tractatus de signatura salium, metallorum, et planetarum, sive fundamentalis institutio, evident. monstrans, quo pacto facillime non solum salium, metall., atque planetarum … supputari queant, 1658
Opera chymica: Bücher und Schrifften, so viel deren von ihme bißhero an Tag gegeben worden; jetzo vom neuen übersehen und vermehret (Raccolta di lavori), 2 volumi, 1658-1659
Explicatio oder Außlegung über die Wohrten Salomonis: In herbis, verbis, et lapidibus, magna est virtus, 2 volumi, 1663-1664
Libellus dialogorum, sive colloquia, nonnullorum Hermeticae medicinae, ac tincturae universalis, 1663
Novum lumen chimicum: oder e. new-erfundenen u.d. Weldt noch niemahlen bekand-gemachten hohen Secreti Offenbarung, 1664
Von den dreyen Anfangen der Metallen, alß Schwefel, Mercurio und Salz der Weisen, 1666
Tractatus de tribus principiis metallorum, videlicet sulphure, mercurio et sale philosophorum, quemadmodzum illa in medicina, alchymia aliisque artibus associatis utiliter adhiberi valeant, 1667
Glauberus Concentratus Oder Laboratorium Glauberianum: Darinn die Specification, vnd Taxation dehren Medicinalischen/ vnd Chymischen Arcanitäten begriffen; Sambt Aller dehren künstlichen Oefen vnd Instrumenten … Durch Den Authorem … obgedachter Raritäten … an tag gegeben, 1668
De Elia artista, 1667
De tribus lapidibus ignium secretorum: Oder von den drey Alleredelsten Gesteinen, 1667
De lapide animali, 1669
Libellus ignium: Oder Feuer-Buechlein, Darinnen von unterschiedlichen frembden und biß Dato noch gantz unbekandten Feuern gehandelt: Wozu sie dienen und was für unglaubliche Dinge und unaußsprechlicher Nutzen dem Menschlichen Geschlecht dadurch kommen und zu wegen gebracht werden koenne. Zu Gottes Ehre und Dienst deß Nechsten wolmeinend beschrieben und an Tag gegeben durch Joh. Rudoph. Glauberum, 1663

Note

Voci correlate
 Solfato di sodio, detto anche sale di Glauber, sal mirabilis, o mirabilite (Na2SO4 · 10 H2O)
 Vetro solubile

Altri progetti

Collegamenti esterni

Ingegneri chimici tedeschi


text:
Heist-op-den-Berg is een grote gemeente met een oppervlakte van ruim 86km², hieronder een lijst van alle woonkernen en gehuchten in de gemeente:

Booischot
 Booischot (hoofdplaats)
 Kwadenplas
 Pijpelheide

Hallaar
 Aard
 Hallaar (hoofdplaats)
 Spek

Heist-op-den-Berg
 Achterheide
 Berg
 Bos
 Bruggeneinde
 Heidelo (in de volksmond "de Lo")
 Heist-Goor
 Heist-op-den-Berg (hoofdplaats)
 Heist-Station
 Laar
 Langveld
 Schellevelden
 Slagvelden
 Speelbergen
 Werft
 Zonderschot

Itegem
 Bernum (gedeeltelijk in Wiekevorst)
 Hannekenshoek
 Itegem (hoofdplaats)
 Itegemse Heide
 Saffraanberg

Schriek
 Grootlo
 Loozenhoek
 Pandoerenhoek
 Schriek (hoofdplaats)

Wiekevorst
 Bernum (gedeeltelijk in Itegem)
 Goorheide
 Hoogbraak
 Wiekevorst (hoofdplaats)
 Wimpel

Heist-op-den-Berg


text:
Aline Bei (São Paulo, 9 de outubro de 1987) é uma escritora brasileira.

Depois de ganhar o Prêmio Toca, criado pelo escritor Marcelino Freire, escreveu em 2017 seu primeiro romance, O Peso do Pássaro Morto. Com ele, foi a vencedora do Prêmio São Paulo de Literatura de 2018 na categoria Melhor Romance de Autor com Menos de 40 anos.

O Peso do Pássaro Morto também foi publicado em francês sob o nome Le poids de cet oiseau-là  e, em 2020, ganhou uma adaptação teatral em streaming com idealização e atuação de Helena Cerello, direção de Nelson Baskerville e música original de Daniel Maia. Posteriormente, sendo reproduzido também nos palcos em formato monólogo presencial.

Em 2022, foi novamente finalista do Prêmio São Paulo de Literatura e ficou entre os cinco finalistas do 64º Prêmio Jabuti na categoria Romance Literário com seu segundo livro Pequena coreografia do adeus (Companhia das Letras, 2021), com o sua prosa poética, a autora narra a história de Julia Terra, trazendo a tona seus traumas, o abandono e lembranças de infancia até a sua maioridade onde se encontra como escritora em meio a muitas reviravoltas.

Obras
 2017 - O Peso do Pássaro Morto (Ed. Nós)
 2021 - Pequena coreografia do adeus (Ed. Companhia das Letras)

Ligações externas
Aline-se
Os bastidores do romance "O peso do pássaro morto" - Suplemento Pernambuco
Solidão e resistência — sobre O peso do pássaro morto, de Aline Bei - Revista Caliban

Escritores do estado de São Paulo
Naturais da cidade de São Paulo

Escritoras do Brasil


text:
Seznam pražských tramvají pojmenovaných po osobnostech představuje přehled všech tramvají typu Škoda 15T, jež se Dopravní podnik hlavního města Prahy rozhodl pojmenovat a pokřtít po některé z osobností, jež ovlivnily veřejnou dopravu, nebo patřily mezi zaměstnance tohoto dopravce. Podle plánů představitelů podniku by své jméno mělo během roku pravidelně získat vždy tři až pět tramvají.

Odkazy

Reference

Související články
 Seznam brněnských tramvají pojmenovaných po osobnostech
 Škoda 15T

Tramvajová doprava v Praze
Tramvaj
Objekty nazvané po osobách


text:
Glenys Irene Cour  (  Carthew, born 1924) is a Welsh artist.

Biography
Cour was born in Fishguard, Pembrokeshire, Wales in 1924. From 1945 until 1948, she studied at Cardiff College of Art under Ceri Richards and married the sculptor Ronald Cour in 1949. From 1963 to 2000, she taught painting and architectural glass at Swansea Institute of Higher Education, and the University of Wales, Swansea.

Cour has been a member of The Welsh Group for a number of years, taking part in many of the group's exhibitions, including its 50th anniversary in 1998. She was elected Royal Cambrian Academician in 2009 and is also one of the founding artists of Swansea's Mission Gallery.

Artwork
Cour's artwork is primarily concerned with colour and light, using landscape, flowers, various culturally charged objects, like ancient Greek artefacts or Celtic stones, and mythology, especially the mythology of Wales and the multiplely layered tales of the Mabinogion.

Cour's artwork includes painting on canvas and paper, stained glass, collage, paper making, posters, projections and artist books.
Her use of materials has changed through the years, from the landscape painting of the 1970s, leading into a greater use of collage and abstraction from the 1980s, working predominantly in glass for periods and in 2007 illustrating a book with Old Stile Press.

Exhibitions
Glenys Cour's artwork has been exhibited widely in Europe and the US, with major exhibitions in her home country of Wales at St. David's Hall in 1991, Glynn Vivian Art Gallery in 2003, the Attic Gallery, Swansea in 2005 and a major retrospective exhibition, curated by Mel Gooding, at the Glynn Vivian Art Gallery in 2014. Film maker Toril Brancher was commissioned by the gallery to make a film about Glenys Cour and her artwork as part of the exhibition.

Her artwork is held in several public and private collections, including the Glynn Vivian Art Gallery, The National Museum of Wales, The Kunsthalle Mannheim Museum, Swansea University, the University of South Wales and Y Gaer.

Awards
 1989 Best poster for British Arts Festival Association.
 1992 Painter in glass commission – Glynn Vivian Art Gallery.
 2004 Honorary Fellow of the Swansea Institute of Higher Education.
 2006 MA (Honorary) Swansea University.

Cour was appointed Member of the Order of the British Empire (MBE) in the 2020 Birthday Honours for services to the visual arts in Wales.

Publications
Glenys Cour: Paintings and Works on Paper 1980–2003, Mel Gooding and Peter Wakelin, 2003, Glynn Vivian Art Gallery,

Further reading
Article by Mel Gooding
Article by Peter Wakelin
 West Glamorgan Archive Service

References

External links

1924 births
Living people
20th-century Welsh painters
20th-century Welsh women artists
21st-century Welsh painters
21st-century Welsh women artists
Alumni of Cardiff School of Art and Design
Artists from Swansea
Members of the Order of the British Empire
Members of The Welsh Group
People from Fishguard
Welsh women painters


text:
Nangle ist der Familienname folgender Personen:

 Christine Nangle, US-amerikanische Schauspielerin und Drehbuchautorin
 Edward Nangle (1799–1883), irischer Kirchenminister
 Romello Nangle (* 1995), britischer Fußballspieler


text:
Сивино () — село в Болгарии. Находится в Смолянской области, входит в общину Смолян. Население составляет 161 человек.

Политическая ситуация
В местном кметстве Сивино, в состав которого входит Сивино, должность кмета (старосты) исполняет Здравко Трифонов Филипов (Болгарская социалистическая партия (БСП)) по результатам выборов правления кметства в 2007 году.

Кмет (мэр) общины Смолян — Николай Тодоров Мелемов (Граждане за европейское развитие Болгарии (ГЕРБ)) по результатам выборов 2011 года, прежде кметом была Дора Илиева Янкова (Болгарская социалистическая партия (БСП)) по результатам выборов 2007 года в правление общины.

Примечания

Ссылки
 Статистика населения

Сёла Смолянской области


text:
Vladimir Aleksandrovitch Korolkov (en ) est un compositeur russe de problèmes d'échecs et de finales d'échecs né le  à Krasnodar et mort le  à Leningrad. Spécialiste des finales d'échecs artistiques, il fut nommé juge international pour la composition échiquéenne en 1956 et reçut le titre de maître international pour la composition échiquéenne en 1965 et celui de grand maître international pour la composition échiquéenne en 1976. Il a remporté plus de cent-cinquante premier prix de composition de finales artistiques.

Vladimir Korolkov était ingénieur électrique de profession. Il remporta le premier championnat officieux de composition échiquéenne organisé en URSS en 1929 et partagea la première place avec  Mark Libourkine lors du deuxième championnat officiel soviétique de 1947-1948.  Il fut le seul vainqueur du septième championnat de composition en 1962-1964.

Notes et références

Bibliographie

Naissance en novembre 1907
Problémiste soviétique
Décès en mai 1987
Grand maître international pour la composition échiquéenne
Compositeur d'études d'échecs
Décès à 79 ans


text:
Purschwitz,  , ist ein Dorf mit knapp 300 Einwohnern im ostsächsischen Landkreis Bautzen, das seit 1994 zur Gemeinde Kubschütz gehört. Es zählt zur Oberlausitz und gehört zum offiziellen Siedlungsgebiet der Sorben.

Geografie
Purschwitz ist der nördlichste Ortsteil der Gemeinde Kubschütz und befindet sich am Südrand der Talaue des Albrechtsbaches auf 160 Metern über dem Meeresspiegel. Die Nachbarorte sind Kleinbautzen im Norden und Litten im Südwesten. Direkt südlich des Ortes befindet sich der Flugplatz Bautzen. Purschwitz liegt etwa sieben Kilometer nordöstlich der Kreisstadt Bautzen und vier Kilometer nördlich des Gemeindezentrums Kubschütz. Die Umgebung ist hügelig; im Nordwesten erheben sich die Kreckwitzer Höhen bis auf 196 Meter Höhe.

Nach der Siedlungsanlage ist Purschwitz ein typisches Straßenangerdorf, welches sich in südwest-nordöstlicher Richtung ausbreitet. Das ehemalige Rittergut befindet sich am westlichen Ortsrand.

Geschichte
Der Ort wurde erstmals 1222 als Porsiz erwähnt. Die heutige Namensform ist erstmals 1565 verzeichnet.

Bereits im 13. Jahrhundert ist ein Herrensitz zu Purschwitz erwähnt; das Rittergut überdauert auch die folgenden Jahrhunderte. Im 15. Jahrhundert gehörte es der schlesischen Adelsfamilie Doberschütz; ab dem 16. Jahrhundert war es im Besitz der Stadt Bautzen. Ebenfalls seit dieser Zeit ist die Purschwitzer Kirche evangelische Pfarrkirche. Die Gemeinde umfasst die Orte Baschütz, Canitz-Christina, Litten, Kubschütz, Kumschütz und Kreckwitz. Die Kirche in Kleinbautzen ist Filialkirche von Purschwitz.

Von der Schlacht bei Hochkirch wurde der Kirchort stark in Mitleidenschaft gezogen. Auch von der Schlacht bei Bautzen am 20. und 21. Mai 1813 war Purschwitz aufgrund der strategischen Bedeutung der nahe gelegenen Kreckwitzer Höhen schwer betroffen. 1849 wurde hier einer der ersten sorbisch-evangelischen Vereine gegründet. 1922 gründeten Purschwitzer Sorben eine eigene Einheit des Serbski Sokoł.

Bis 1994 war Purschwitz eine eigenständige Landgemeinde mit den Ortsteilen Neupurschwitz (traditionell), Litten (seit 1934) und Kreckwitz (seit 1979). Bei der Gemeindegebietsreform 1994 schlossen sich die Gemeinden Jenkwitz, Kubschütz und Purschwitz zur neuen Gemeinde Kubschütz zusammen.

1999 wurde eine 777-Jahr-Feier begangen.

Bevölkerung

Mit 414 Einwohnern war Purschwitz im Jahre 1834 eines der größten Dörfer des Kreises Bautzen. Für seine Statistik über die sorbische Bevölkerung in der Oberlausitz ermittelte Arnošt Muka in den achtziger Jahren des 19. Jahrhunderts eine Bevölkerungszahl von 498 Einwohnern; davon waren 473 Sorben (95 %) und 25 Deutsche. Wie überall im evangelischen Teil des Siedlungsgebietes ist der Anteil der sorbischen Muttersprachler seitdem stark zurückgegangen.

Im Jahr 1925 hatte der Ort 454 Einwohner, davon waren 451 evangelisch-lutherischer Konfession. Seitdem ist die Zahl auf 335 (mit Neupurschwitz) gesunken. Das entspricht einem Verlust von mehr als einem Viertel, wobei der stärkste Rückgang erst nach 1990 zu verzeichnen war.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Kreisstraße von Bautzen nach Kleinbautzen durchquert den Ort. Außerdem zweigt hier die Straße in Richtung Weißenberg ab. Obwohl die Autobahn 4 (Dresden–Görlitz) nur wenige Meter an Purschwitz vorbeiführt, ist die nächste Anschlussstelle (Bautzen-Ost) etwa sechs Kilometer entfernt.

Über eine eigene Schule verfügt Purschwitz nicht mehr.

Sehenswürdigkeiten

Die evangelische Kirche im westlichen Teil des Ortes wurde in ihrer heutigen Form 1722 errichtet. 1813 brannte die Kirche während der Schlacht um Bautzen nieder und wurde 1816 als klassizistische Predigtkirche wieder eingeweiht.

Persönlichkeiten
 Gregor Martini, von 1620 bis 1631 Pfarrer in Purschwitz, gab das zweite gedruckte Buch in obersorbischer Sprache heraus – "Die sieben Bußpsalmen des königlichen Propheten Davids. Windisch und Deutsch".
 Heinz Schuster-Šewc (1927–2021), einer der bedeutendsten Sorabisten, wurde in Purschwitz geboren.
 Ernst Theodor Stöckhardt, bedeutender Agrarwissenschaftler, von 1839 bis 1842 Administrator des Rittergutes Purschwitz und mit der Tochter Cölestine des Pfarrers Wilhelm Mitschke verheiratet.

Literatur

Weblinks

 Beschreibung der Kirchgemeinde Purschwitz in der Statistik der Lausitzer Sorben von Arnošt Muka (mit Familien- und Flurnamen)

Einzelnachweise

Geographie (Kubschütz)
Ort in der Oberlausitz
Ort im Landkreis Bautzen
Ort im sorbischen Siedlungsgebiet
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Bautzen)
Ersterwähnung 1222
Gemeindeauflösung 1994
Kirchdorf (Siedlungstyp)


text:
Griffin De Vroe (born 2 November 1984) is a Belgian football goalkeeper who plays for Hamme.

References

1984 births
Living people
Belgian footballers
K.S.C. Lokeren Oost-Vlaanderen players
K.R.C. Mechelen players
Association football goalkeepers
Place of birth missing (living people)


text:
Lutzelfrau est une sorcière du folklore allemand qui volerait la nuit sur son balai, elle offre des cadeaux - en particulier des pommes, des noix et des prunes séchées - aux enfants le jour de la fête de Sainte-Lucie (). Les coutumes de Lutzelfrau sont également courantes en Slovénie et en Croatie, où une Dark Luz était comparée à la sainte chrétienne.

Références

Bibliographie

 Die Seele der Alpen: Magische Rituale mit der Kraft von Sonne, Stein und Wasser
 Yule: Rituals, Recipes & Lore for the Winter Solstice

Petit peuple
Créature du folklore germanique
Sorcière