text:
Matrix - Reîncărcat (original: The Matrix Reloaded) este un film de acțiune științifico-fantastic din 2003. Este al doilea film din trilogia Matrix, și sequel al filmului din 1999. A fost regizat de frații Wachowski (Andy și Larry) și a avut premiera pe 7 mai 2003 în Westwood, Los Angeles, California. Lansarea generală a avut loc pe 15 mai 2003. Filmul continuă firul poveștii din primul Matrix și explorează în continuare războiul între umanitate și inteligența artificială, atât în Matrice cât și în lumea reală. Subiectul filmului a fost extins într-un serial animat - Animatrix, precum și într-un joc video denumit Enter the Matrix. Urmarea filmului se numește Matrix Revolutions iar aceasta pune capăt trilogiei.

Rezumat

La șase luni după evenimentele primului film, Neo (Keanu Reeves) se trezește după ce are un coșmar în care o vede pe Trinity, împușcată de un Agent, căzând prin fereastra unui bloc de birouri. Morpheus primește un mesaj de la căpitanul Niobe (Jada Pinkett Smith) al navei Logos prin care era convocată o întâlnire de urgență a flotei orașului Zion. Conform informațiilor primite de la căpitanul Thaddeus, 250.000 de Santinele sapă în pământ către Zion și îl vor invada în mai puțin de 72 de ore. Comandantul Lock, conducătorul forțelor de apărare ale orașului, ordonă ca toate navele și echipajele lor să se întoarcă în Zion pentru a face față invaziei mașinilor. Morpheus cere unei nave să rămână în urmă pentru a contacta Oracolul, sfidând ordinele comandantului Lock. Între timp, unul din membrii echipajului navei Caduceus pe nume Bane, aflat într-o misiune în Matrice, este atacat de Agentul Smith, care se pare că încă nu a fost distrus de la ultima confruntare cu Neo. Smith se copiază peste mintea lui Bane și se descarcă în trupul fizic al acestuia din lumea reală.

Între timp, echipajul navei Nebuchadnezzar se întoarce în Zion și participă la o adunare în templul orașului, unde Morpheus anunță că mașinile avansează către oraș, dar atitudinea sa pozitivă și discursul plin de încredere pe care îl ține în fața locuitorilor orașului le dă curaj acestora. În timp ce populația se dezlănțuie într-o petrecere, Neo și Trinity fac dragoste, dar Neo este în continuare îngrijorat în legătură cu coșmarul despre moartea lui Trinity. Mai târziu, în dimineața următoare, Neo primește un mesaj de la Oracol și se întâlnește cu aceasta și cu garda ei de corp, Seraph. Știind că ea face parte din sistem, Neo o întreabă cum poate să aibă încredere în ea. Aceasta îi spune că numai el poate decide dacă o consideră aliat sau dușman.

Oracolul îi explică lui Neo că acesta trebuie să ajungă la Sursă, nucleul principal al mașinilor, unde calea Alesului ia sfârșit. Pentru a putea realiza aceasta, Neo trebuie să găsească în Matrice un program numit Făuritorul de chei, care era ținut prizonier de Merovingian, un alt program care ia înfățișarea unui burghez francez. Făuritorul de chei este singurul care poate facilita accesul lui Neo către Sursă. Oracolul pleacă după ce termină de vorbit cu Neo, iar acesta din urmă, rămas singur, este întâlnit de Agentul Smith. Agentul îi explică lui Neo că, după ce a fost învins în ultima luptă, urma să se întoarcă la Sursă pentru a fi șters, dar a refuzat și a devenit astfel un program exilat al Matricei. Smith îi reproșează lui Neo că, în urma acestei întâmplări, și-a pierdut scopul pe care îl avea, de a fi un Agent al sistemului, și dorește astfel să se răzbune pe Neo. El își demonstrează noua sa abilitate de a se copia peste oricine aflat în preajmă și astfel începe o luptă între Neo și numeroasele clone pe care Smith le-a creat. Neo le ține piept folosindu-se de cunoștințele sale de arte marțiale și de o bară de metal cu care le ține la distanță. Fiind depășit numeric și realizând că Smith continuă să trimită tot mai multe copii ale sale, Neo părăsește lupta și își ia zborul, iar clonele lui Smith se dispersează.

Neo, Morpheus și Trinity îl vizitează pe Merovingian și i-l cer pe Făuritorul de chei, dar francezul îi refuză. Soția lui, Persefona, sătulă de atitudinea și infidelitatea soțului ei, îl sfidează și îi conduce pe cei trei către Făuritorul de chei. Acesta este eliberat de Neo, iar Merovingian, aflând de trădarea soției lui, își cheamă slujitorii pentru a-și recaptura prizonierul. În timp ce Neo se luptă cu gărzile iscusite ale Merovingianului, Morpheus, Trinity și Făuritorul de chei o iau la fugă, gonind cu mașina pe o autostradă aglomerată. Doi oameni ai Merovingianului și mai mulți Agenți pornesc în urmărirea lor. Morpheus îi distruge pe acoliții Merovingianului, aruncându-le în aer mașina. Apoi, el și cu Făuritorul de chei sunt salvați de Neo, după ce două camioane conduse de Agenți se ciocnesc și explodează. Între timp, în lumea reală, navele rămase în Zion se pregătesc de lupta cu mașinile. În Matrice, echipajele a trei nave: Nebuchadnezzar, Vigilant și Logos îi ajută pe Neo, Morpheus și pe Făuritorul de chei să ajungă la ușa care duce la Sursă, aflată într-o clădire de birouri. Echipajul de pe Logos trebuie să oprească o uzină electrică din apropiere pentru a preveni un sistem de securitate care ar arunca în aer clădirea care duce la Sursă în momentul în care Făuritorul de chei ar descuia ușa. Echipajul de pe Vigilant trebuie să distrugă generatorul de rezervă al uzinei electrice, însă misiunea acestora eșuează atunci când un grup de Santinele le bombardează nava în lumea reală, distrugând odată cu aceasta și pe membrii echipajului care erau conectați la Matrice. Văzând cele întâmplate, Trinity, rămasă pe Nebuchadnezzar în urma dorinței lui Neo ca ea să rămână în siguranță, decide să intre în Matrice pe cont propriu și să distrugă ea însăși uzina electrică. Deși reușește, nu apucă să mai iasă din Matrice, deoarece este întâmpinată de un Agent și trebuie să se lupte cu acesta pentru a scăpa. Între timp, înapoi în clădire, Neo și ceilalți doi se întâlnesc cu clonele lui Smith. Făuritorul de chei reușește să deschidă intrarea către Sursă, permițându-le lui Neo și lui Morpheus să intre, dar este împușcat de Smith și dublurile lui și moare.

Morpheus se deconectează de la Matrice, iar Neo ajunge într-o cameră plină cu monitoare, în mijlocul căreia se află un bărbat îmbrăcat într-un costum, stând pe un scaun. Acesta se proclamă a fi Arhitectul, creatorul Matricei. Arhitectul îi dezvăluie lui Neo că au existat mai multe versiuni ale Matricei și, odată cu ele, mai multe versiuni ale Alesului. Alesul este o anomalie a Matricei, folosită de mașini ca o unealtă de control pentru a selecta și a scoate din Matrice indivizii care resping sistemul. Astfel se formează orașul Zion, care după un anumit timp este distrus, apoi Matricea este actualizată și îmbunătățită, iar Alesul se întoarce la Sursă și este reprogramat pentru ca mai târziu să-și înceapă din nou misiunea de a-i scoate pe indivizii rebeli din următoarea versiune a Matricei și să repete ciclul. Arhitectul spune că aceasta este a șasea versiune a Matricei și a șasea oară când Zionul urmează să fie distrus. El îi arată lui Neo două uși și îi oferă dreptul de a alege între ușa care duce la Sursă, unde își va continua misiunea pentru care a fost programat, și ușa care duce înapoi în Matrice. Arhitectul îl avertizează pe Neo că refuzul de a merge înapoi la Sursă va cauza o eroare fatală a Matricei, omorându-i pe toți cei conectați și determinând, prin distrugerea orașului Zion, dispariția rasei umane. Neo refuză oferta Arhitectului și se întoarce în Matrice, unde Trinity este împușcată mortal de Agentul cu care se lupta, în timp ce cade din clădire, exact ca în visul lui Neo. Acesta din urmă o prinde chiar înainte să se lovească de pământ și, folosindu-se de puterea lui de manipulare a Matricei, o readuce la viață. Întorcându-se pe Nebuchadnezzar, Neo explică echipajului spusele Arhitectului cu privire la profeția Alesului și la distrugerea iminentă a orașului. Credința lui Morpheus în Ales nu este însă zdruncinată în urma acestei revelații. După un scurt timp, nava este reperată de Santinele și distrusă în timp ce echipajul acesteia reușește să se evacueze. Neo salvează echipajul, doborând Santinelele cu puterea minții sale, dar se prăbușește inconștient în urma acestei acțiuni.

Echipajul este apoi preluat de o altă navă, numită Hammer, care se afla în apropiere. Membrii acesteia explică echipajului navei Nebuchadnezzar încercarea catastrofală de a opri mașinile să ajungă în oraș. Forțele de apărare ale orașului plănuiau să folosească pulsul electro-magnetic al navelor pentru a dezafecta mașinile, dar cineva l-a declanșat înainte ca navele să ajungă pe poziție. Navele au rămas paralizate în urma acestei acțiuni, iar mașinile au măcelărit echipajele lor. Un singur supraviețuitor este găsit: Bane. Scena finală a filmului îi arată pe Neo și pe Bane, aflați pe două paturi într-o infirmerie, unul la capătul celuilalt.

Distribuția

 Keanu Reeves în rolul lui Neo
 Laurence Fishburne în rolul lui Morpheus
 Carrie-Anne Moss în rolul lui Trinity
 Hugo Weaving în rolul lui Smith
 Harold Perrineau în rolul lui Link
 Randall Duk Kim în rolul lui The Keymaker
 Jada Pinkett Smith în rolul lui Niobe
 Monica Bellucci în rolul lui Persephone
 Gloria Foster în rolul lui The Oracle
 Helmut Bakaitis în rolul lui The Architect
 Lambert Wilson în rolul lui The Merovingian
 Neil and Adrian Rayment as the Twins
 Daniel Bernhardt în rolul lui Agent Johnson
 Leigh Whannell în rolul lui Axel
 Collin Chou în rolul lui Seraph
 Nona Gaye în rolul lui Zee
 Gina Torres în rolul lui Cas
 Anthony Zerbe în rolul lui Councillor Hamann
 Roy Jones, Jr. în rolul lui Captain Ballard
 David A. Kilde as Agent Jackson
 Matt McColm în rolul lui Agent Thompson
 Harry Lennix în rolul lui Commander Lock
 Cornel West în rolul lui Councillor West
 Steve Bastoni în rolul lui Captain Soren
 Anthony Wong în rolul lui Ghost
 Clayton Watson în rolul lui Kid
 Ian Bliss în rolul lui Bane

Zee a fost inițial jucat de Aaliyah, care a murit într-un accident de avion 25 august 2001 înainte de a se termina filmările, prin urmare toate scenele sale au fost re-filmate cu actrița Nona Gaye.

Producția

Cea mai mare parte a filmului a fost filmată în Sydney, Australia. Urmărirea de pe autostradă a fost filmată în baza aeriană navală abandonată din orașul Alameda, California. Aici, producătorii au construit o autostradă de aproximativ 2,5 km special pentru film (folosită mai târziu de producătorii serialului documentar MythBusters). Porțiuni ale urmăririi au fost produse și în Oakland, California, iar scena din tunel a fost filmată în Webster Tube, care leagă Oakland de Alameda.

97% din materialele folosite pe platourile de filmare au fost reciclate. De exemplu, tone de material lemnos au fost trimise în Mexic, pentru construirea de case pentru venituri mici.

Recepție

Box office
Matrix Reloaded a încasat 37,5 milioane $ la deschiderea sa în America de Nord în ziua de joi, îm 3.603 de cinematografe, acesta fiind al doilea film după venitul din prima zi după Spider-Man cu 39,4 milioane $, și filmul cu cele mai mai profituri lansat joia. În primul weekend filmul a adunat 91,7 milioane $, iar per total a încasat 281,5 milioane $ în SUA, și 742,1 milioane $ în lumea întreagă.

Critică
Reloaded a primit în mare parte recenzii pozitive, cu un rating la Rotten Tomatoes de 73%. Scorul mediu al folmului la Metacritic este 63/100. Totuși, Entertainment Weekly l-a inclus în "25 cele mai rele sequels realizate vreodată".

Vezi și
 Matrix
 Matrix - Revoluții

Note

Legături externe

Filme SF din anii 2000
Filme americane
Filme cu arte marțiale ficționale
Filme din 2003
Filme Warner Bros.
Filme regizate de frații Wachowski
Filme despre informatică
Filme din anii 2000
Filme de acțiune din anii 2000
Filme thriller din anii 2000
Filme australiene
Sequeluri
Filme în limba engleză
Filme cyberpunk
Filme în limba franceză
Filme Silver Pictures
Filme despre realitatea virtuală


text:
Les Constructions aéronautiques Émile Dewoitine, devenue Société française aéronautique (Avions Dewoitine), étaient une société française de construction d'avions fondée par Émile Dewoitine à Toulouse en .

Histoire

Les premiers produits de la société ont été une série de chasseurs à aile haute qui ont été largement ignorés par l'armée de l'air française, mais achetés en grande quantité à l'étranger et construits sous licence en Italie, Suisse et Tchécoslovaquie. La société a été liquidée en . Le seul programme actif (le D.27) étant transféré à EKW en Suisse.

La société a été recréée à Paris en mars de l'année suivante, sous la dénomination Société française aéronautique (Avions Dewoitine) ou SAF. Après une brève poursuite de la production du D.27, l'entreprise reconstituée a produit une série de chasseurs, la famille D.500, qui est devenue une des composantes majeures de l'aviation française durant les années 1930.

Elle a également conçu des avions civils, tels que le D.333 et son dérivé le D.338, conçu pour relier par les airs, pour la première fois, l'Indochine française et, éventuellement, Hong Kong.

L'entreprise a été nationalisée en  et renommée Société nationale des constructions aéronautiques du Midi (SNCAM). Elle a produit le D.520, le chasseur le plus performant de l'armée de l'air française au début de la guerre, mais en nombre trop faible pour constituer une opposition sérieuse à la Luftwaffe dans la bataille de France.

Dewoitine, en tant qu'entité reconnaissable, a pris fin lors de son absorption dans la SNCASE en , date à laquelle Émile Dewoitine quitte la société pour rejoindre la SIPA. Dès lors, aucun autre avion ne sera produit sous le nom de Dewoitine.

Quelques modèles

Émile Dewoitine a sorti, entre 1922 et 1940, 35 types d'avions différents :
 1922
 D.1 chasseur monoplan parasol.  à l'exportation ;
 1923
  planeur à aile médiane ;
  monoplace de course ;
 D.8 chasseur monoplan à fuselage métallique « haute altitude » ;
 1924
 D.9 chasseur dérivé du D1, entièrement métallique. 165 exemplaires construits ;
  monoplan de transport civil ;
 1925
  chasseur monoplan, 3 exemplaires construits pour la Suisse ;
 1926
  chasseur biplace, 5 exemplaires construits dont 4 pour l'Argentine ;
 1928
  monoplan de transport pour 6 passagers ;
 1929
  chasseur monoplan métallique, 10 exemplaires construit par Dewoitine et assemblé par EKW en Suisse.
 D.27-III chasseur monoplan métallique, 65 exemplaires construits en Suisse par EKW;
 1931
  monoplan de transport pour 10 passagers ;
 1931
 D.33 Trait d'union monomoteur civil de record, 2 exemplaires construits ;
 1932
 D.31 trimoteur de transport pour 10 passagers ;
 D.481 monoplan à aile basse pour l'entraînement ;
 D.500 chasseur monoplan à aile basse, 97 exemplaires construits pour l'Armée de l'Air française ;
  trimoteur triplace à aile haute de « police coloniale » ;
 D.501 chasseur monoplan à aile basse, 143 exemplaires construits ;
 1933
 D.332 Émeraude trimoteur de transport pour 8 passagers, établit le record Paris-Saïgon, s'écrasa dans le Morvan lors du vol retour le  ;
 1934
 D.371 monoplan de chasse, 82 exemplaires construits pour l'Armée de l'Air française et la Marine, 14 D.372 cédés à la Seconde République espagnole ;
 1935
 D.333 trimoteur de transport pour 10 passagers, 3 exemplaires construits exploités par Air France ;
 D.510 chasseur monoplan à aile basse, 120 exemplaires construits ;
 1936
 D.338 trimoteur de transport pour 22 passagers, 31 exemplaires construits pour Air France ;
 D.620 trimoteur de transport pour 30 passagers ;
 1938
 D.342 trimoteur de transport pour 24 passagers ;
 D.520 chasseur monoplan, 907 exemplaires construits pour l'Armée de l'Air française, dont 403 avant l'armistice ;
 1939
 D.750 bimoteur triplace bombardier-torpilleur (1 prototype)
 D.770 bimoteur triplace de bombardement ;
 1940
HD.730 hydravion biplace de reconnaissance.

Sources
 Air et Cosmos, 1255, .
 Dewoitine D.26 sur le site de l'AMPA.

Notes et références

Liens externes
 Caractéristiques des avions Dewoitine
 Dewoitine D.26 sur le site de l'AMPA

Références

Constructeur aéronautique français disparu
Entreprise fondée en 1920
Entreprise disparue en 1927
Entreprise ayant son siège à Toulouse

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Kolodavitsa – wieś w Estonii w gminie Värska, w pobliżu granicy w Rosją. W 2011 roku zamieszkana przez 26 osób.

We wsi łączą się dwie ważne linie kolejowe przez przekroczeniem granicy z Rosją: Tartu – Pieczory oraz Valga – Pieczory. W 2011 na wschód od Kolodavitsa, we wsi Koidula, wybudowano nową stację kolejową, umożliwiając przeładowywanie towarów pomiędzy tymi liniami bez przekraczania granicy. W związku z jej budową istniejący wcześniej przystanek kolejowy Veski został zlikwidowany.

Przypisy

Miejscowości w gminie Värska


text:
Райнгольд Меркле (; 10 грудня 1921, Ульм — ?) — німецький офіцер-підводник. оберлейтенант-цур-зее крігсмаріне.

Біографія
1 грудня 1939 року вступив на флот. З 21 лютого 1942 року — 2-й, потім — 1-й вахтовий офіцер на підводному човні U-516. В березні-травні 1944 року пройшов курс командира човна, після чого був переданий в розпорядження 21-ї флотилії і згодом призначений 1-м вахтовим офіцером на U-10. З 14 жовтня 1944 по 3 травня 1945 року — командир U-1201.

Звання

 Кандидат в офіцери (1 грудня 1939)
 Морський кадет (1 травня 1940)
 Фенріх-цур-зее (1 листопада 1940)
 Оберфенріх-цур-зее (1 листопада 1941)
 Лейтенант-цур-зее (1 травня 1942)
 Оберлейтенант-цур-зее (1 грудня 1943)

Посилання

 Біографічні дані.
 Меркле на сайті uboat.net

Примітки

Оберлейтенанти-цур-зее крігсмаріне
Німецькі підводники Другої світової війни
Командири підводних човнів


text:
Alexander Fadeyev may refer to:

Alexander Fadeyev (writer) (1901–1956), Soviet writer
Alexandre Fadeev (born 1964), Soviet/Russian figure skater

See also
 Fadeyev, a surname


text:
Andrey Kashechkin (Kyzylorda, 21 de marzo de 1980) es un ciclista kazajo.

Biografía
Debutó como profesional en 2001 con el equipo belga del Domo-Farm Frites.

En agosto de 2007 dio positivo al pasar una prueba interna antidopaje del equipo. Fue despedido inmediatamente al incumplir el régimen interno del equipo. Más tarde, se descubrió que el positivo (mediante transfusión de sangre) fue intercambiando la sangre de su compatriota Alexandre Vinokourov. De hecho a partir de dicho incidente no llegaron a compartir equipo por sugerencia de Vinokourov y posibles represalias por tener a dos corredores envueltos en casos de dopaje.

En 2010 volvió al ciclismo gracias al equipo italiano de categoría UCI ProTour Lampre-Farnese Vini. En esta temporada sus resultados fueron muy discretos. Con ellos volvió a disputar la Vuelta a España por la que pasó con más pena que gloria.

En 2011 volvió a su antiguo equipo, el Astana con el que diputó varias carreras como el Tour de Romandía (37º), la Dauphiné Liberé (Ab) y la Vuelta a España. Permaneció en el equipo hasta la temporada 2013.

Palmarés
2001
 Triptyque des Monts et Châteaux
 Côte picarde

2004
 2.º en el Campeonato de Kazajistán en Ruta
 Sachsen-Tour
 G. P. de Fourmies

2005
 3.º en el Campeonato de Kazajistán en Ruta

2006
 1 etapa de la París-Niza
 Campeonato de Kazajistán en Ruta
 3.º en la Vuelta a España, más 1 etapa

Resultados en Grandes Vueltas y Campeonatos del Mundo

—: no participa
Ab.: abandono

Equipos
 Domo-Farm Frites (2001-2002)
 Quick Step - Davitamon (2003)
 Crédit Agricole (2004-2005)
 Astana-Würth (2006)
 Astana (2007)
 Lampre (2010-2011)
 Astana (2011-2013)

Notas y referencias

Enlaces externos

 Ficha de Andrey Kashechkin en sitiodeciclismo.net

Ciclistas de Kazajistán
Ciclistas en los Juegos Olímpicos de Atenas 2004
Ganadores de etapa en la Vuelta a España
Casos de dopaje en ciclismo


text:
Ravina Raj Kohli, earlier President of the STAR News and the Chief Executive officer of Channel Nine, is one of the prominent media personality of India.

She was appointed as the President of Star news Channel, to transition its break from NDTV. Before that, Australian media tycoon, Kerry Packer chose her to head Channel Nine in India. Prior to Channel 9, Ravina was Senior Vice President Programming and Marketing for Sony Entertainment Television after her return from Singapore as Executive Creative Director of CR and Grey Advertising.

She is also the founder and Executive Director of JobCorp Company which is dedicated for empowerment of women.

References
The Voyage To Excellence by Nichinta Amarnath and Debashish Ghosh, )

Businesspeople from Madhya Pradesh
Living people
Businesswomen from Madhya Pradesh
Year of birth missing (living people)


text:
Littérature du  - Littérature du  - Littérature du  - Littérature du  - Littérature du

Dates marquantes

 724-734 : inscriptions turques d'Orkhon glorifiant les faits de  (724),  (731) et de son frère Bilge Kaghan (734). Les Turcs sont le premier peuple d'Asie centrale à avoir une écriture propre. Des stèles gravées se rencontrent partout en Asie Centrale, et sont pour la plupart des œuvres épiques célébrant les grands personnages à grande valeur littéraires.
 Après 751 : la technique de la fabrication du papier est introduit dans le monde musulman.
 759-760 : apparition au Japon d'un système d'écriture phonétique, appelé man'yôgana.
 776 : Pierre de Pise vient enseigner la grammaire latine à Charlemagne.
 Vers 780 : amorce de la renaissance carolingienne en Occident.
 Charlemagne constitue la bibliothèque palatine et encourage la copie et la diffusion de livres. Ce sont principalement des Bibles et les écrits des Pères de l'Église, mais aussi les œuvres des auteurs classiques latins (Lucain, Térence, Juvénal, Tibulle, Horace, Martial, Cicéron, Tite-Live, Salluste…). Alcuin dirige l'École et l'Académie à la cour franque. Il enseigne la grammaire, la dialectique, la rhétorique et l'orthographe.
 mise au point de l'écriture minuscule « caroline » à Corbie à partir d'une minuscule anglo-saxonne. Grâce à cette calligraphie plus claire et plus nette, de nombreux manuscrits sont recopiés.

Œuvres majeures
 712 : fin de la rédaction du Kojiki (Récits des choses anciennes), le plus ancien livre connu relatant l'histoire mythique du Japon.
 731 : Histoire ecclésiastique du peuple anglais (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) par Bède le Vénérable (672-735)
 Entre 727 et 737 : rédaction en Neustrie du Liber Historiae Francorum par un anonyme.
 Vers 740 : compilation des Annales d'Ulster, par un moine anonyme probablement à Bangor.
 Vers 750 : le recueil de contes indiens le Pañchatantra est traduit en arabe par le persan Ibn al-Muqaffa.
 751 : le Kaifūsō, anthologie de 120 poèmes en chinois écrits par 64 poète japonais, est achevé.
 759-760 : Man'yōshū, première anthologie de waka, poésie japonaise.
 776-786 : Commentaires de l'Apocalypse du moine espagnol Beatus de Liébana .
 Vers 780 : le grammairien arabe Sîbawayh publie le Kitab ouvrage de base de la grammaire arabe.
 787-789 : l'historien du Frioul Paul Diacre écrit une chronique des Lombards.
 787-788 : rédaction des annales Regni Francorum.
 790 : constitution du premier recueil des plus anciennes poésies japonaises : le Man'yōshū. Il se compose de plus de  morceaux qui reflète les états d'âmes des japonais de toutes les couches sociales. Il est fortement influencé par la littérature chinoise et coréenne.
 Vers 790 :
Capitulaire de Villis
 usage du papier dans l'administration abbasside.

Naissances
 Vers 730 : Alcuin, abbé, théologien, savant, pédagogue, réformateur germanique et grand serviteur de Charlemagne.
 Entre 750 et 760 :  Théodulf d'Orléans, évêque d'Orléans, théologien, savant, poète et Missi dominici de Charlemagne.
 775 : Éginhard, biographe et homme de confiance de Charlemagne.
 780 : Raban Maur, archevêque de Mayence et théologien germanique.

Décès
 Vers 735, Bède le Vénérable, docteur de l'Église et historien anglais.

Bibliographie

Articles connexes

 Arts plastiques au
  en architecture
 Faits économiques et sociaux au
  en science

Liens externes

Références

Chronologie de la littérature

 8
VIIIe siècle


text:
Çavdarhisar è una piccola città e distretto nella provincia di Kütahya nella regione dell'Egeo in Turchia. Stando al censimento del 2000 il distretto di Çavdarhisar ha 13.538 abitanti mentre la città 4.687. Il fiume Kocaçay che si trova nelle vicinanze è ancora attraversato dall'antico ponte Penkalas costruito dagli antichi Romani.

Note

Voci correlate
Ezani

Collegamenti esterni

Comuni della provincia di Kütahya


text:
Vipasnoie (en rus: Выпасное) és un poble de la República de Crimea, a Rússia, que el 2014 tenia 245 habitants. Pertany al districte rural de Djankoi. Fins al 1948 la vila es deia Sovkhoz Ixun.

Referències

Pobles de la República Autònoma de Crimea


text:
Stanisław Szpetnar (ur. 5 maja 1883 w Kolonii Polskiej, zm. 24 października 1952 w Jarosławiu) – polski duchowny katolicki, Szambelan Dworu Papieskiego, autor książek religijnych, budowniczy kościołów i bursy, spowiednik Sł. Bożej Anny Jenke, kapelan "Sokoła" i szpitala.

Biogram
 Lata młodości
Syn Józefa Szpetnara i Marii Mach. Pochodził z religijnej i bogatej  rodziny chłopskiej (ojciec posiadał 24 morgi pola). W latach 1896–1904 kształcił się w C. K. I Wyższym Gimnazjum w Jarosławiu (jego pobyt w bursie finansowo wspierał brat matki ks. Stanisław Mach). Podczas nauki gimnazjalnej jako patriota, zajmował się czynną działalnością na rzecz niepodległości i  przewodził "Organizacji Narodowej Młodzieży". W latach 1904–1908 studiował w Wyższym Seminarium Duchownym w Przemyślu. Jako młody kleryk czynnie działał na rzecz rodzinnej miejscowości: zgłosił propozycję utworzenia parafii w Kolonii Polskiej, a w 1906/1907 roku założył związek Kółka Rolniczego, następnie w 1907 roku z jego starania powstała Szkoła Powszechna w Kolonii Polskiej. Święcenia kapłańskie otrzymał 21 czerwca 1908 roku z rąk bp. Józefa Sebastiana Pelczara.

 Lata kapłańskie w Krośnie
W 1908 roku został wikariuszem w Krośnieńskiej Farze. W Kolonii Polskiej 8 września 1909 roku utworzył Czytelnię Ludową. Od 1909 roku był zastępcą prefekta Seminarium Nauczycielskiego Męskiego w Krośnie, i prefektem internatu. Prowadził intensywne starania u księcia Adama Czartoryskiego o budowę kościoła w Kolonii Polskiej, który został poświęcony i parafia utworzona w 1914 roku. Od 1910 roku był zastępcą prefekta w Szkole Realnej, a w 1911 roku powrócił do Seminarium Nauczycielskiego. Od 1912 roku katecheta w szkole realnej w Krośnie, która w 1918 roku została zmieniona na gimnazjum, a następnie liceum ogólnokształcące. Był także opiekunem harcerstwa. W 1916 roku za zasługi na polu wychowawczym i społecznym otrzymał "Krzyż Zasługi II klasy". W czasie I wojny światowej sprawował posługę na rzecz rannych i chorych żołnierzy w Krośnieńskim szpitalu; dlatego za zasługi władze austriackie uhonorowały go "Orderem Czerwonego Krzyża II klasy". Po zakończeniu działań wojennych zajmował się pracą pedagogiczno-dydaktyczną. W 1922 roku został dyrektorem i organizatorem Prywatnego Seminarium Nauczycielskiego Żeńskiego.  Założył Towarzystwo Budowy Bursy Gimnazjalnej; bursa w trzypiętrowym budynku w 1929/30 przyjęła pierwszych uczniów. W 1925 roku przekazał połowę funduszu na Dom Gromadzki w Kolonii Polskiej, do którego przeniesiono szkołę. Od 1929 roku był prefektem w Gimnazjum w Krośnie. W 1931 roku Papież Pius XI nadał mu godność Tajnego Szambelana Dworu Papieskiego. W 1931 roku z powodu choroby przeszedł na emeryturę.

 Działalność na emeryturze
Po przejściu na emeryturę w 1931 roku, zamieszkał w Jarosławiu jako kapelan Sióstr Niepokalanek, gdzie pełnił rolę katechety w Prywatnym Gimnazjum Żeńskim do 1950 roku. W 1934 roku był pomysłodawcą i współorganizatorem Stowarzyszenia Miłośników Jarosławia. W 1938 roku został odznaczony Brązowym Medalem za Długoletnią Służbę przez Kuratorium Okręgu Szkolnego Lwowskiego. W latach 1939–1946 w Kolonii Polskiej ufundował kaplicę pw. Matki Bożej z Lourdes. Przyczynił się do odbudowy kościoła w Iwoniczu-Zdroju i był budowniczym kościoła w Krasnem (1937–1952). Pobudzał młodzież na spowiedzi do odnajdywania w sobie talentów, jak opisała w swoim dzienniczku Sługa Boża Anna Jenke. Zmarł 24 października 1952 roku w Jarosławiu, pochowany został 27 października w rodzinnej Kolonii Polskiej w podziemiach Kaplicy Matki Bożej z Lourdes.

Publikacje
 Duszpasterstwo w Szkole (Z doświadczenia ks. prefekta) (1925)
 Jakie ideały winien katecheta stawiać przed oczy dzisiejszej młodzieży (1927)
 Teresa Neumann- Stygmatyczka z Kommersreuth (1931)
 Pójdziemy drogą krzyża. O chrześcijańskim cierpieniu (1934)
 Dzieje Organizacji Narodowej Młodzieży Gimnazjum I w Jarosławiu (1934)
 Małżeństwo czy wolna miłość (1935)
 Prawda o księżach (pod pseudonimem Marian Pilarski) (1935)
 Anielska Dusza. Głębia serca małej Polki Krysi de Nagy Kowes Hrabarówny (córka aptekarza z Sanoka) (1937)
 Historia Fary Krośnieńskiej
 Odezwa do uczniów i uczennic w sprawie ofiar na kaplicę-grotę w Kolonii Polskiej (1939)

Pisał także w czasopiśmie: "Powściągliwość i Praca" wydawanym w Miejscu Piastowym przez bł. ks. Bronisława Markiewicza.

Upamiętnienie

 Jego imieniem nazwano Zespół Szkół Ponadpodstawowych Nr 2 w Krośnie, który mieści się w wybudowanej przez niego bursie i przy ulicy nazwanej jego imieniem.
 W Kolonii Polskiej, gdzie stał jego rodzinny dom, wierni wybudowali kaplicę.
 Jego imieniem nazwano jedną z ulic w Krośnie.

Przypisy

Absolwenci Wyższego Seminarium Duchownego w Przemyślu
Duchowni archidiecezji przemyskiej
Duchowni związani z Jarosławiem
Ludzie związani z Krosnem
Odznaczeni Brązowym Medalem za Długoletnią Służbę (II Rzeczpospolita)
Polscy duchowni katoliccy – działacze społeczni
Polscy katecheci
Urodzeni w 1883
Zmarli w 1952


text:
Grzegorz Wincenty Palka (ur. 8 maja 1950 w Łodzi, zm. 12 lipca 1996 w Złotnikach) – polski samorządowiec, działacz opozycji w okresie PRL, prezydent Łodzi (1990–1994), przewodniczący Rady Miejskiej w Łodzi (1994–1996).

Życiorys
Ukończył studia na Wydziale Chemicznym Politechniki Łódzkiej. Był pracownikiem naukowym tej uczelni w Instytucie Barwników (do 1983) i Instytucie Włókien Chemicznych (od 1985).

W 1980 wstąpił do "Solidarności", wszedł w skład prezydium Komisji Krajowej związku. Po wprowadzeniu stanu wojennego 13 grudnia 1981 został internowany, rok później tymczasowo aresztowany. Zwolniono go w połowie 1984 w związku z amnestią.

W 1989 znalazł się wśród założycieli Zjednoczenia Chrześcijańsko-Narodowego, pełnił funkcję prezesa zarządu regionalnego tego ugrupowania. Współtworzył także Łódzkie Porozumienie Obywatelskie. W 1990 został wiceprezydentem Łodzi. W tym samym roku objął urząd prezydenta tego miasta, który zajmował do 1994. Później stanął na czele Rady Miejskiej w Łodzi.

Zginął 12 lipca 1996 w wypadku samochodowym w Złotnikach koło Poddębic; w wypadku tym poniósł śmierć również jego syn Dominik. Pochowany w Alei Zasłużonych na Cmentarzu Komunalnym Doły (kwatera XXVIII, rząd 16, grób 16).

Odznaczenia, wyróżnienia i upamiętnienie
Zarządzeniem prezydenta RP na uchodźstwie Ryszarda Kaczorowskiego w 1990 został odznaczony Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski. Pośmiertnie odznaczony Krzyżem Komandorskim z Gwiazdą Orderu Odrodzenia Polski (w 2006 przez prezydenta RP Lecha Kaczyńskiego) oraz Krzyżem Wolności i Solidarności (w 2017 przez prezydenta RP Andrzeja Dudę), a także wyróżniony Medalem za Zasługi w Walce o Niepodległość Polski i Prawa Człowieka 13 XII 1981 – 4 VI 1989 (2001).

W 1997 stowarzyszenie Liga Krajowa ustanowiło nagrodę jego imienia przyznawaną za działalność samorządową. W 2007 część ulicy Strykowskiej w Łodzi (ok. 1,5 km od ronda Solidarności do ulicy Wojska Polskiego) przemianowano na aleję Grzegorza Palki.

Przypisy

Bibliografia

Absolwenci Politechniki Łódzkiej
Członkowie Komisji Krajowej Niezależnego Samorządnego Związku Zawodowego "Solidarność" (1980–1989)
Internowani w Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej 1981–1982
Ludzie urodzeni w Łodzi
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (władze RP na uchodźstwie)
Odznaczeni Krzyżem Komandorskim z Gwiazdą Orderu Odrodzenia Polski (III Rzeczpospolita)
Odznaczeni Krzyżem Wolności i Solidarności
Pochowani na Cmentarzu Doły w Łodzi
Polacy upamiętnieni nazwami nagród
Politycy Zjednoczenia Chrześcijańsko-Narodowego
Polskie ofiary wypadków drogowych
Prezydenci Łodzi
Radni Łodzi
Urodzeni w 1950
Wiceprezydenci Łodzi
Więźniowie polityczni w Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej 1957–1989
Zmarli w 1996
Odznaczeni Medalem za Zasługi w Walce o Niepodległość Polski i Prawa Człowieka 13 XII 1981 – 4 VI 1989


text:
Khalkhalian (, also Romanized as Khalkhālīān) is a village in Chubar Rural District, Haviq District, Talesh County, Gilan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 260, in 64 families.

Language
Linguistic composition of the village.

References

Populated places in Talesh County

Azerbaijani settlements in Gilan Province


text:
Fray Juan Asensio Barrios (Gibraltar, reino de Sevilla, ca. 1619 - Jaén, 22 de abril de 1692) religioso español, fraile mercedario, general de la Orden, presidente del Consejo de Castilla, obispo de Ávila y de Jaén.

Referencias

Enlaces externos

 Diócesis de Jaén

Obispos de Lugo
Obispos de Ávila
Obispos de Jaén
Obispos de España del siglo XVII
Presidentes del Consejo de Castilla
Mercedarios de España del siglo XVII
Gibraltareños españoles


text:
Kenlake State Resort Park is a park located on the western shore of Kentucky Lake. The park's main entrance and most of its facilities are located in Marshall County; the park also extends into Calloway County. The mailing address of the park is Hardin, Kentucky; however, it is located much closer to the unincorporated community of Aurora, Kentucky. The nearest town of substantial size is Murray. The park encompasses  of land,  of water, and features climate-controlled indoor tennis courts.  It was Kentucky's first state resort park. Along with Lake Barkley State Resort Park and Kentucky Dam Village State Resort Park, Kenlake State Resort Park is part of the Land Between the Lakes National Recreation Area, originally organized by the Great Depression–era Tennessee Valley Authority (TVA).

History
The Commonwealth of Kentucky began negotiations with the TVA in 1946 to lease a portion of land known as Aurora Landing. The land was situated on the western shore of Kentucky Lake near the Eggner's Ferry Bridge. Kentucky Lake had just opened, following completion of the Kentucky Dam in 1944. The new lake, created by the dam on the Tennessee River, had the most beach area of any man-made lake in the world. The leased land would be used as a state park dedicated to recreation. The TVA leased an initial 1,146 acres to Kentucky. After the land transfer was officially completed on March 13, 1948, the new park at Aurora Landing was named Kentucky Lake State Park and joined the commonwealth's state parks system. By the 1970s, the name of the park was often shortened to "Kenlake State Park" rather than "Kentucky Lake State Park".

Kenlake Hotel
In 1950, fifteen vacation cottages were opened in Kentucky Lake State Park, and plans were announced to construct a hotel inside the new Kentucky Lake State Park. The Kenlake Hotel was constructed at a cost of $600,000, and it opened in Spring 1952. The hotel originally had 60 guest rooms, each with twin beds and private bathrooms.

The Kenlake Hotel is now a 48-room hotel, and it is one of just a few Kentucky State Parks that has interior room doors.  The property also includes 34 cottages, some of which belonged originally to the defunct Cherokee State Park, which was nearby.  A 90-site camping-ground is also available for overnight stays.

Cherokee State Park
Kenlake State Resort Park contains an area that was originally known as Cherokee State Park. Cherokee State Park was the third blacks-only state park in the United States. It was the first such state park in Kentucky, as well as the Southern United States. The park was opened in 1951 as the companion to the whites-only Kentucky Lake State Park, and it was publicized as "the finest colored vacation site in the South". The park was originally 300 acres, and it included a beach, cottages, boat and fishing docks, a picnic area, a bathhouse, and a 200-seat dining hall. It was designed to provide the same standards as Kentucky Lake State Park under the separate but equal doctrine. Cherokee State Park was closed by 1964 after Governor Bert T. Combs signed the executive order ending segregation in 1963. The land was transferred to the control of Kentucky Lake State Park.

The Cherokee State Park area remained abandoned for many years until it was cleaned up and re-purposed for use by the Murray State University rowing team. The university leased the park area and used some remaining structures to establish a boathouse and a trophy room as Murray State began NCAA level rowing competition in 1998. The university later cut the rowing program in 2008. The former park and the remaining structures were placed on the National Register of Historic Places in 2009. The former Cherokee State Park dining hall was renovated and reopened in Fall 2010 as a meeting and event facility. The renovated dining hall is now known as the Richard H. Lewis Lodge.

Park Activities
There are several activities available at the park.  Fishing is a popular pastime;  crappie are the most popular fish at the park, with bluegill, catfish, sauger, and various types of bass also available.  Two trails, named Chickasaw and Cherokee, total  of hiking trails at the park.  It is also the premier place in Kentucky for big boat sailing.

Blues Festival
Kenlake State Resort Park has been home to the Hot August Blues Festival every summer since 1989. The blues festival, originally started by then Kenlake sales manager Gloria Hargrove, takes place at the Kenlake Amphitheater. Blues legend Junior Wells played the inaugural 1989 festival. Other artists to play the festival have included KoKo Taylor, Clarence "Gatemouth" Brown, Lew Jetton, and Chris Cain. The festival was named one of Kentucky's top ten summer events by the Kentucky Tourism Council in 2007.

References

External links
Kenlake State Resort Park Kentucky Department of Parks

Protected areas of Calloway County, Kentucky
Protected areas of Marshall County, Kentucky
State parks of Kentucky
Protected areas established in 1948
1948 establishments in Kentucky
Tennessee Valley Authority


text:
Live in New York City är ett album av Bruce Springsteen & The E Street Band, utgivet av skivbolaget Columbia Records den 27 mars 2001.

Albumet är inspelat under The Reunion-turnén (1999-2000) då Springsteen återförenade E Street Band efter att bandet haft uppehåll sedan 1989. En konsertfilm med samma titel gjordes, vilken nominerades till sex Emmys varav den vann två, båda tekniska.

Albumet nådde femte plats på Billboard 200.

Låtlista
Skiva ett
"My Love Will Not Let You Down" - 5:40
"Prove It All Night" - 6:18
"Two Hearts" - 4:31
"Atlantic City" - 6:38
"Mansion on the Hill" - 4:21
"The River" - 11:17
"Youngstown" - 6:18
"Murder Incorporated" - 6:09
"Badlands" - 5:44
"Out in the Street" - 6:41
"Born To Run" - 5:56

Skiva två
"Tenth Avenue Freeze-Out" - 16:08
"Land of Hope and Dreams" - 9:46
American Skin (41 Shots) - 8:44
"Lost in the Flood" - 7:23
"Born in the U.S.A" - 5:45
"Don't Look Back" - 3:18
"Jungleland" - 10:54
"Ramrod" - 6:38
"If I Should Fall Behind" - 6:08

Externa länkar
Live in New York City

Dubbla livealbum
Livealbum 2001
Livealbum av Bruce Springsteen
Musikvideoalbum 2001
Musikvideoalbum av Bruce Springsteen
Engelskspråkiga livealbum


text:
Philipp Otto Runge (n. 23 iulie 1777 – d. 2 decembrie 1810) este un desenator și pictor german, unul din reprezentanții importanți ai Romantismului German.

Viața și opera

S-a născut într-o familie numeroasă de constructori de ambarcațiuni din Wolgast, în Pomerania de Vest, pe atunci supusă regatului suedez. Fiind un copil bolnăvicios, lipsea adesea de la școală, umplându-și timpul cu fabricarea siluetelor taiate cu foarfecele, deprindere însușită de la mama sa și pe care a practicat-o toată viața. În 1795 își începe ucenicia în comerț la firma fratelui său Daniel în Hamburg. Din 1799 acesta l-a susținut financiar pentru studiul picturii cu maestrul Jens Juel de la Academia de Artă din Copenhaga. În 1801 s-a mutat în Dresda pentru ași continua studiile . Aici a făcut cunoștință cu Caspar David Friedrich, Ludwig Tieck, și viitoarea soție Pauline Bassenge. Tot acum a început studiul operelor lui Jakob Böhme. În 1803, visitând Weimarul, Runge îl întânlește din întâmplare pe Goethe, cu care leagă o strânsă prietenie, bazată pe interesul comun al celor doi asupra culorii și artei. Runge se însoară în 1804, mutându-se cu soția în Hamburg. Datorită instalării stării de război (asediul lui Napoleon asupra Hamburgului) se vor muta în 1805 în casa părintească din Wolgast unde vor rămâne timp de doi ani. În 1805 corespondența dintre Runge și Goethe legată de artă și culoare devine intensă. Reîntors la Hamburg în 1807, Runge și fratele său formează o companie în care va activa până la sfârșitul vieții sale. În același an a dezvoltat conceptul sferei colorate. În 1808 experimentele sale asupra culorii se intensifică, concepând discul colorat și amestecul de culoare rezultat din mișcare. Pe lângă aceasta, Runge publică povestiri și povești culese din folclorul zonei, precum "Pescarul și soția lui" și "Migdalul", incluse mai târziu în colecția de basme a fraților Grimm. În 1809 Runge încheie lucrul la manuscrisul Farben-Kugel (Sfera culorilor), publicată un an mai târziu în Hamburg. În același an, bolnav de tuberculoză, Runge își pictează un ultim autoportret, portretele membrilor familiei și al fratelui Daniel. Al patrulea copil al său se va naște după moartea sa.

Runge a avut o gândire mistică, profund creștină, iar în opera artistică s-a străduit să exprime principiile armoniei universale prin simbolismul culorii, formei și numerelor. Cele trei culori primare (roșu, galben, albastru) le considera simboluri ale Sfintei Treimi. A compus și poezii în același spirit, plănuind ilustrarea lor în patru tablouri numite Timpurile zilei, ce urmau a fi expuse într-o clădire special contruită, urmând a fi contemplate în acompaniamentul muzicii și poeziei. Conceptul era des întânlit la romantici, ce năzuiau către o "artă totală", în care să fuzioneze toate ramurile artei. În 1803 Runge a realizat gravuri pe format mare după desenele pregătitoare pentru aceste tablouri, devenind succese comerciale. A reușit să picteze două versiuni ale Dimineții ( aflate la muzeul Kunsthalle, Hamburg), celelalte netrecând însă de stadiul de desen. "Dimineața" a fost începutul unui nou tip de peisaj, unul al emoției religioase și artistice.

Galerie de imagini

Legături externe

Nașteri în 1777
Decese în 1810
Pictori germani din secolul al XVIII-lea
Pictori germani din secolul al XIX-lea


text:
Carson "Kit" Davidson (June 24, 1924 – September 29, 2016) was an American filmmaker, writer, and editor. His filmmaking career spanned four decades, during which he made more than a dozen short films, two of which were nominated for Academy Awards.

Biography
Davidson was born in Washington, D.C., attended Antioch College, and served as a blood analysis technician during World War II. While working at Dynamic Films in the early 1950s, he began working on his own films, including 3rd Ave. El (1955) and Help! My Snowman's Burning Down (1964), both of which were nominated for Academy Awards for Live Action Short Film. Davidson made two other films focused on railways, Railway with a Heart of Gold (1965) and Brake Free (1970), while also working as a filmmaker for hire for a companies including Alitalia, the Tobin Packing Company, and Duro-Test. After thirty years in filmmaking, Davidson became an editor of medical texts. In 1966, Davidson and his wife, the children's book author Margaret "Mickie" Davidson, purchased 420 acres of land in Vermont, which became the Taconic Mountains Ramble, a Vermont State Park, after Davidson's death in 2016.

Filmography

 Three Hymns Played on the Carillon at Riverside Church (1952)
 Ink and Rice Paper (1954), a short film about woodblock printer Lowell Naeve, later re-edited and re-released as Woodblock Printer.
 3rd Ave. El (1955), Academy Award-nominated short film about the Third Avenue elevated train in New York City.
 Variations on an Italian Theme (1961), a short travelogue about Italy sponsored and distributed by Alitalia, featuring the music of Vivaldi, concerti including selections from both his Four Seasons and The Contest Between Harmony and Invention performed by I Musici, featuring soloist Felix Ayo.
 The Inspector's Badge (1960), a sponsored film about the Rochester division of the Tobin Packing Company.
 The First Prize Story (1960), an award-winning sponsored film about the Albany division of the Tobin Packing Company
 Help! My Snowman's Burning Down (1964), an absurdist short film shot on a pier in New York Harbor, starring Bob Larkin, with music by Gerry Mulligan, nominated for an Academy Award for Best Live Action Short Film.
 Railway with a Heart of Gold (1965), a short film about the Talyllyn Railway, a narrow gauge heritage railway in Tywyn, Wales, with music composed by Judd Woldin.
 Poppycock! (1966), a narrative short about two men (nameless characters credited as "the bearded one" and "the tall one") in a romantic rivalry over a woman ("the pretty one"), set in New York City, and with music composed by Judd Woldin.
 Woodblock Printer (1968), a look at the process of woodblock printing and the work of printer, illustrator, and writer Lowell Naeve.
 Brake Free (1970), a narrative short depicting the Mount Washington Cog Railway, set to music from Beethoven's third and seventh symphonies.
 The Wrong Damn Film (1975), a feature film starring Barry Bostwick (in his film debut), Barbara Dana, and Keene Curtis.
 Sigmoidoscopy in the Physician's Office (1975?)
 100 Watts 120 Volts (1977), a short film depicting the manufacture of incandescent light bulbs, filmed at the Duro-Test Corporation and set to Bach's Brandenburg Concerto No. 3.
 The Light Bulb Re-invented (1980), a sponsored film about the development and manufacture of Duro-Test Mi-T-Wattsaver light bulb.
 Granite (1980), a short film about granite quarrying, filmed at the Rock of Ages quarries in Barre, Vermont, set to Saint-Saëns' Symphony No.3.
 40,000 Acres, with View (1984), a film presented by the  New York City Audubon Society about the parks of New York City, filmed across the city's five boroughs, set to Mozart's oboe concerto.

Books
Davidson wrote one children's book, Fast-Talking Dolphin (1978), and co-wrote three in the "Make-Believe It's You" series with his wife Margaret, The Adventures of Puss in Boots Starring You (1987), The Adventures of Snow White and the Seven Dwarfs Starring You (1987), and The Adventures of Thumbelina Starring You (1987).

Preservation
Eleven of Davidson's films, including both films nominated for an Academy Award, were preserved from original film elements by the Academy Film Archive between 2009 and 2013. In addition to the collection of film prints and negatives at the Academy Film Archive, the New York Public Library's Reserve Film and Video Collection holds an extensive collection of Davidson's films on 16mm. Prints of Davidson's films are also included in the collections of the Library of Congress and Pratt Institute Libraries.

References

1924 births
2016 deaths
Film directors from Vermont


text:
Carl Enow Ngachu (born 21 February 1975) is a Cameroonian football manager.

Career
Enow was the head coach of the Cameroon women's national team at the 2012 Summer Olympics and 2015 FIFA Women's World Cup.

References

External links

 Profile 1 and profile 2 at Soccerdonna.de

1975 births
Living people
People from Southwest Region (Cameroon)
Cameroonian football managers
Women's association football managers
Cameroon women's national football team managers
2015 FIFA Women's World Cup managers


text:
Жуковщина — деревня в Демидовском районе Смоленской области России. Входит в состав Баклановского сельского поселения. По состоянию на 2007 год постоянного населения не имеет.

Расположена в северо-западной части области в 35 км к северо-востоку от Демидова, в 31 км восточнее автодороги  Смоленск — Невель. В 86 км южнее деревни расположена железнодорожная станция Ракитная на линии Москва — Минск.

История
В годы Великой Отечественной войны деревня была оккупирована гитлеровскими войсками в июле 1941 года, освобождена в сентябре 1943 года.

Примечания

Населённые пункты Демидовского района (Смоленская область)


text:
Liérganes egy község Spanyolországban, Kantábria autonóm közösségben.

Nevezetességek
Egyik nevezetessége a Miera folyó fölött átívelő kőhíd, amely a 16. és 17. század fordulója táján épült. A híd lábánál egy szobrot emeltek, amely a legendás liérganesi halembert ábrázolja: a halember a történet szerint egy liérganesi családban született a 17. században emberi formában, majd vízi életmódot folytatott, testén pedig halpikkelyek jelentek meg. A közelben található 17. századi malom épületében egy kis múzeumot rendeztek be, ami a halember legendájával foglalkozik.

Népesség
A település népessége az elmúlt években az alábbi módon változott:

Jegyzetek

További információk

Kantábria települései
Bottal létrehozott spanyol település cikkek


text:
Ивана Рейтмаерова́ (; род. 4 мая 1992 года в Кошице, Чехословакия) — словацкая фигуристка, выступавшая в одиночном разряде. Она — двукратная чемпионка Словакии. Первая фигуристка Словакии принявшая участие в Олимпийских играх (2010 года). По состоянию на июнь 2011 года занимает 117-е место в рейтинге Международного союза конькобежцев (ИСУ).

Карьера
Дебютировала Ивана на международной арене в 2005 году. Тренировалась у своей матери Иветы Рейтмаеровой. Брат Иваны, также фигурист, представляющий Словакию на международном уровне в мужском одиночном катании — Петер Рейтмаер.

На чемпионате мира 2009 года Ивана заняла 14-е место, что позволлило Словакии выставить одну спортсменку в одиночном катании на зимние Олимпийские игры 2010. Выступила там Ивана неудачно, в короткой программе заняла 28-е место и в произвольную не прошла.

Сезон 2010—2011 Рейтмаерова полностью пропустила, а следующий начала с национального чемпионата, на котором стала 5-й (чемпионат Словакии проводится совместно с чемпионатами Польши и Чехии, и среди всех участвовавших 14-ти одиночниц, Ивана была лишь 12-й). После этого, не принимала участия в международных соревнованиях.

Спортивные достижения

Примечания

Ссылки

 Профиль на сайте tracings.net

Родившиеся в Кошице
Фигуристы Словакии
Фигуристы на зимних Олимпийских играх 2010 года


text:
Malva loca puede referirse a:

 El nombre común de la planta Alcea rosea.
 El nombre común de la planta Lavatera cretica.


text:
Doraji taryeong () is a Korean folk song which originated from Eunyul in Hwanghae Province. However, the currently sung version is classified as a Gyeonggi minyo (Gyeonggi Province folk song), as the rhythm and the melody have changed to acquire the characteristics of it.

The song is sung with semachi (fast  or ) jangdan (rhythmic structure), with occasional switch to jungmori () jangdan. Like other traditional songs from Korea, it uses the pentatonic scale of jung (G), im (A), mu (C), hwang (D), and tae (E).

 is the Korean name for the plant Platycodon grandiflorus (known as "balloon flower" in English) as well as its root.

 is one of the most popular folk songs in both North and South Korea, and in China among the ethnic Koreans. It is also a well known song in Japan, by the name  ().

Lyrics

Hangul

Refrain:

Refrain

Refrain

Revised Romanization

Refrain:

Refrain

Refrain

English translation
!
In the depths of the mountains is white !
Though one or two roots only I pull,
my bamboo basket grows full.

Refrain:
!
, good!
There at the foot of the mountains,  is moving to and fro

!
Eunyul Geumsanpo's white !
A root, two roots that I picked up,
in the mountain valley having bumper  crop

Refrain

!
Gangwondo Geumgangsan's white !
Damsels pulling
have such an elegant hand pose.

Refrain

References

Korean traditional music
Korean-language songs


text:
Dit is een lijst van nationale wegen in Bulgarije (Bulgaars: Републикански път, Repoeblikanski pat). Er zijn twee klassen. De eerste klasse bestaat uit de eencijferige wegen. De oneven wegen lopen noord-zuid, de even oost-west. De tweede klasse bestaat uit de tweecijferige wegen.

De wegnummers worden in de bewegwijzering zonder prefix (zoals de A in A2) weergegeven op een blauw schildje. In de schijftaal worden de Romeinse cijfers I en II gebruikt als prefix. De route 1 (eerste klasse) wordt geschreven als I-1 en de route 27 (tweede klasse) als II-27. Dit systeem is vergelijkbaar met dat van Tsjechië en Slowakije.

Nationale wegen van de eerste klasse

Nationale wegen van de tweede klasse

Bulgarije
Nationale


text:
Muthiah Annamalai Muthiah Chettiar Muthiah (5 September 1929 - 24 January 1970) was an Indian industrialist and politician. The oldest son of M. A. Muthiah Chettiar, Muthiah served as President of the Southern Indian Chamber of Commerce. From 1948 to 1970, Muthiah was the titular Kumarrajah of Chettinad.

Tamil businesspeople
1970 deaths
1929 births


text:
Il Grenoble Challenger 2008 è stato un torneo di tennis facente parte della categoria ATP Challenger Series nell'ambito dell'ATP Challenger Series 2008. Il torneo si è giocato a Grenoble in Francia dal 22 al 28 settembre 2008 su campi in cemento indoor e aveva un montepremi di $50 000+H.

Vincitori

Singolare

 Kristof Vliegen ha battuto in finale  Alexandre Sidorenko 6–4, 6–3

Doppio

 Martin Fischer /  Philipp Oswald hanno battuto in finale  Niels Desein /  Dick Norman 6–7(5), 7–5, [10–7]

Collegamenti esterni

ATP Challenger Tour 2008


text:
Valea Loarei, înscrisă în anul 2000 pe lista locurilor din patrimoniul mondial UNESCO, desemnează partea situată între localitățile Sully-sur-Loire și Saint-Florent-le-Vieil. Valea Loarei constituie un loc excepțional datorită diversității biologice, dar și pentru bogăția istorică și culturală (parcuri, castele și orașe).

Această parte a fluviului traversează două regiuni și patru departamente, Loiret, Loir-et-Cher, Indre-et-Loire și Maine-et-Loire. Cunoscută și sub numele de "grădina Franței" sau "tărâm de basm al castelelor" este o regiune a superlativelor, unde se concentrează cele mai multe castele, din cea mai vizitată țară din lume.Singulară ca ambianță, în Europa și chiar în lume, cu un peisaj mirific, străbătută de ape limpezi, tărâm al artei și al istoriei, presărat cu nenumărate castele și monumente, atrage ca un magnet turiștii din lumea întreagă.

Constructia castelelor a început în secolul XII, primul dintre ele fiind cel din Angers. Pentru construcția lor, de-a lungul timpului, au fost chemați cei mai mari arhitecți, între care și Leonardo da Vinci. Valea Loarei a inspirat mulți eroi medievali și a sedus inima celor mai frumoase prințese ale timpului. Aici și-au desăvârșit cavalerii stilul, eleganța și curajul, acoperindu-și numele de onoare și glorie cu sabia în mână. Tot aici s-au urzit unele dintre cele mai mârșave intrigi și trădări, care au răzbit acolo unde vitejia și-a pierdut din strălucire.

Vizitatorul nu va vedea numai somptuase palate renascentiste, ci și cetăți, turnuri medievale, conace, fortărețe, castele ca din povești, ferme fortificate, biserici și mănăstiri, catedrale și citadele.

Aflându-se în calea a numeroase bătălii, unele dintre satele din regiune au fost fortificate înca din secolul XII î.e.n. Secolul al XII-lea a văzut apărând aici primele fortificații din piatră. Odată cu trecerea anilor, castelelor construite în Evul Mediu timpuriu li s-au adăugat elemente suplimentare în funcție de evoluția tehnicilor militare: poduri mobile care le izolau în caz de pericol, turnuri înalte, crenelate, pentru veghe și pentru a adăposti arcașii.

Din secolul al XII-lea, edificiile sumbre, solide, cu rol strict defensiv, au început să fie înfrumusețate cu ferestre largi și încăperi spațioase. Sofisticarea construcțiilor a crescut apoi odată ce perfecționarea artileriei, făcând ca fortărețele de până atunci să fie ineficiente în fața turnurilor. Prin urmare, castelele s-au transformat treptat în "stațiuni" pentru elita vremii și pentru curtea regală. În aceeași perioadă le-au fost adăugate parcuri vaste și elegante, à la française. Castelele păstrează semnele trecerii timpului, supraviețuind chiar și tăvălugului Revoluției franceze în timpul căreia multe au fost jefuite, deterioarate, transformate în barăci militare, închisori sau chiar ferme.

Frumusețea deosebită a acestei regiuni i-a determinat pe regii Franței să o aleagă ca locatie pentru numeroasele castele de agrement, majoritatea construite în secolele al XV-lea și al XVI-lea. Epoca sa de aur coincide cu domnia lui Francisc I, care a angajat constructori renascentiști italieni pentru a-i amenaja domeniile, drept pentru care emblema sa, o salamandră, se regăsește în majoritatea castelelor de pe Loara.

Primii ani ai secolului XVI sunt marcați de construirea castelelor de pe Loara. Planurile acestora sunt încă impregnate de moștenirea castelelor-fortărețe. Începând însă cu 1515, sub influența de netăgăduit a lui François I, ia naștere un nou stil. Așadar, cu construcția castelelor de la Chenonceau și Bury, se definesc caracteristicile pe care le vom regăsi ulterior la tot mai multe castele: Plan simetric și fațade organizate în jurul unui ax central. Toate castelele de pe Loara au o trăsătură comună: ele sunt construite de persoane foarte îndrăgostite de arta antică. Această admirație se traduce prin terasele cu balustradă de la Saint Germain, logiile și placările cu faianță de la Neuilly-sur-Seine sau prin ferestrele frontonului de la castelul Fontainebleau.

Valea Loarei este una dintre cele mai romantice regiuni de pe glob și are arhitectura medievală cea mai interesantă. Deși castelele au devenit fastuoase palate-conac, ele și-au păstrat intact aspectul de fortificație.

Castele de pe Valea Loarei

Este foarte greu să afli numărul exact al castelelor din Franța. În Valea Loarei, există în jur de 50, 60 de astfel de reședințe medievale, dar conceptul de "castel" este atât de interpretabil, încât numarul lor se poate dubla sau chiar tripla în funcție de criteriile aplicate în selecție. Un lucru este evident: Franța, această țară a castelelor, fie ele regale, princiare, nobiliare sau militare, are cea mai mare concentrație de astfel de clădiri din întreaga lume. Simboluri ale regalității, valori ale renascentismului, bijuterii ale artei arhitecturale sau decorative, multe dintre aceste reședințe au devenit astăzi hoteluri sau case de oaspeți.

Castelele de pe Valea Loarei sunt castele situate în regiunile Centre (Touraine, Blaisois, Orléanais, Berry) și Pays de la Loire (Anjou).Printre cele mai remarcabile și renumite sunt următoarele:

 Castelul Amboise
 Castelul Angers
 Castelul Azay-le-Rideau
 Castelul Bastie d'Urfe
 Castelul Blois
 Castelul Brissac
 Castelul Chambord
 Castelul Châteaudun
 Castelul Cheverny
 Castelul Chaumont-sur-Loire
 Castelul Chenonceau
 Castelul Chinon
 Castelul Gien
 Castelul Langeais
 Castelul Loches
 Castelul Meung-sur-Loire
 Castelul Montsoreau
 Castelul Saint-Brisson
 Castelul Saint-Maurice
 Castelul Saumur
 Castelul Serrant
 Castelul Sully-sur-Loire
 Castelul Talcy
 Castelul Ussé
 Castelul Valençay
 Castelul Villandry

Legături externe

 Valea Loarei, ținutul castelelor
 Valea Loarei, grădina regilor

Loarei
Turism în Franța
Patrimoniul mondial în Franța


text:
General elections were held in Lesotho on 28 February 2015 for all 120 seats of the National Assembly, the lower house of the Parliament of Lesotho, more than two years ahead of schedule due to the 2014 political crisis. Following mediation facilitated by the Southern African Development Community (SADC), King Letsie III on the advice of the incumbent Prime Minister Tom Thabane, dissolved the Eighth Parliament and called a snap election.

Lesotho uses the mixed-member proportional representation voting system. More than 1.2 million voters had been registered by the Independent Electoral Commission. The army was confined to the barracks on the election day. The opposition Democratic Congress managed to form a coalition government as no party achieved an outright majority. Voter turnout was 48%.

Background

After the 2012 election, Prime Minister Pakalitha Mosisili's Democratic Congress failed to attain a majority; and thus a coalition government was formed among the three opposition parties: All Basotho Convention (ABC), Lesotho Congress for Democracy (LCD) and the Basotho National Party (BCP). The government was led by ABC's Tom Thabane, who served as the new Prime Minister; whilst the leader of LCD, Mothetjoa Metsing was appointed as the Deputy Prime Minister.

Following political tensions and the suspension of the National Assembly over the controversial change of the head of the army from Lieutenant General Kennedy Tlali Kamoli to Lieutenant General Maaparankoe Mahao, an attempted coup d'état  forced Prime Minister Tom Thabane to flee the country. He then returned under cover of South African and Namibian police, who guarded him around-the-clock. Under the auspices of the SADC, mediation led by South African Deputy President Cyril Ramaphosa resulted in a call for an early election. The national elections took place on 28 February. Thabane was backed by the national police, while his deputy Mothetjoa Metsing was backed by the army, which refused to recognise the change in army leadership.

On 17 October, the National Assembly reconvened in a bid to avert the political crisis, with Thabane's advisor Tumisang Mosotho saying "It's a milestone. We want to hope this is the first step in the right direction, in liberating our country from the danger that has surrounded us these past few months". Senate Chief Whip Khoabane Theko said: "This is what we can call maybe the beginning of the process that takes us to the elections, because we are going to have a budget and maybe deliberate other laws... ahead of our elections from here on".

Electoral system
The 120 members of the National Assembly are elected in two groups; 80 are elected in single-member constituencies by first-past-the-post voting, with 40 elected by proportional representation in a  single nationwide constituency. Voters cast one vote and the 40 proportional seats are allocated in a compensatory system, in order to reflect the number of votes received by each party, making it a variant of the mixed-member proportional electoral system.

Campaign
Thabane said that he would run again seeking a new mandate after signing the Maseru Facilitation Declaration.

Results
Election observer missions were deployed to the kingdom from the African Union, the Commonwealth of Nations and SADC; and were led by former Kenyan Prime Minister Raila Odinga, former Botswana President Festus Mogae and South African International Relations Minister Maite Nkoana-Mashabane respectively.

UN Secretary-General Ban Ki-moon congratulated the citizens for conducting a peaceful election. The SADC Election Observer Mission concluded that the elections were "peaceful, transparent, credible, free and fair."

The Democratic Congress formed a coalition government with the Lesotho Congress for Democracy and five other smaller parties as no party achieved an outright majority. Pakalitha Mosisili took over as Prime Minister whilst incumbent Deputy Prime Minister Mothetjoa Metsing retained his position.

By district

References

External links
IEC Lesotho

Lesotho
Elections in Lesotho
General
Lesotho


text:
"Свети пророк Илия" () е възрожденска православна църква в неготинското село Коилово (Ковилово), североизточната част на Сърбия. Част е от Тимошката епархия на Сръбската православна църква.

Църквата е изградена центъра на селото в 1887 година, когато то все още е в рамките на Княжество България. В същата година стенописите в храма са изписани от Евгений Попкузманов.

Бележки

Илия (Коилово)
Община Неготин
Илия (Коилово)


text:
L'église Saint-Gaétan-de-Thiène est une église catholique située à Marsaskala, à Malte.

Historique
L'église a été construite en 1657.

Notes et références

Marsaskala
Marsaskala
Marsaskala


text:
Wilhelmus François Leemans (Leiden, 13 september 1841 - Den Haag, 29 november 1929) was een Nederlands ingenieur en lid van de Raad van State in buitengewone dienst.

Leemans studeerde civiele techniek aan de Polytechnische School te Delft. Hij maakte carrière bij Rijkswaterstaat waarvan hij in de periode 1903 tot 1906 als hoofdinspecteur-generaal eindverantwoordelijke was. Hij was in 1878 belast met de aanleg van de Nieuwe Waterweg, was lid van de Mijnraad (1902-1908) maar is vooral bekend van zijn werk bij de droogmaking van de Zuiderzee. Van 1910 tot 1929 was Leemans staatsraad in buitengewone dienst.

Leemans was ook lid van de Zuiderzeeraad, in drie periodes president van het Koninklijk Instituut van Ingenieurs en lid van de raad van commissarissen van onder meer de Nederlandsche Heidemaatschappij en de Holland-Amerika Lijn en voorzitter van de Zuiderzeevereniging.

Hij werd onderscheiden als commandeur in de Orde van de Nederlandse Leeuw en naar hem werd de Leemansgemaal vernoemd.

Externe link
Parlement.com
Maatschappij der Nederlandse Letterkunde, biografie
Portret van W.F. Leemans, 1916 in database RKDportraits

Nederlands waterbouwkundige
Zuiderzeewerken
Nederlands staatsraad in buitengewone dienst
Ambtenaar van Rijkswaterstaat
Nederlands bestuurder


text:
Chrześcijańska Demokracja (wł. Democrazia Cristiana, DC) – główne ugrupowanie włoskiej sceny politycznej po zakończeniu II wojny światowej. Była partią odwołującą się do ideologii chadeckiej, wyrosła z podziemnej działalności antyfaszystowskiej. Do pierwszej połowy lat 90. wielokrotnie współtworzyła rządy koalicyjne. Rozwiązaniu uległa w 1994 w okresie przemian politycznych wywołanych skandalami korupcyjnymi (tzw. Tangentopoli). Faktycznym liderem DC pozostawał jej aktualny sekretarz.

Sekretarze DC
 Alcide De Gasperi (1944–1946)
 Attilio Piccioni (1946–1949)
 Giuseppe Cappi (1949)
 Paolo Emilio Taviani (1949–1950)
 Guido Gonella (1950–1953)
 Alcide De Gasperi (1953–1954)
 Amintore Fanfani (1954–1959)
 Aldo Moro (1959–1964)
 Mariano Rumor (1964–1969)
 Flaminio Piccoli (1969)
 Arnaldo Forlani (1969–1973)
 Amintore Fanfani (1973–1975)
 Benigno Zaccagnini (1975–1980)
 Flaminio Piccoli (1980–1982)
 Ciriaco De Mita (1982–1989)
 Arnaldo Forlani (1989–1992)
 Mino Martinazzoli (1992–1994)

Poparcie

Przypisy

Bibliografia

Partie chrześcijańsko-demokratyczne
Partie i ugrupowania we Włoszech


text:
Ouhoumoudou Mahamadou (* 1954 in Amaloul Nomade) ist ein nigrischer Politiker. Er war von 2011 bis 2012 Finanzminister Nigers und ist seit 2021 Premierminister Nigers.

Leben
Ouhoumoudou Mahamadou besuchte von 1961 bis 1967 die Grundschule in Affala in der Nähe seines Geburtsorts. Anschließend ging er auf das Lycée Issa Korombé in der Hauptstadt Niamey, das er 1974 mit einem Baccalauréat abschloss. Er studierte Managementwissenschaft an der Universität Lomé in Togo, mit Studienaufenthalten an der Universität Le Mans und der Universität Rennes in Frankreich sowie in Minnesota. Er schloss seine Ausbildung mit einer Maîtrise in Wirtschaftswissenschaft, einem Diplôme d'études supérieures spécialisées in Management und Betriebswirtschaftslehre, einem Diplom in höherem Rechnungswesen und einem Zeugnis für öffentliche Verwaltung und Politikanalyse ab.

Nach seiner Rückkehr nach Niger begann Mahamadou 1979 eine Laufbahn bei staatlichen Betrieben. Er wirkte von 1987 bis 1991 als Generaldirektor des Staatsunternehmens Société Nigérienne du Charbon d'Anou Araren (SONICHAR). Die SONICHAR betrieb seit 1981 bei Anou Araren die einzige Steinkohlemine Nigers. Mit ihren Erträgen wurde ein Kohlekraftwerk unterhalten, das in erster Linie der Stromversorgung für den Uranabbau in Arlit diente. Ouhoumoudou Mahamadou gehörte 1990 zu den Gründungsmitgliedern der Nigrischen Partei für Demokratie und Sozialismus (PNDS-Tarayya), in deren Exekutivkomité er seit 1991 saß. Im selben Jahr wurde er zunächst Generaldirektor der Landwirtschaftsbehörde Office des Produits Vivriers du Niger (OPVN). Schließlich wurde er am 7. November 1991 als Minister für Bergbau, Energie, Industrie und Handwerk in die Übergangsregierung von Premierminister Amadou Cheiffou berufen. In dieser Funktion wurde er mit der Bildung einer neuen Regierung unter Staatspräsident Mahamane Ousmane am 23. April 1993 von Foumakoye Gado als Minister für Bergbau und Energie und Effad Emoud als Minister für Industrie und Handwerk abgelöst.

Mahamadou war von 1993 bis 1998 bei der Westafrikanischen Wirtschaftsgemeinschaft (CEDEAO) als für Verwaltung und Finanzen zuständiger stellvertretender Exekutivsekretär tätig. Von 2003 bis 2006 arbeitete er als Repräsentant vor Ort der US-Behörde United States African Development Foundation. Er wurde bei den Parlamentswahlen von 2011 im Wahlkreis Tahoua für den PNDS-Tarayya als Abgeordneter in die Nationalversammlung gewählt. Nach der Wahl seines Parteifreundes Mahamadou Issoufou zum Staatspräsidenten Nigers wurde Ouhoumoudou Mahamadou als Finanzminister in dessen erste, am 21. April 2011 gebildete Regierung berufen. Die Opposition forderte seinen Rücktritt als Finanzminister, nachdem ihm vorgeworfen wurde, bei der Vergabe von Regierungsaufträgen unangemessen gehandelt zu haben. Staatspräsident Issoufou, der sich die Bekämpfung der Korruption auf die Agenda gesetzt hatte, ernannte am 2. April 2012 Gilles Baillet zum neuen Finanzminister. Die Regierung nannte für die Umbildung technische Gründe und wies die Korruptionsvorwürfe zurück.

Ouhoumoudou Mahamadou arbeitete von 2012 bis 2015 als Direktor der Bank Banque Internationale pour l'Afrique au Niger (BIA Niger). Von 2015 bis 2020 wirkte er als Kabinettschef im Ministerrang von Staatspräsident Mahamadou Issoufou. Bei den Parlamentswahlen von 2020 wurde er erneut als Abgeordneter in die Nationalversammlung gewählt. Der bei den Präsidentschaftswahlen von 2021 zum Staatspräsidenten gewählte Mohamed Bazoum, ebenfalls ein Mitglied des PNDS-Tarayya, ernannte Ouhoumoudou Mahamadou am 3. April 2021 in der Nachfolge von Brigi Rafini zum Premierminister.

Ehrungen
 Großoffizier des Nationalordens Nigers
 Offizier der Ehrenlegion

Weblinks

Einzelnachweise

Amtierender Regierungschef
Premierminister (Niger)
Bergbauminister (Niger)
Energieminister (Niger)
Finanzminister (Niger)
Industrieminister (Niger)
Mitglied der Nationalversammlung (Niger)
Parteifunktionär (Niger)
PNDS-Tarayya-Mitglied
Träger des Nationalordens Nigers (Großoffizier)
Mitglied der Ehrenlegion (Offizier)
Nigrer
Geboren 1954
Mann


text:
Rozwarówko  is a former settlement in the administrative district of Gmina Bobolice, within Koszalin County, West Pomeranian Voivodeship, in north-western Poland. As of 2010 it no longer figures in the national database of places.

For the history of the region, see History of Pomerania.

References

Villages in Koszalin County


text:
Open Season 2 is a 2008 American computer-animated comedy film and the sequel to the 2006 film Open Season, produced by Sony Pictures Animation. It was directed by Matthew O'Callaghan, co-directed by Todd Wilderman, and produced by Kirk Bodyfelt and Matthew O'Callaghan. It was released theatrically in other countries starting in South Africa on September 24, 2008, and direct-to-video in the United States on January 27, 2009. The film received mixed reviews and grossed $8.7 million worldwide.

Plot

In the spring, Elliot has grown giant new antlers and is about to marry Giselle. However, Elliot's new antlers are cracked off in an accident, which upsets him. Believing that his cracked antlers are a sign of bad luck and after hearing words being spoken by Ian during the wedding ceremony, Elliot begins to have second thoughts. Meanwhile, Mr. Weenie finds a dog biscuit trail that his previous owners left behind and follows it. At the climax of the wedding, Elliot witnesses Mr. Weenie being taken away by his old owners, Bob and Bobbie. Elliot tells an exaggerated story to the other forest animals about Bobbie torturing Mr. Weenie (made possible by his misinterpretation of Bobbie's excessive affections toward Mr. Weenie) and decides to make a rescue mission to save him while also using it to avoid marrying Giselle until his giant antlers grow back. Boog, Elliot, Giselle, McSquizzy, Buddy, Serge and Deni set off on a rescue mission under Boog's lead.

Meanwhile, the pets of Bob and Bobbie's friends - on their way to Pet Paradiso, a resort for humans and their pets - meet at a rest stop. There is Fifi, a toy poodle and his basset hound companion Roberto, two cats named Stanley and Roger, and two Southern dogs named Rufus and Charlene. Fifi discusses his hatred for wild animals, describing how he claims they got him shocked by a bug zapper. He then tries to maul a nearby rabbit, until he's stopped by his owner. Meanwhile, the wilds find Weenie, much to Elliot's dismay. They try to free him while his owners stop at a gas station. They free him from his chains, but because of Elliot's impulsiveness and clumsiness, they accidentally leave him stuck in the RV along with Buddy. Elliot and Giselle have an argument, and eventually leave Elliot to search for Mr. Weenie himself, while Serge and Deni fly to look for him.

The owners reach the pet camp with Mr. Weenie and Buddy. The other pets meet with Weenie, and Fifi tries to revert Weenie back into his pet state, but Weenie resists. Buddy helps Weenie escape and Buddy tries to free Weenie from his shock collar. During the chase, Fifi gets shocked by the collar and gets the fur on his forehead burned, causing him to lose most of his sanity and vow revenge.

Meanwhile, Serge and Deni return and explain they found Weenie and Buddy at a pet camp, unaware that the two have already escaped. Boog and the others set up camp, and Boog fails to convince Giselle that Elliot is a good person and that they belong together. The wilds realize that they have gone to Pet Paradiso. Weenie and Buddy find Elliot in the woods and convince him to go to Pet Paradiso to save his friends.

The wilds try to sneak into Pet Paradiso by disguising themselves as pets, with Giselle as a dalmatian and McSquizzy as a chihuahua. Boog attempts to sneak in as a cat, but proves to be too large to pass off as one. He then changes his disguise to a sheepdog. After Elliot, Mr. Weenie, and Buddy meet up with Boog, Elliot also disguises himself as Boog's human owner and they sneak in. Giselle and McSquizzy walk around Pet Paradiso looking for Mr. Weenie, but their cover is blown and are captured by Fifi and the other pets and taken to their secret lair beneath the resort's waterslide. Elliot, Buddy and Mr. Weenie attempt to go inside to save Giselle and McSquizzy, but Mr. Weenie, missing being a pet again, goes to play on the waterslide, leaving the rest except Boog to be captured by Fifi, while Boog tries to catch Mr. Weenie.

Fifi tries to kill them all with a pile of shock collars. As Boog tries to stop Mr. Weenie from going down the waterslide, his cover is blown and security attempts to tranquilize him. Before Fifi shocks the wilds into submission, Elliot, having learned to trust himself more than his antlers, tries to profess his love for Giselle, only to be berated by her for leaving her at the altar and using Mr. Weenie's "kidnapping" as an excuse. As Fifi is about to kill them, Boog enters the lair via the water slide and the liquid flushes everyone out.

A battle between the wilds and pets ensues, with the Pet Paradiso security focused on tranquilizing the wilds. While Boog tricks security into tranquilizing themselves, Elliot saves Giselle, accidentally placing all the shock collars on himself. He wrestles Fifi in the pool for the shock collar remote; Fifi eventually grabs the remote and activates the collars, only to realize that Elliot has attached the collars to him. Fifi survives the electrocution but loses all his fur, humiliating him further. The pets and the wilds settle their differences and decide to become friends. Mr. Weenie, wanting to be a pet again, decides to join the pets and returns to his owners in rejoice. Returning to the woods, Elliot finally professes his true feelings for Giselle, and they get married.

Cast
Joel McHale as Elliot, a mule deer who is Boog's best friend and was supposed to marry Giselle, but abandoned her due to new emotions.
Mike Epps as Boog, a grizzly bear who is Elliot's best friend and leads the rescue mission to save Mr. Weenie.
Cody Cameron as Mr. Weenie, a German dachshund who was captured by Fifi and the pets, causing Boog, Elliot, and the other wilds to rescue him.
Georgia Engel as Bobbie, Mr. Weenie's woman owner
Jane Krakowski as Giselle, Elliot's fiancée who is scared of getting married.
Billy Connolly as McSquizzy, a Scottish squirrel who joins in the mission to save Weenie.
Crispin Glover as Fifi, an ill-tempered toy poodle who is often annoyed by his companion, Roberto. Fifi has a deep hatred over wild animals and slowly begins to lose his sanity after his forehead gets burned during a chase.
Maddie Taylor as Deni/Buddy/Ian. Except for Ian, they join in the mission to save Mr. Weenie.
Steve Schirripa as Roberto, Fifi's dim-witted friend who usually annoys him.
Fred Stoller as Stanley, a cat who is constantly annoyed by Roger.
Sean Mullen as Roger, an intellectually disabled cat who often annoys his best friend Stanley.
Diedrich Bader as Rufus, a Southern dog who is Charlene's boyfriend.
Olivia Hack as Charlene, a Southern dog who is Rufus' girlfriend.

Production
Sony announced a sequel to Open Season in September 2007. Although the original grossed $85.1 million in the United States and $115.7 million in foreign countries, Sony felt the film performed much better on DVD, thus, making a direct-to-DVD sequel. Sony Pictures Digital president said that "the studio will keep Open Season 2's costs low by utilizing Imageworks' satellite facilities in India and New Mexico".

Release
Although Open Season 2 was released direct-to-video in the United States and the United Kingdom, it was released theatrically in some countries. In South Africa on its opening day, the film grossed $84,244 from 26 screens with an $2,081 average. In Russia, it opened with $2,835,600 from 360 screens with a $7,877 average. In Poland, it opened with $194,339 from 75 screens with an $2,591 average. In total, the film grossed $8,716,950.

Theatrical releases:
South Africa - September 24, 2008
Russia - October 16, 2008
Croatia - November 6, 2008
United Arab Emirates - November 13, 2008
Czech Republic - December 18, 2008
Slovakia - December 18, 2008
Lebanon - December 18, 2008
Turkey - January 16, 2009
Poland - January 23, 2009
Iceland - January 30, 2009
South Korea - March 12, 2009

Reception
Critic at DVD Verdict claimed, "Open Season 2 is no classic (neither was the original), but it's a competent check-your-brain-at-the-door comedy for children of all ages. The animation and storytelling may not stack up against Pixar's (whose does?), but the flick offers something that Pixar movies generally don't: old cartoon slapstick and sight gags in the mold of Bugs Bunny".

Home media
Open Season 2 was released on DVD, Blu-ray Disc and PSP UMD on January 27, 2009.

Sequels

The sequel Open Season 3 premiered in theaters in Russia on October 21, 2010 and was released on DVD and Blu-ray in United States on January 25, 2011. Open Season: Scared Silly premiered in theaters in Turkey on December 18, 2015, and was released on DVD and Blu-ray in the United States and Canada on March 8, 2016. It serves as a standalone sequel, acknowledging the events of the original movie but not those of the second and third.

References

External links

2008 films
2008 computer-animated films
2008 direct-to-video films
2000s American animated films
2000s buddy comedy films
American children's animated comedy films
American computer-animated films
American sequel films
American buddy comedy films
Animated buddy films
Animated films about animals
Direct-to-video sequel films
Films scored by Ramin Djawadi
Films directed by Matthew O'Callaghan
Open Season (franchise)
Reel FX Creative Studios films
Sony Pictures Animation films
Sony Pictures direct-to-video films
2000s English-language films


text:
En combinatoire des mots, une répétition est une suite de symboles qui se répète plusieurs fois consécutivement. Par exemple, le mot répétition lui-même contient la répétition titi, formé de deux occurrences consécutives du mot ti. L'étude des répétitions a des applications importantes en biologie, où on les retrouve sous le terme général de répétition en tandem, en compression des données à l'aide de dictionnaires, comme dans l'algorithme de Lempel-Ziv-Welch. Une répétition évitable est une répétition que l'on peut éviter dans certains cas, une répétition inévitable est une répétition qui apparaîtra nécessairement à un moment donné. Une généralisation de cette notion est celle de motif inévitable.

Par exemple, un cube xxx est évitable sur , un carré xx est inévitable sur , mais est évitable sur  : ce sont les mots sans carré. Le motif xyx est inévitable, même sur .

Période, exposant, répétition et sesquipuissance
Un entier  est une période du mot  si  pour . Dans ce cas,  est une puissance (rationnelle) de . Lexposant de cette puissance est le nombre . Ainsi, l' est la période minimale de , et . Une sesquipuissance est un mot dont l'exposant est strictement supérieur . Le mot  est aussi une puissance fractionnaire de , puisque
.
Quand on cherche des puissances (fractionnaires) dans un mot, on considère souvent la plus petite période, et donc l'exposant le plus élevé.
En posant , on a , où  est l'exposant et  est le préfixe de  de longueur . On peut aussi définir la période (minimale) d'un mot  comme la longueur du plus court préfixe  de  telle que  est préfixe du mot infini .

Le terme de répétition est quelquefois réservé aux mots d'exposant valant au moins deux. L'existence d'un seuil pour les répétitions fractionnaires a été conjecturé par Françoise Dejean en 1972 ; la démonstration de ce fait est le théorème de Dejean.

Répétition inévitable

Un carré xx est inévitable sur  : tout mot de  sur deux lettres, disons a et b, contient un carré. Ceci est clair si le mot contient deux occurrences consécutives de la même lettres. Les autres mots sont abab et baba, qui sont des carrés.

Un carré xx est inévitable sur  : c'est une construction du mathématicien norvégien Axel Thue qui a, en premier, donné un exemple d'un mot sans carré, mot infini sur  ne contenant pas de carré.

Répétition abélienne

Une répétition abélienne ou puissance abélienne est une suite de mots consécutifs de même longueur qui sont égaux entre eux à une permutation près. En d'autres termes, les blocs consécutifs composant une puissance abélienne sont des anagrammes les uns des autres. Un carré abélien est une répétition abélienne composée de deux blocs, donc un mot xy, où y est une permutation de x.

Paul Erdős a posé la question de l'existence d'un mot infini sans carré abélien en 1961. Une réponse positive a été apportée successivement pour des alphabets à , puis à  et enfin à  par Veikko Keränen en 1992 . Dekking a montré que les cubes abéliens sont évitables sur  au moyen du mot infini engendré par itération à partir de 0 par le morphisme

Il a aussi montré que les cubes abéliens sont inévitables sur  et que les puissances abéliennes d' sont évitables sur .

Un problème voisin est celui des puissances -abéliennes. Deux mots  et  sont dits -abéliennement équivalents s'ils possèdent les mêmes facteurs de longueur au plus . Il est commode de noter cette propriété par . Pour , on retrouve l'équivalence commutative usuelle. Une puissance -abélienne d' est un mot  composé de mots -abéliennement équivalents, donc avec . On peut démontrer l'existence d'un mot binaire infini sans cubes 2-abéliens et d'un mot ternaire infini sans carrés 3-abéliens. Pour ce faire, Michaël Rao donne des conditions suffisantes pour qu'un morphisme préserve les mots sans puissance -abélienne d' et il construit des morphismes qui satisfont ces conditions. De plus, ces constructions montrent que le nombre de tels mots croît exponentiellement. En particulier, le nombre de mots sans cube abélien croît au moins comme

Répétition additive
Lorsque l'alphabet est composé lui-même de nombres, on peut replacer la condition sur les symboles par une condition sur la somme des symboles constituant les facteurs. Ainsi, un carré additif est un mot xy, où x et y ont même longueur et où la somme des symboles de x est égale à la somme des symboles de y. Par exemple, sur l'alphabet {1,2,3,4}, le mot 1423 est un carré additif parce que 1+4=2+3.

Plus généralement, un mot est une puissance additive s'il est composé de blocs consécutifs de même longueur et de même somme. Ainsi, un mot  est une puissance additive d', ou une k-puissance additive, si les  ont même longueur

et si , où  est la somme des symboles de .

Une k-puissance additive est évitable sur un alphabet donné s'il existe un mot infini sur cet alphabet qui ne contient pas de k-puissance additive. La première mention du problème d'existence de mots sans k-puissance additive remonte à 1994.

Les cubes additifs sont évitables
Un important résultat sur les cubes additifs est que les cubes additifs sont évitables sur l'alphabet A={0,1,3,4}. Pour établir ce résultat, il faut exhiber un mot infini sur cet alphabet et montrer qu'il est sans cube additif. Le mot construit par les auteurs de l'article est obtenu en itérant à partir de 0 le morphisme uniforme donné par :

Le mot obtenu est purement morphique, il commence par

Notes et références

Articles liés
 Mot sans carré
 Motif inévitable
 Théorème de Dejean
 Sesquipuissance

Combinatoire des mots
Informatique théorique


text:
Vendelín Vrábel (17. října 1919 – ???) byl slovenský a československý politik Komunistické strany Slovenska a poúnorový poslanec Národního shromáždění ČSR.

Biografie
Ve volbách roku 1954 byl zvolen za KSS do Národního shromáždění ve volebním obvodu Hurbanovo. V parlamentu setrval do konce funkčního období, tedy do voleb roku 1960. K roku 1954 se profesně uvádí jako člen rady ONV a předseda JZD v obci Imeľ.

Odkazy

Reference

Externí odkazy
 Vendelín Vrábel v parlamentu

Narození v roce 1919
Osoby s nejistým datem úmrtí
Českoslovenští politici slovenské národnosti
Poslanci československého Národního shromáždění
Členové KSČ
Muži


text:
Grigorij Ivanovič Kulik (; 9. listopadu 1890, Dudnikove u Poltavy – 24. srpna 1950, Moskva) byl sovětský vojenský velitel, maršál Sovětského svazu a velitel dělostřelectva a modernizace Rudé armády. Byl znám jako nekompetentní velitel se znalostí vojenské technologie "zamrzlé v roce 1918" a zavrhoval novinky, jako jsou tanky, protitankové zbraně a raketomety Kaťuša; před kritikou ho chránilo pouze jeho osobní přátelství se Stalinem ze společné služby za ruské občanské války. Měl katastrofální podíl na zastavení vývoje a modernizace sovětských ozbrojených sil v druhé polovině 30. let. Historiky i současníky byl všeobecně považován za tragickou postavu a nejneschopnějšího velitele Rudé armády.

Mládí a revoluce
Narodil se ve vesnici Dudnikovo poblíž Poltavy v tehdejší poltavské gubernii v chudé ukrajinské rolnické rodině. V roce 1917 se přidal k bolševikům a stal se velitelem dělostřelectva Rudé armády na carycinské frontě. Zde se taky seznámil s vojenskými komisaři Josefem Stalinem a Klimentem Vorošilovem. S oběma navázal velice blízké vztahy. V průběhu obrany Carycinu před bělogvardějci nedosáhl nijak závratných úspěchů a velel jen malé dělostřelecké baterii. Přesto si získal velkou důvěru Josefa Stalina.

Politické názory a působení v armádě
Vzhledem ke svému přátelství se Stalinem se Kulik velice brzy vyprofiloval jako představitel nejtvrdší stalinovské linie ve straně. Vůči Stalinovi choval téměř nesmrtelnou úctu a loajalitu a projevoval nenávist vůči jakékoli opozici. V roce 1935 se stal náčelníkem Ústřední dělostřelecké správy Rudé armády. Převzal tak otěže po čerstvě povýšeném maršálu Tuchačevském, který měl velké zásluhy na modernizaci, motorizaci a mechanizaci Rudé armády. Naproti tomu Kulik byl extrémním konzervativcem, popírajícím veškeré moderní trendy. Tvrdě prosazoval jezdectvo, odmítal vývoj protitankových děl s tím, že jsou slabá a stejně tak samopalů, o kterých se vyjádřil, že jsou "policejní zbraní nevhodnou do války". V důsledku jeho názoru, že "miny jsou zbraně zbabělců" neměli ženisté z Wehrmachtu víceméně žádné problémy během války s likvidací minových polí, neboť ta se v SSSR prakticky nenacházela.

Odpor k modernizaci a mechanizaci Rudé armády zašel, až tak daleko, že bojoval i proti výrobě známých a strategicky důležitých tanků T-34. Podílel se také na čistkách v důstojnickém sboru Rudé armády.

Pád
Pád pro něj znamenala samotná druhá světová válka. Nejprve nebyl schopen organizovaně a účinně velet dělostřelectvu v Zimní válce. Kulik byl již tou dobou maršálem SSSR, ale tuto vojenskou hodnost nezískal z vojenských důvodů (sám před přáteli říkal, že se stal maršálem jako náplast za svoji ženu zavražděnou na rozkaz velitele NKVD Lavrintije Beriji). Velká vlastenecká válka pak znamenala definitivní konec jeho kariéry. Na počátku války koordinoval činnost frontů na západním směru, ale ztratil spojení, několik týdnů byl nezvěstný a až s notnou dávkou štěstí se na vlastní pěst dostal zpět za sovětské linie. Neuspěl ani jako velitel 54. armády na leningradské frontě, odkud byl 29. září pro nečinnost odvolán. Následně koordinoval činnost Jižního a Jihozápadního frontu na Krymu, ale zajímal se více o pitky, zpronevěru státního majetku, hromadění kořisti pro osobní prospěch a dokonce i využívání vojáků na stavbu své soukromé vily. Za tyto přečiny byl potrestán odvoláním z funkce a degradováním o 4 hodnosti na generálmajora. Roku 1943 byl o 1 stupeň povýšen a ještě jednou dostal svěřenu velitelskou funkci – velení 4. gardové armádě zálohy hlavního stanu. Krátce po jejím nasazení na frontu v srpnu během protiofenzívy u Bělgorodu jeho angažmá opět skončilo neslavně odvoláním, i když tentokrát bez skandálních okolností. Poté byl stejně jako mnozí jiní konzervativně uvažující důstojníci (např. Semjon Buďonnyj) odklizen na druhořadá místa a až do konce války působil jako zástupce náčelníka Hlavní správy formování a kompletování Rudé armády.

Za svou neslavnou kariéru měl sklon obviňovat kdekoho a v opilosti se hanlivě vyjadřoval dokonce i o Stalinovi, který nad ním definitivně přestal držet ochrannou ruku. V roce 1950 byl ve vykonstruovaném procesu popraven. V roce 1958 byl rehabilitován.

Okolnosti a hodnocení
Světlou chvilkou v rámci jeho velení a působení ve velitelských funkcích se stal rok 1940, kdy u Stalina agitoval za propuštění nebo nové prověření vězněných polských vojáků a důstojníků. Snažil se předejít nebo zmírnit nadcházející Katyňský masakr. To, ale nic nemění na faktu, že ho jeho podřízení nenáviděli, nazývali ho "krvelačným klaunem" a byl považován za arogantního a nesnesitelného člověka, který nedokázal jednat s podřízenými: "Vězení nebo medaile!"

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Ruští válečníci
Maršálové SSSR
Oběti komunistického teroru v Sovětském svazu
Sovětští politici
Narození v roce 1890
Narození 9. listopadu
Narození v Poltavské oblasti
Úmrtí v roce 1950
Úmrtí 24. srpna
Úmrtí v Moskvě
Hrdinové Sovětského svazu
Nositelé Řádu rudého praporu
Muži


text:
La laguna de Tamiahua es una laguna costera ubicada en el norte del estado de Veracruz, México. Una extensa barrera natural de arena separa a la laguna del Golfo de México. La laguna se asemeja una especie de arco cuyo punto más oriental es el llamado Cabo Rojo, donde las playas comienzan con una barra muy extensa que se ensancha a medida que desciende de norte a sur para formar la isla Juan A. Ramírez. Ya en su extremo sur se encuentra la localidad de Tamiahua, y un poco más al sur, en la localidad de Corazones, la laguna se conecta con el Golfo de México.

La laguna mide unos 85 km de largo, posee una superficie de 1400km² y es poco profunda. Estudios realizados indican que en la laguna habitan unas 40 especies de peces, siendo común la pesca de camarón, jaibas, almejas y ostión. Un 50% de sus costas están pobladas por manglares.

Clima
El clima en la zona es cálido y húmedo, la temperatura media anual es de 22 °C, siendo la precipitación anual superior a 1,000 mm.

Islas

Internas
 Al norte del cuerpo principal de la laguna (cerca del centro de la longitud total de norte a sur, al sur de su zona más angosta), está la isla Juan A. Ramírez, de forma alargada orientada al sursureste y nornoroeste.
 Al centro del cuerpo principal está la isla del Toro, de superficie mucho menor que la de Juan A. Ramírez, muy angosta y de forma de compás abierto al sureste, y ahí cerca dos pequeños islotes menores.
 Al sur del cuerpo principal está la isla El Ídolo, de superficie cercana a la de Juan A. Ramírez, pero de forma triangular.

Externas
 Más allá del Cabo Rojo se encuentra la isla Lobos que por estar más alejada, no puede visitarse en un solo día, pues simplemente llegar hasta ella conlleva más de un día de expedición, contando con una suficiente dotación de víveres. La Isla Lobos es un magnífico lugar para practicar el buceo, ya que esta forma parte de una cadena de arrecifes coralinos vivos del subsuelo de Cabo Rojo.
 De dicha cadena de arrecifes sobresalen, al norte de isla Lobos, el arrecife Medio, y un poco más al norte, el arrecife Blanquilla.

Referencias

Lagunas de México