text:
Sandeep Khare is a Marathi poet, performing artist, actor, singer-songwriter, copywriter from Pune. So far he has published 3 of his books which are poetry collections, namely, 'Kadhi He..Kadhi Te..', 'Maunachi Bhashantare' (The translations of the Silences).

His songs have been sung by many notable Indian singers such as Salil Kulkarni, Shreya Ghoshal, Sunidhi Chauhan, Bela Shende, Shailesh Ranade etc.

He has diploma in electrical engineering from Govt. Polytechnic, Pune. He is married to Sonia and the couple has a daughter named Roomani Khare.

Poetry collections

 Kadhi He Kadhi Te
 Maunachi Bhashantare
 Nenivechi Akshare
 Ayushyavar Bolu Kahi
 Tuzyavarachya Kavita

Discography

Diwas Ase Ki

Diwas Ase Ki was released in 1998.

 Lyrics & Music : Sandeep Khare
 Singers : Shailesh Ranade & Sandeep Khare

Songs from Diwas Ase Ki:
 Track 01/09 : Man Talyat Malyat – Shailesh Ranade
 Track 02/09 : Swar Tipecha – Shailesh Ranade
 Track 03/09 : Diwas Ase Ki – Shailesh Ranade
 Track 04/09 : Sarivar Sar – Sandeep Khare
 Track 05/09 : Majha Bolna..Majha Chalna – Shailesh Ranade
 Track 06/09 : Kase Sartil Saye – Sandeep Khare
 Track 07/09 : Kshitijacha Par – Shailesh Ranade
 Track 08/09 : Sairabhira Zala Sara Vara – Shailesh Ranade
 Track 09/09 : Evdach Na – Sandeep Khare

Me Gato Ek Gane

Me Gato Ek Gane was released in 2000.

Songs from Me Gato Ek Gane:
 Wishwarambha Pasun Yethe – Sandeep Khare
 Me Gato Ek Gane – Sandeep Khare
 Ratra Sundar...Chandra Sundar – Sandeep Khare
 Yein Swapnat – Sandeep Khare
 Ghet Nirop Nabhacha – Shailesh Ranade
 Halu Halu Tiney Mala – Shailesh Ranade
 Chala Rey Majha – Shailesh Ranade
 Mana Hoi Megh Weda – Sandeep Khare

With Salil Kulkarni

Ayushyawar Bolu Kahi
This debut album with Salil Kulkarni was released in 2003.
Music and lyrics were by Sandeep Khare.

Songs from Ayushyawar Bolu Kahi:
 Track 01/08 : Ayushyawar Bolu Kahi – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 02/08 : He Bhalte Avaghad Aste – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 03/08 : Pratyekachi Ratra Thodi Aatun Aatun Vedi – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 04/08 : Nasates Ghari Tu Jevha – Salil Kulkarni
 Track 05/08 : Mi Morcha Nela Nahi Mi Samphi Kela Nahi – Sandeep Khare
 Track 06/08 : Aatasha Ase He Mala Kaay Hote – Salil Kulkarni
 Track 07/08 : Saheb Mhanto Chepen Chepen – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 08/08 : Ved Lagla Mala Ved Lagla – Sandeep Khare

Namanjoor
 Music: Sandeep Khare
 Lyrics: Sandeep Khare
 Singers: Salil Kulkarni & Sandeep Khare

Songs from Namanjoor:
 Track 01/08 : Tujhya Majhya Save – Salil Kulkarni
 Track 02/08 : Me Hajar Chintanni – Sandeep Khare
 Track 03/08 : Ajun Tari Rool Sodun – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 04/08 : Megh Nasta Veej Nasta – Sandeep Khare
 Track 05/08 : Kitik Halave – Salil Kulkarni
 Track 06/08 : Deva Mala – Sandeep Khare
 Track 07/08 : Atasha Me – Salil Kulkarni
 Track 08/08 : Namanjoor – Sandeep Khare & Salil Kulkarni

Sang Sakhya Re
 Music: Salil Kulkarni
 Music Arrangement: Kamlesh Bhadkamkar and Mithilesh Patankar
 Singers: Sandeep Khare and Salil Kulkarni

Songs from Sang Sakhya Re:
 Track 01/11 : Paus Asa Runazunata – Salil Kulkarni
 Track 02/11 : Priye Ye Nighoni – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 03/11 : Hee Tarunai – Salil Kulkarni
 Track 04/11 : Tuzhe Ni Maaze Naate Kaay – Salil Kulkarni
 Track 05/11 : Tutale – Salil Kulkarni
 Track 06/11 : Saang Sakhya Re – Salil Kulkarni
 Track 07/11 : Alcohol – Sandeep Khare
 Track 08/11 : Nako Oadh Laavun Ghevu Oonhachi – Sandeep Khare & Salil Kulkarni
 Track 09/11 : Laagte Anaam Oadh – Salil Kulkarni
 Track 10/11 : Ajoon Ujadat Naahi Ga – Salil Kulkarni
 Track 11/11 : Vyartha He Saarech Taho – Sandeep Khare

Aggobai Dhaggobai
 Music: Sandeep Khare and Salil Kulkarni
 Singers: Sandeep Khare, Salil Kulkarni, Anjali Kulkarni

Songs from Aggobai Dhaggobai:
 Aggobai Dhaggobai – Sandeep Khare and Salil Kulkarni
 Mungibai  – Sandeep Jhare& Chorous
 Me Pappancha Dhapun phone – Sandeep Khare & Saleel Kulkarni
 Boom Boom Ba – Sandeep Khare and Salil Kulkarni
 Dur deshi gela baba – Salil Kulkarni
 Superman – Sandeep & Saleel
 Babachi Vyatha – Sandeep Khare and Salil Kulkarni

Dipadi Dipang
 Music:Saleel Kulkarni
 Singers: Sandeep Khare and Salil Kulkarni, Vaishali Made, Vibhavari Apate, Anjali kulkarni, Avadoot Gupte
 Dipadi Dipang – Anjali Kulkarni & Saleel Kulkarni
 He Gandhit Vaare – Saleel Kulkarni
 Khsanaat Lapoon – Saleel Kulkarni
 Yala Kar Phone – Sandeep Khare
 Sakhe Kase Saang Tula – Saleel Kulkarni
 Premat Mhane – Sandeep & Vibhavari apte
 Bara Navha – Sandeep & Vaishali made
 Yala Kar Phone (Karaoke)

Damalelya Babanchi Kahani
Damalelya Babanchi Kahani was released in 2010.
They sang this song for the first time on their 500th performance on Zee Marathi.

Songs from Damalelya Babanchi Kahani:
 Damalelya Babanchi Kahani – Sandeep Khare, Saleel Kulkarni
 Bandh Manache – Sandeep Khare, Saleel Kulkarni
 Challay Kaay – Sandeep, Saleel Kulkarni
 Ikkad Raja, Tikkad Raja – Sandeep Khare, Saleel, Kamalakar
 Jaab Tula Re Kuni Pusava – Sandeep Khare, Saleel Kulkarni
 Kon Dete Kon Dete – Sandeep, Saleel Kulkarni
 Mi Phaslo Mhanuni – Sandeep, Saleel Kulkarni
 Vanvaa – Sunidhi Chauhan

Hrudaya Madhale Gaane
Hrudaya Madhale Gaane was released in 2009.
singer:[Bela Shende]
Music: Salil Kulkarni

Songs from Hrudaya Madhale Gaane
Hrudaya Madhale Gaane
Jantar Mantar
Majhya Mana re
Nilya
Durnabhachya Palyad
Rati Ardhya Rati
Tujhya Vina Sakhya

With Madhuri Purandare

Kadhi He Kadhi Te
Kadhi He Kadhi Te released in 2003 was a set of twin albums.

Songs from Kadhi He:
 Kadhi Hey...Kadhi Tey – Sandeep Khare
 Ti Ruslelya – Sandeep Khare
 Rey Fulanchi – Sandeep Khare
 Sahaj Kadhi – Madhuri Purandare
 Konitari Bolavtai – Sandeep Khare
 Kalu dey Dolyanchi Bhasha – Madhuri Purandare
 He Nashib – Sandeep Khare
 Harlyasarkhe Chalaiche – Sandeep Khare

Songs from Kadhi Te:
 Wede Haiku – Sandeep Khare
 Don Haat Don Pai (Khaparpanjobancha gane) – Sandeep Khare
 Maunibaba – Sandeep Khare
 Rengalat Rengalat – Sandeep Khare
 Ha Pyala Shevatcha – Sandeep Khare
 Lagbag Lagbag – Sandeep Khare
 Dishach Disha Hya – Madhuri Purandare
 Lahi Lahi Unh Unh – Sandeep Khare

Stage shows

Ayushawar Bolu Kahi

This stage show has more than 1000 performances around the world. Sandeep and Saleel have had several performances in the US, UK, Dubai, and Australia. They performed on the last day of "Vishwa Marathi Sahitya Sammelan" at San Jose, USA.

Kadhitari Vedyagat

It's a stage presentation of the poems done in theatrical style without any prose but only with poetry.
Performers: Sandeep, Madhura Velankar, and Amruta Subhash/Vibhavari Deshpande.

Film career
In 2008, Sandeep worked as the lyricist for a Bollywood animation movie Dasavathaaram.

Marathi Movies :
 Nishani Dava Angatha
 Hapus
 Haay Kaay Naay Kaay
 Anandi Anand
 Zamin (Upcoming movie)
 Bioscope - Mitra (Marathi Movie) 2015

In 2019, he also acted in a Marathi film Thackeray based on the life of Balasaheb Thackeray, in which he played the character of Manohar Joshi.

References

External links

Saneep Khare at Saavn
Sandeep Khare books on Book Ganga

1973 births
Living people
Indian male singer-songwriters
Indian singer-songwriters
Marathi-language writers
Marathi-language singers
Marathi-language poets
Singers from Pune


text:
Гали́на Степа́нівна Панчу́к (, село Каймоново Усть-Кутського району Іркутської області — 26 квітня 2008) — українська поетеса. Член Національної спілки письменників України від 2005 року.

Біографічні відомості

Закінчила Кам'янець-Подільський державний педагогічний інститут імені Володимира Затонського (нині Кам'янець-Подільський національний університет).

Працювала вчителем української мови та літератури в Прип'яті. Померла 26 квітня 2008 року. Похована у селі Гриців Шепетівського району Хмельницької області.

Автор збірок:
 «Несезонний вирій» (1996),
 «Зозульчині черевички» (2002),
 «Голос вишні і бджоли» (2004).
 «Ескізи моєї душі» (2006).
 «Літописний Гриців» (у співавторстві з Оксаною Панчук) (посмертно, 2008).

Є ЗИМА, ТА НЕМИНУЧІ — ВЕСНИ

Волею долі я народилася на берегах могутньої річки Лєни. В Іркутську область батьки мої поїхали будувати залізницю. 19 липня 1953 року вони вже раділи моїй появі на світ. А за рік родина повернулася на рідну Хмельниччину: тата забирали до війська, а мама не хотіла залишатися на чужині. Сімейні перекази оповідають про те, як я мало не потонула у сибірській річці. Тому часто жартую, що вже в однорічному віці загартовувала себе, готуючись до життєвих випробувань, найтяжчим з яких стала чорнобильська трагедія.

Квітучими веснами жаль огортає. Минає вже двадцята річниця з часу аварійного вибуху на Чорнобильській атомній станції.
Мій Чорнобиль — це назавжди втрачене місто Прип'ять, куди я приїхала 1977 року, закінчивши факультет української філології Кам'янець-Подільського державного педагогічного інституту. Деякий час працювала вчителем української мови та літератури, але за станом здоров'я змушена була залишити роботу в школі. Згодом у місцевому Будинку культури вела дитячу літературну студію.
Полісся — колиска давньої української мови та звичаїв — напувало мене щедротами своєї землі і робило крилатим серце. Чи могла тоді припустити, що місто Прип'ять — ота мікромодель усієї радянської системи з її плюсами і мінусами — стане остережним пам'ятником для майбутніх поколінь?
Після аварії на ЧАЕС переселилася до м. Хмельницького. З далеких доріг повернулася — вкотре! — до отчого дому.
Вірші друкувала в альманахах — «Вітрила», «Золотий го-мін», «Безсоння вишень»; тижневиках — «Літературна Україна», «Самостійна Україна», «Корчагінець», «Подільські вісті», «Про-
скурів». Видала три поетичні збірки: «Несезонний вирій» (1996), «Зозульчині черевички» (2002), «Голос вишні і бджоли» (2004).
Горе важко матеріалізується у слові. Збірка «Несезонний вирій» — біль і смуток пережитого…. Птахи покидають свої гніз-да восени, щоб навесні повернутися і дати нове потомство. Чорнобильці (офіційно визнані чи невизнані боязливою владою) помирають від опромінення впродовж двадцяти років. Їх передчасний «вирій» — відхід у потойбіччя — став несезонним (завчасним) та незворотним. Живі також змушені були залишити рідні домівки. А хто повертався, на своїй землі вже ставав самоселом.

Час не гоїть душевні рани. Одначе крізь сльози втрат уже починаю прислухатися до голосу вишні і бджоли. У даній книзі час — заґрунтоване полотно, на якому з'являються ескізи до панорами власної долі та історії моєї країни. Чорнобильська трагедія стала початком перебудови свідомості українського народу, сподівань на кардинальні зміни у системі, збудованій тоталітарними режимами: сталінським, здавалося б, міцним і незнищенним, та брежнєвським, надійним лише на перший погляд. Горбачовський себе тоді ще не проявив.

Герої літературних ескізів — цілком реальні люди, і жодна із ситуацій не є авторською вигадкою. Усе — мною побачене, почуте, пережите. Однак автобіографічність — не самоціль. Найбільше турбують не спогади, а запитання. Чому атомний експеримент стався саме на українській землі? Чому століттями нівелювалася національна гідність українців (і не тільки їх), нищилися мова, культура? Чому був можливим геноцид в історії мого на-роду? Чому?! Зламалася воля моїх співвітчизників? Підгнило ко-ріння? Всохла пам'ять? Як нам повернутися до своїх витоків, не перестаючи рухатися вперед? Як людству не самознищитися?

Живу надією, що мій народ здолає всі перешкоди на шля-ху до гідного духовного та економічного життя, «бо є зима, та неминучі — весни, які тривожать криком журавлиним…» Цей шлях — у любові до України, рідної мови, до людей, до всього світу. Тож відкриймо серця для Любові. Адже лише їй (і тільки їй!) належить рятівна місія.

(Із передмови до збірки «ЕСКІЗИ МОЄЇ ДУШІ»)

ЕСКІЗ ПРИП'ЯТІ

«Чи ж то світові треба Чорнобиля, щоб відкрились кордони й розкрилися душі?»

Якось отримала листа від подруги, якій (уже хворій) наприкінці травня 2003 року «пощастило» добитися до залишеного (напрошується — зрадженого) людьми міста: «… ношу побачену Прип'ять у собі, боячись розхлюпати…»
Обпалені чорним болем ластівки летять на свої спустошені гнізда. Летять уві сні чи наяву… А ластів'ята мали б наби-ратися у тих гніздах сил і, натренувавши молоде крило, летіти у пошуках сенсу життя. Натомість порожнеча, неприкаяність, хвороби…

«Вже біля кореня мого народу
лежить сокира»

… Моя пам'ять зберегла ще мирну Прип'ять. Їй невідоме моторошне безлюддя мертвого міста, серед якого уціліла кішка треться тобі до ніг. Жах загубленої душі відчули мої батьки, побувавши у покинутому місті.
А спогад, мов кресало, викрешує один із епізодів, який за інших обставин просто забувся б.
… П'ятирічна донечка засвоює ази абетки і тому змушує мене читати побачені гасла, а їх у місті чимало. В центрі на одному з будинків помпезними літерами виведено: «Хай буде атом робітником, а не солдатом». Хто такі робітники і солдати доньці відомо. А от атом… «Ні, ще менший від Дюймовочки, — пояснюю, — і коли він у наших (бо дитячий світ поділяється на "наших" і "чужих"), так от, коли цей атом у наших, мирних руках, то змушує працювати фабрики, заводи, освітлює будинки. Бом-би наші теж мирні. А коли атом у чужих руках, то — біда».
А ще впам'ятку цитата з буклета про Прип'ять: «…атомна енергетика — це виробництво, яке на IV Женевській конференції з питань мирного використання атомної енергії було визнано найчистішим і найбезпечнішим для навколишнього середовища з-поміж усіх галузей промисловості».
А що цей мирний атом-робітник одного дня може стати вбивцею?! Хто про це думав?
Мій біль, моє місто-немовля, що зістарілося і посивіло, і вмерло в одну квітневу ніч… Мій розпач і моя, тепер одвічна, тривога — донечка, молитва за всіх і кожного…

ЛИСТ

А мальви, доню, так і не зійшли.
Чи то насіння від дощів прогниле, чи не спило ще ростової сили, ти чуєш, доню, мальви не зійшли.

Жахається весна пасхальних свят: роззявлені, щербатим чорним ротом
зліпились в крик одвічної скорботи
порожні гнізда мертвих ластів'ят.

Цей світ такий — ні сіяти, ні жати, а ницість духу звуть тепер любов'ю…
З дороги щастя чи з дороги болю
тебе, моя кровиночко, чекати?

То які буклети, які конференції могли застерегти від такої трагедії? Одна чорнобильська ніч змусила тверезо поглянути і на мирний атом.
Я ж відтоді
зціловую горобину сльозу з мертвої щоки міста.
Гіркнуть уста мої, усміх гіркне.

Десь тут притрушені стронцієм сліди моєї доньки… Їх не зцілувати.

(зі збірки «ЕСКІЗИ МОЄЇ ДУШІ»)

З останнього…

БУДУ ПІСНЕЮ

«Чому біль мій став вічний, а рана моя невигойна, що не
хоче загоїтись?»
(Єр., 15, 18)

Коли стану порошинкою безмежного степу
і голосистий вітер
здійме мене аж до хмар, я буду піснею
мого волелюбного народу;

коли стану краплиною бурхливого моря, як розпачлива чайка
затріпочу в його обіймах, я буду піснею
мого стражденного народу;

коли стану виноградною лозою
у сонячних гронах, на устах винороба
я буду піснею
мого вічного народу.

Література

 Літературна Хмельниччина XX століття: Хрестоматія. — Хмельницький, 2005. — С. 515—519.

Посилання

 Письменницький довідник

Українські поетеси
Уродженці Іркутської області
Поховані в Шепетівському районі
Персоналії:Прип'ять

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Tic Tac Toe – niemieckie trio żeńskie, założone w 1995 roku w Zagłębiu Ruhry, wykonujące muzykę pop-rap. Zespół cieszył się największą popularnością w krajach niemieckojęzycznych, Holandii i Europie Wschodniej. W drugiej połowie lat 90. sprzedał kilka milionów płyt, zdobył kilka niemieckich nagród muzycznych i wylansował takie przeboje jak "Ich find' dich scheiße", "Verpiss' dich" oraz "Warum?". W wyniku skandali i problemów osobistych popularność Tic Tac Toe spadła i w 2000 grupa rozwiązała się. Powróciła w 2005 roku z przebojowym singlem "Spiegel", lecz już w 2007 roku trio definitywnie zakończyło działalność.

Skład
 Lee – Liane Claudia Wiegelmann, z domu Springer (ur. 29 lipca 1974 w Iserlohn), w zespole w latach 1995–2000 oraz 2005-2007
 Ricky – Ricarda Priscilla Nonyem Wältken (ur. 24 lutego 1978 w Dortmundzie), w zespole w latach 1995–1997 oraz 2005-2007
 Jazzy – Marlene Victoria Tackenberg (ur. 4 sierpnia 1975 w Gelsenkirchen), w zespole w latach 1995–2000 oraz 2005-2007
 Sara – Sara Brahms (ur. 24 lipca 1978 w Brighton), w zespole w latach 1998–2000

Historia
Zespół utworzyły Lee (Liane Wiegelmann), Ricky (Ricarda Wältken) i Jazzy (Marlene Tackenberg), choć inicjatorką projektu była Claudia Wohlfromm, która wraz z partnerem Torstenem Börgerem pisała piosenki dla grupy i koordynowała jego karierę. Pierwszym singlem tria zostało nagranie "Ich find' dich scheiße" w 1995 roku, które wywołało skandal w mediach przez niecenzuralny tytuł (pol. "Według mnie jesteś gównem") i stało się dużym przebojem. Swój debiutancki album, zatytułowany po prostu Tic Tac Toe, zespół wydał w 1996 roku. Płyta dotarła do top 5 na listach sprzedaży i pokryła się wielokrotną platyną. Popularnością cieszyły się kolejne single: "Funky" oraz "Leck mich am A, B, Zeh", który poruszał temat bezpiecznego seksu. Prawdziwym przebojem okazała się jednak piosenka "Verpiss' dich" (pol. "Spierdalaj"), która została ich pierwszym singlem numer 1 w Niemczech i Szwajcarii.

W 1997 roku wydany został drugi album, zatytułowany Klappe die 2te. Osiągnął on jeszcze większy sukces niż poprzednia płyta, trafiając na pierwsze miejsca list sprzedaży i rozchodząc się w ponad milionowym nakładzie w samych Niemczech. Pierwszy singel, "Warum?", dotarł na szczyty list przebojów i stał się największym hitem grupy. Opowiadał o przyjaciółce wokalistek, która zmarła wskutek przedawkowania narkotyków. Popularnością cieszył się również drugi singel, utrzymany w stylu reggae "Mr. Wichtig". Głośnym echem odbiła się także piosenka "Bitte küss mich nicht", opowiadająca o molestowaniu seksualnym.

Będąc u szczytu popularności, zespół stał się bohaterem licznych skandali. Okazało się, że oficjalna biografia zespołu została spreparowana, a wiek wokalistek zaniżony by pozyskać zainteresowanie nastoletniej publiczności. Rozgłosu dodawał też ich rzekomy konflikt z niemiecką raperką Sabriną Setlur. Następnie na jaw wyszło, że Lee jest mężatką, kiedy to jej mąż popełnił samobójstwo. Głośnym echem odbiła się również informacja, jakoby w przeszłości miała oddawać się prostytucji i zażywać narkotyki. Napięcie w zespole nasilało się, a media zaczęły rozpisywać się o problemach psychicznych Ricky. By naprawić wizerunek grupy, w listopadzie 1997 zorganizowano w Monachium konferencję prasową, na której zespół miał zdementować wszystkie plotki i zademonstrować zgodność. Konferencja przerodziła się jednak w publiczne stawianie zarzutów Ricky przez Lee i Jazzy. Dziewczyny zaczęły się kłócić, zarzucały sobie nawzajem kłamstwo i obrzucały wyzwiskami. W rezultacie płacząca Lee wybiegła z sali. Publiczność odwróciła się od zespołu i jego popularność drastycznie spadła. Niedługo po tym Ricky opuściła Tic Tac Toe i rozpoczęła karierę solową, wydając kilka singli, które spotkały się ze średnią popularnością.

Jazzy i Lee występowały przez jakiś czas we dwójkę, a następnie przyłączyła się do nich Sara Brahms. Razem występowały jako Sara @ Tic Tac Two i w 1999 roku wydały singel "Nie wieder", który okazał się przebojem. W 2000 roku zespół, już pod oryginalną nazwą Tic Tac Toe, powrócił z albumem Ist der Ruf erst ruiniert..., z którego pochodził popularny singel "Isch liebe disch". Sam album jednak nie okazał się sukcesem komercyjnym, zwłaszcza w porównaniu z poprzednimi płytami. Jeszcze w tym samym roku zespół rozwiązał się.

W 2005 roku zespół wznowił działalność w oryginalnym składzie, kiedy to Ricky powróciła na miejsce Sary. Pod koniec roku wydały singel "Spiegel", który osiągnął duży sukces, docierając do pierwszej dziesiątki w Niemczech, Austrii i Szwajcarii. Na początku 2006 roku ich poprzednia wytwórnia Sony Music wydała składankę z największymi przebojami, a miesiąc później ukazał się czwarty album zespołu, zatytułowany Comeback. Spotkał się on ze średnim zainteresowaniem, a drugi singel, "Keine Ahnung", nawet nie wszedł na listy przebojów. Po niezbyt udanym tournée, zespół oficjalnie zakończył działalność w styczniu 2007.

W 2009 roku pojawiła się informacja, jakoby zespół miał powrócić z Sarą Brahms na miejscu Lee, która postanowiła na zawsze wycofać się z przemysłu muzycznego, w tamtym czasie pracując jako kasjerka w zoo w Kolonii. Zapowiadany powrót nie doszedł jednak do skutku. Jazzy sporadycznie wydawała solowe nagrania i udzieliła się w musicalu, a obecnie żyje z rodziną na południu Francji.

Dyskografia

Albumy studyjne

Kompilacje

Single

Przypisy

Niemieckie zespoły hip-hopowe
Niemieckie zespoły popowe
Zdobywcy platynowych płyt


text:
RMAS Newton was an underwater research vessel with limited provision for cable laying. She was originally used for sonar propagation trials.

History
RMAS Newton was built at Scott Lithgow Ltd's yard at Greenock. She had three Mirrlees Blackstone  diesel engines driving GEC generators for propulsion through a single screw and the ship's electrical supply. This gave her a service speed of . To aid manouverability at low speed she had a nozzle rudder and a bow thruster. She was launched on 25 June 1975 and taken into service one year later, on 18 June 1976.

In 2000, she underwent a major refit which included replacing her Mirlees engines with Ruston RK 215 units. At the same time her cable handling equipment was removed. Subsequently, she was used as a training and support vessel for special forces. In 2005, she underwent a further refit at Birkenhead.

On 1 April 2008, she was taken over by Serco who operated her until 2010 when she was replaced by SD Victoria. In 2012 she was sent to Ghent for scrapping.

References

Royal Maritime Auxiliary Service
Serco Marine Services (ships)
Ships built in Glasgow
1975 ships


text:
Selatrað [ˈseːlatɹɛa] és una localitat situada a la costa oest de l'illa de d'Eysturoy, a les Illes Fèroe. Forma part del municipi de Sjóvar. L'1 de gener de 2021 tenia 22 habitants. Selatrað significa 'lloc de cria de foques'.

La localitat està situada a la riba oriental de l'estret de Sundini, que separa les illes d'Eysturoy i la de Streymoy. La carretera 669 mor a Selatrað i connecta el poble amb Strendur, la capital municipal, que es troba a 10 km. Cap a l'est hi ha una cadena de muntanyes que separen Selatrað de la riba esquerre del Skalafjørður. Per altra banda, dos rius creuen el nucli del poble: el Sandá, al nord, i el Breiðá, al sud. D'aquestes muntanyes cal destacar els cims del Reyðafelstindur, de 764 m, i el del Kambur, de 611 m.

L'església del poble, la primera de l'arxipèlag feta de formigó, es va construir el 1927. La tercera plantació d'arbres més gran de les Illes Fèroe es troba a Selatrað. Va ser greument danyada per un huracà el 1988, destruint-ne les 2/3 parts. No obstant això, els arbres més grans (els de 20 m d'altura) van sobreviure.

Selatrað va ser una vegada el lloc de reunió parlamentària de tota l'illa d'Eysturoy.

Referències

Vegeu també
 Llista de municipis de les Illes Fèroe
 Llista de túnels de les Illes Fèroe

Enllaços externs
 Web de l'ajuntament de Sjóvar.

Entitats de població de les Illes Fèroe


text:
Sharon Ruth Shinn (* 1957 in Wichita) ist eine US-amerikanische Schriftstellerin im Science-Fiction- und Fantasy-Genre.

Sharon Shinn lebt in St. Louis. Sie studierte an der Northwestern University. Shinn begann ihre Karriere als Journalistin und schrieb für The Professional Photographer, DECOR, und BizEd. Allein beim Magazin DECOR war sie 17 Jahre lang beschäftigt. Gedichte schrieb sie seit sie acht Jahre alt war. Nach dem Studium schrieb sie vor allem an den Abenden und an den Wochenenden. 1995 veröffentlichte sie mit Im Zeichen der Weide (The Shape-Changer's Wife) ihren ersten Roman, der sehr positiv aufgenommen wurde und für den sie mit dem William L. Crawford Fantasy Award für den ersten Fantasy-Roman der International Association for the Fantastic in the Arts ausgezeichnet wurde. Zudem wurde sie, wie auch im Jahr darauf für ihren zweiten Roman Erzengel (Archangel) für den John W. Campbell Award for Best New Writer nominiert. Ihr Erstlingswerk handelt von einem Zauberschüler, der erkennen muss, dass sein Zauberlehrer nicht nur unbelebte Gegenstände in willige Diener verwandelt hat. Mittlerweile hat sie mehr als 20 Romane und mehrere Kurzgeschichten, darunter vier Romanserien, für sowohl eine erwachsene wie auch eine jüngere Leserschaft veröffentlicht. Auf Deutsch erschienen bislang nur ihre beiden ersten Romane.

Schriften
Einzelromane
 The Shape-Changer's Wife (1995)
 deutsch: Im Zeichen der Weide, Heyne, München 1997, ISBN 3-453-11944-4
 Wrapt in Crystal (1999)
 Heart of Gold (2000)
 Summers at Castle Auburn (2001)
 Jenna Starborn (2002)
 General Winston's Daughter (2007)
 Gateway (2009)

Safe-Keepers-Reihe
 The Safe-Keeper's Secret (2004)
 The Truth-Teller's Tale (2005)
 The Dream-Maker's Magic (2006)

Samaria-Reihe
 Fallen Angel (2004)
 Flight (2009)
 Archangel (1996)
 deutsch: Erzengel, Heyne, München 1998, ISBN 3-453-13347-1
 Jovah's Angel (1997)
 The Alleluia Files (1998)
 Angelica (2003)
 Angel-Seeker (2004)

Shifting Circle-Reihe
 The Shape of Desire (2012)
 Still Life With Shape Shifter (2012)
 The Turning Season (2014)

Twelve Houses-Reihe
 When Winter Comes (2006)
 Flame (2009)
 Mystic And Rider (2005)
 The Thirteenth House (2006)
 Dark Moon Defender (2006)
 Reader and Raelynx (2007)
 Fortune and Fate (2008)

Elemental Blessings-Reihe
 Troubled Waters (2010)
 Royal Airs (2013)
 Jeweled Fire (2015)

Sammelbände
 Quatrain (2009)

Anthologien
 mit Claire Delacroix, Lynn Kurland, Patricia A. McKillip: To Weave a Web of Magic (2004)
 mit Lynn Kurland, Sarah Monette, Claire Delacroix: The Queen in Winter (2006)
 mit Rebecca York, Jean Johnson, Carol Berg: Elemental Magic (2007)
 mit Laurell K. Hamilton, Yasmine Galenorn, Marjorie M. Liu: Never After (2009)
 mit Meljean Brook, Nalini Singh, Ilona Gordon, Andrew Gordon: Angels of Darkness (2011)

Kurzgeschichten
 The Sorcerer's Assassin (2004)
 The Double-Edged Sword (2006)
 Wintermoon Wish (2006)
 Bargain with the Wind (2007)
 The House of Seven Spirits (2008)
 Gold (2009)
 Blood (2009)
 The Wrong Bridegroom (2009)
 Nocturne (2011)

Literatur
 Hermann Urbanek: Shinn, Sharon (Ruth) (*1957), In: Hans Joachim Alpers, Werner Fuchs, Ronald M. Hahn, Jörg M. Munsionius, Hermann Urbanek: Lexikon der Fantasy-Literatur, Fantasy Productions, Erkrath 2005, ISBN 3-89064-566-6, S. 401–402

Weblinks

 Sharon Shinn in der Science Fiction Awards+ Database (englisch)

 Homepage (englisch)
 Inoffizielle Sharon-Shinn-Webseite (englisch)
 Shinn bei fantasticfiction (englisch)
 Shinn bei fantasyliterature (englisch)

Autor
Journalist (Vereinigte Staaten)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigte Staaten)
Fantasyliteratur
Science-Fiction-Literatur
Kinder- und Jugendliteratur
Roman, Epik
Kurzgeschichte
Erzählung
Essay
US-Amerikaner
Geboren 1957
Frau


text:
Пісо́чнодубро́вське сільське поселення () — сільське поселення у складі Кожевниковського району Томської області Росії.

Адміністративний центр — село Пісочнодубровка.

Населення сільського поселення становить 1574 особи (2019; 1564 у 2010, 1606 у 2002).

Склад
До складу сільського поселення входять:

Примітки

Поселення Кожевниковського району


text:
A referendum on the territory's status was held in Guam on 4 September 1982. It was held after a referendum in January had resulted in none of the options presented to voters receiving a majority in favour. This time only two options, becoming a US commonwealth or a US state, were offered to voters, with 73% voting in favour of the former. However, the territory has still not achieved commonwealth status.

Results

References

Guam
1982 in Guam
1982
Sovereignty referendums
Autonomy referendums


text:
Argo Glacier () is a glacier in the Miller Range,  long, flowing northeast to enter Marsh Glacier just south of Macdonald Bluffs. It was named by the New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition (1961–62) after the Argo, the vessel sailed by Jason in Greek mythology.

See also
 List of glaciers in the Antarctic
 Glaciology

References

Glaciers of Oates Land


text:
The Dream Syndicate è un gruppo musicale rock statunitense formatosi a Davis (California), nel 1981. Sono stati gli ispiratori e i maggiori esponenti del movimento musicale Paisley Underground, sorto agli inizi degli anni '80 in California. Si sciolsero nel 1989 per riunirsi poi nel 2012,  per un lungo tour mondiale.

Storia

Nel 1978, a Davis, città universitaria vicino a San Francisco, Steve Wynn, Kendra Smith, Steve Suchill, Russ Tolman e Gavin Blair, si trovano a suonare insieme nei Suspects, una band che si scioglie dopo aver pubblicato solo un 45 giri dal titolo It's Up to You, per nulla memorabile.
Tolman e Blair danno vita ai True West mentre Wynn emigra a Los Angeles dove forma i 15 Minutes e crea un'etichetta discografica, la Down There, per la quale il gruppo incide il singolo That's What You Always Say, prima di dissolversi.

Nati come naturale evoluzione dei 15 Minutes, il gruppo si forma a Los Angeles nel 1981 sotto la spinta di Steve Wynn. La prima formazione comprendeva oltre Wynn alla chitarra e alla voce: Karl Precoda (chitarra), Kendra Smith (basso e voce) e Dennis Duck (batteria). Il nome della band si rifà all'album Outside The Dream Syndicate pubblicato da Tony Conrad con i Faust che riprende il soprannome del gruppo di musica sperimentale Theatre of Eternal Music attiva a New York nei primi anni 60 nella quale il compositore La Monte Young era affiancato da John Cale.

Esordio
L'esordio del gruppo avviene nel 1982 con l'EP The Dream Syndicate (Enigma) composto da quattro brani debitori della new wave dei Television come del punk più irruente e viene seguito nello stesso anno dal primo album: The Days of Wine and Roses (Slash Records), il cui titolo omaggia l'omonimo film di Blake Edwards e dove il gruppo mette più a fuoco il proprio stile.

Il disco, prodotto da Chris D. dei Flesh Eaters, dà il via a una stagione del rock americano psichedelico conosciuta come Paisley underground, fece scalpore nell'ambiente della musica indipendente con la sua ripresa della psichedelia tipica degli anni sessanta (Velvet Underground) ma aggiornata all'età post punk. Nello stesso anno Kendra Smith lascia il gruppo e fonda dapprima i Clay Allison per unirsi a Dave Roback negli Opal, e viene sostituita da Dave Provost.

Nel 1983 esce l'EP Tell Me When It's Over con brani già editi e la cover di Mr. Soul dei Buffalo Springfield.

Medicine Show (1984)
Il secondo album, Medicine Show del 1984, considerato da molti il loro capolavoro prodotto da Sandy Pearlman è pubblicato per una major, la A&M Records. La realizzazione dell'album impiega cinque mesi a causa del raffinato lavoro sugli arrangiamenti,i suoni sono più levigati e puliti rispetto ai lavori precedenti del gruppo. La produzione ha insistito per l'aggiunta del pianoforte, suonato da Tom Zvoncheck. Vi partecipano inoltre Stephen McCarthy e Sid Griffin dei Long Ryders ai cori e Gavin Blair dei True West al canto. Il gruppo in questo periodo apre alcuni concerti dei R.E.M. e degli U2. Esce un EP dal vivo This Is Not The New Dream Syndicate Album - Live che sarà in seguito unito a Medicine Show nella ristampa del 2010.

In questo periodo abbandona il chitarrista Karl Precoda, che dopo un'apparizione nel supergruppo Rainy Day si dedicherà a un proprio progetto musicale, i Last Days of May.
Steve Wynn si prende una pausa con il gruppo, che sembra sul punto di sciogliersi definitivamente, e pubblica assieme a Dan Stuart dei Green on Red per la A&M l'album The Lost Weekend a nome Danny and Dusty, questa è l'ultima pubblicazione con la major che rescinde il contratto col gruppo.

Il terzo album Out of the Grey esce nel 1986 per la Big Time Records con una nuova formazione, Wynn, Duck, Mark Walton al basso e Paul B. Cutler alla chitarra solista, dallo stile molto diverso dai precedenti che tranne qualche eccezione si avvicina molto a un rock radiofonico di facile ascolto. Tra i brani risalta Boston che diviene con il tempo un cavallo di battaglia del gruppo per le esibizioni dal vivo. L'album viene seguito dall'EP 50 in a 25 Zone.

Scioglimento
L'ultimo album di materiale inedito della band uscirà nel 1988 poco prima dello scioglimento: Ghost Stories, che vede l'impiego di Chris Cacavas dei Green on Red alle tastiere che rappresenta un ritorno a un rock più impegnato.

Esce postumo Live at Raji's (1989), album dal vivo registrato il 31 gennaio 1989 in un piccolo locale californiano in occasione dell'ultimo concerto del gruppo con una formazione a quattro elementi e considerato uno dei dischi di rock dal vivo più belli di sempre.

Steve Wynn sarà protagonista di una carriera solista di tutto rispetto all'interno del circuito rock alternativo internazionale.

Nel 1994 viene pubblicato The Day Before Wine And Roses che immortala la registrazione presso lo studio ZZZ di Los Angeles nel 1982 trasmessa all'epoca in etere per la radio locale KPFK e che rappresenta un tassello fondamentale per capire l'evoluzione del gruppo e dell'intero movimento Paisley.

Reunion del 2012
Nel settembre del 2012, in occasione del trentesimo anniversario dell'uscita del primo Lp The Days of Wine and Roses la band si è riunita per una serie di quattro concerti tenutisi tutti in Spagna con la seguente formazione: Steve Wynn, Dennis Duck (batteria), Mark Walton (basso), Jason Victor (chitarra). Nel 2013 con la stessa formazione a quattro sono partiti per un lungo tour mondiale che ha toccato anche l'Italia.

Nel 2017 viene pubblicato l'album "How did I find Myself here" prodotto da The Dream Syndicate e Chris Cacavas (che nell'album suona anche le tastiere), con Jason Victor alla chitarra, Mark Walton al basso e Dennis Duck alla batteria.

Contiene otto tracce inedite. Da notare è la presenza di Kendra Smith come lead vocalist nella canzone "Kendra's dream".

Il 3 maggio 2019 esce, sempre per l'etichetta Anti-, il secondo album successivo alla reunion del 2012: These Times. Coprodotto dalla stessa band insieme a John Agnello (Dinosaur Jr., Phosphorescent), contiene 10 tracce che confermano l'ottima vena compositiva dei Dream Syndicate, sempre connotata dal loro marchio di fabbrica, quel Paisley Underground pieno di riferimenti vecchi e nuovi (qui prevalentemente Lou Reed, New wave, Bob Dylan e addirittura R.E.M.).

Stile
La musica dei Dream Syndicate era un rock che mescolava l'irruenza, la tradizione e l'urgenza chitarristica di Neil Young and the Crazy Horse e la spinta psichedelica dei Velvet Underground più chitarristici.

Formazione
 Steve Wynn - chitarra, voce
 Dennis Duck - batteria
 Karl Precoda - chitarra (1981-1984)
 Paul B. Cutler - chitarra (dal 1984)
 Kendra Smith - basso, voce (1981-1983)
 Dave Provost - basso (1983-1984)
 Mark Walton - basso (dal 1984)
 Jason Victor - chitarra e voce (dal 2014)

Discografia
Album in studio
 1982 - The Days of Wine and Roses (Ruby Records/Slash Records)
 1984 - Medicine Show (A&M Records)
 1986 - Out of the Grey (Chrysalis Records)
 1988 - Ghost Stories (Enigma Records)
 2017 - How Did I Find Myself Here? (Anti-)
 2019 - These Times (Anti-)
 2020 - The Universe Inside (Anti-)
 2022 - Ultraviolet Battle Hymns and True Confessions
EP
 1982 - The Dream Syndicate EP (Down There Records)
 1983 - Tell Me When It's Over (Rough Trade Records)
 1988 - 50 in a 25 Zone
 2018 - How We Found Ourselves...Everywhere! (Anti-)
Album dal vivo
 1984 - This Is Not The New Dream Syndicate Album... Live! (A&M Records)
 1989 - Live at Raji's (Enigma Records)
 1994 - The Day Before Wine and Roses (Normal Records), Live at KPFK 5 settembre 1982
Raccolte
 1988 - It's Too Late to Stop Now... Isn't It? (Dream Syndicate Fan Club), Live/outtakes 1985-1987
 1992 - Tell Me When It's Over: The Best of the Dream Syndicate 1982-1988 (1992, Rhino Records)
 1993 - 3½ (The Lost Tapes: 1985-1988) (Normal Records)

Partecipazioni a compilation
 2018 - 3 × 4 (Yep Roc), con The Bangles, The Three O'Clock, Rain Parade (con tre brani)

Videografia
 1999 - Weathered And Torn (Atavistic)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

 Scheda sull'Enciclopedia Rock di Scaruffi


text:
La autoedición, publicación de escritorio o self-publishing en inglés, consiste en sistemas informáticos de tratamiento gráfico que combinan un computador personal y un programa de diagramación de páginas (maquetación) y una impresora o un económico dispositivo multifuncional y un instrumento de encuadernación para crear documentos de publicidad, tanto para publicación a gran escala, o salida, como para distribución a baja escala. Es un trabajo que implica la aplicación de software en el diseño editorial.

Los usuarios crean disposiciones de página (maquetas) con texto, gráficos, fotos y otros elementos visuales mediante el empleo de un software para autoedición como PageMaker, QuarkXPress, Adobe InDesign, RagTime, el software libre Scribus, Microsoft Publisher o Corel Ventura, Apple Pages y, en alguna extensión, cualquier software gráfico o procesador de texto que combine texto editable con imágenes.

Para pequeños trabajos, algunas copias de una publicación pueden ser impresas en una impresora local. Para trabajos más grandes un archivo de computadora puede ser enviado a una imprenta para la impresión en grandes cantidades.

El término «publicación de escritorio» es comúnmente usado para describir habilidades de disposición de elementos en las páginas (maquetación). Sin embargo, las habilidades y el software no están limitados al papel y los libros. Las mismas habilidades y software son a menudo usados para crear gráficos para exhibidores para puntos de venta, artículos promocionales, exhibiciones en ferias de negocios, embalajes, y publicidad exterior.

Historia
La publicación de escritorio comenzó en 1985 con la introducción del software PageMaker de Aldus Corporation y de la impresora de LaserWriter de Apple Computer para la computadora Apple Macintosh. La capacidad de crear en la pantalla disposiciones de página WYSIWYG y después de imprimirlas a una resolución de alta calidad de 300 dpi fue revolucionaria tanto para la industria de la imprenta como para la industria del computador personal. A principios de los años 1980, los periódicos y otras publicaciones impresas se movieron a los programas basados en publicación de escritorio (desktop publishing) desde los más viejos sistemas de diagramación (maquetación) como el ATEX y otros programas de Eoach.

El término «publicación de escritorio» se atribuye al fundador de Aldus Corporation, Paul Brainerd, que buscaba una frase de mercadeo que llamara la atención para describir el pequeño tamaño y disponibilidad relativa de esta suite de productos, en contraste al costoso equipo de fotocomposición comercial de esos días.

Considerada frecuentemente una habilidad primaria, al incrementarse el acceso a un software de publicación de escritorio más amigable,  hizo que el manejo del software fuese una habilidad secundaria siendo sustituido por la dirección de arte, diseño gráfico, desarrollo de multimedia, comunicaciones de comercialización, carreras administrativas, y avanzada instrucción de bachillerato en economías prósperas.

Los niveles de habilidad en publicación de escritorio van desde lo que se puede aprender en algunas horas (ej. aprendiendo cómo poner clip art en un procesador de palabras) a lo que requiere una educación universitaria y años de la experiencia (ej. posiciones de agencia de publicidad). La disciplina de las habilidades en publicación de escritorio se extiende desde habilidades técnicas como producción de progreso y programación hasta habilidades creativas como diseño comunicacional y desarrollo de imagen gráfica.

Por los estándares actuales, la primera publicación de escritorio era un asunto primitivo. Los usuarios del sistema conformado un por Macintosh de 512K, PageMaker, LaserWriter aguantaron los frecuentes desplomes del software, la minúscula pantalla en blanco y negro de 512 x 342 x 1 bit, la inhabilidad de controlar el espaciamiento de la letra, el kerning (la adición o remoción del espacio entre caracteres individuales en una pieza de texto para mejorar su aspecto o para alterar su ajuste) y otras características tipográficas, y las discrepancias entre la exhibición en la pantalla y la salida impresa. Sin embargo, para ese momento en el tiempo, fue recibida con considerable aclamación.

Detrás de la escena, técnicas desarrolladas por Adobe Systems fijaron la fundación para las aplicaciones profesionales de publicación de escritorio. Las impresoras LaserWriter y LaserWriter Plus en su memoria ROM incluyeron fuentes escalables y de alta calidad de Adobe. La capacidad adicional de PostScript de las LaserWriter permitió a los diseñadores de publicación probar archivos en una impresora local y luego imprimir el mismo archivo en las oficinas de servicio de publicación usando impresoras de PostScript con resoluciones ópticas de 600+ dpi tales como las de Linotronic. Más adelante fue lanzado el Macintosh II, que era mucho más conveniente para la publicación de escritorio debido a su más grande pantalla en color.

En 1986, el Ventura Publisher, basado en GEM, fue introducido para las computadoras de MS-DOS. Mientras que la metáfora de escritorio del PageMaker simuló de cerca el proceso de crear maquetas manualmente, Ventura Publisher automatizó el proceso de maquetación con su uso de etiquetas/hojas de estilo y generó automáticamente los índices y otra materia del cuerpo. Esto lo hizo conveniente para los manuales y otros documentos de largo formato. En 1986, la publicación de escritorio se movió al mercado casero con el Professional Page del computador Amiga, Publishing Partner para el Atari ST, Timeworks Publisher de GST en el PC y el Atari ST, Calamus para el Atari TT030, e incluso Home Publisher, Newsroom, y GEOPublish para las computadoras de 8 bits como el Apple II, el Commodore 64 y el Atari XL.

Véase también
 Computación gráfica 2D
 Diseño editorial
 Diseño gráfico
 Impresión
 Edición de libros
 eBook
 Tipografía
 Procesador de texto

Diseño gráfico
Software de gráficos
Computación gráfica
Programas de publicación de escritorio
Edición


text:
Стоян Димитров Тонев е български лекар, генерал-майор и политик от ГЕРБ.

Биография
Роден е на 3 декември 1953 г. в град Кърджали. Баща му Димитър Тонев е полковник и военен лекар. В периода 1973 – 1979 г. учи медицина във Военномедицинския институт в Пловдив. Между 1979 и 1980 г. изкарва едногодишна интернатура във Висшия военномедицински институт. От 1980 г. е началник на медицинската служба на двадесет и пети изтребителен авиополк в Чешнегирово. От 1983 е началник на кабинета по кожни болести във Военната болница в Пловдив. Бил е главен асистент (от 1985) и началник на отделение в Клиниката по кожни и венерически заболявания към Военномедицинска академия в София (от 1986). От 1990 до 1992 г. е заместник началник на клиниката, а от 1992 до 2002 г. и неин началник. През 1991 г. защитава докторска дисертация на тема "Дерматологични изменения при Хепатит B" и от същата година е доцент. Специализира в САЩ дермато-венерология (1994 – 1996), Франция (1992) и Чехия. Завършва курс по здравен мениджмънт и Стратегически курс във Военната академия в София. На 28 август 2002 г. е назначен за началник на Военномедицинската академия и удостоен с висше военно звание бригаден генерал. На 4 май 2005 г. и на 25 април 2006 г. е преназначен на същата длъжност, последното, считано от 1 юни 2006 г. На 26 април 2007 г. е удостоен с висше офицерско звание генерал-майор. На 27 ноември 2008 г. е награден с орден "Стара планина" първа степен с мечове за изключителни заслуги за развитието на военното здравеопазване, за проявен професионализъм при организирането на медицинското осигуряване на въоръжените сили на Република България, за утвърждаване на Военномедицинска академия като водещо лечебно заведение и принос за поддържане на националната сигурност на Република България. На 1 юли 2009 г. е назначен за началник на Военномедицинската академия.

На 3 декември 2013 генерал-майор Стоян Тонев е освободен от длъжността началник на Военномедицинската академия и от военна служба. През 2008 г. получава наградата "Лекар на 2008 година". Известно време е заместник кмет по здравеопазването в Столична община. Член е на Европейската и Американската асоциации по кожни и венерически болести, както и на Асоциацията по сексуално трансмисивни болести. Национален консултант по дерматология и венерология. Депутат в XLIII НС от октомври 2014 г. до февруари 2015 г. От ноември 2014 г. до февруари 2015 г. е и председател на парламентарната Комисия по здравеопазването. През 2016 г. е привлечен като обвиняем за нанесени щети за 16 млн. лева на Военномедицинска академия, докато е бил начело на болницата.

Образование
 Езикова гимназия, Пловдив (до 1971)
 Военномедицински институт, Пловдив – медицина (1973 – 1979)
 Висш военномедицински институт, интернатура (1979 – 1980)
 Курс по авиационна медицина (1980)
 Висш военномедицински институт, Специализация по кожни и венерически болести (1981 – 1983)
 Военна академия "Г.С.Раковски"

Военни звания
 Старши лейтенант (1979)
 Капитан (1983)
 Майор (1986)
 Бригаден генерал (28 август 2002)
 Генерал-майор (26 април 2007)

Бележки

Генерал-майори от Република България
Генерали от медицинската служба
Български дерматолози
Членове на ГЕРБ
Родени в Кърджали
Починали във Велинград


text:
Vanhoeffenella, en ocasiones erróneamente denominado Arvanhoeffenum, es un género de foraminífero bentónico de la subfamilia Vanhoffenellinae, de la familia Vanhoffenellidae, de la superfamilia Astrorhizoidea, del suborden Astrorhizina y del orden Astrorhizida. Su especie tipo es Vanhoffenella gaussi. Su rango cronoestratigráfico abarca el Holoceno.

Discusión
Clasificaciones previas incluían Vanhoeffenella en la familia Astrorhizidae del suborden Textulariina del orden Textulariida.

Clasificación
Vanhoeffenella incluye a las siguientes especies:

 Vanhoeffenella bicornis
 Vanhoeffenella birsteini
 Vanhoeffenella cardioformis
 Vanhoeffenella caribbea
 Vanhoeffenella challengeri
 Vanhoeffenella chelata
 Vanhoeffenella eltaniae
 Vanhoeffenella foliacea
 Vanhoeffenella fragilis
 Vanhoeffenella gaussi
 Vanhoeffenella georgei
 Vanhoeffenella gordonae
 Vanhoeffenella kermadecensis
 Vanhoeffenella moskalevi
 Vanhoeffenella myriamae
 Vanhoeffenella novaezelandiae
 Vanhoeffenella oculus
 Vanhoeffenella pulchra
 Vanhoeffenella scotia
 Vanhoeffenella symmetrica
 Vanhoeffenella torbeni
 Vanhoeffenella unicornalis

Bibliografía

Géneros de Astrorhizida
Géneros de foraminíferos aglutinados
Géneros de foraminíferos bentónicos


text:
Nowy cmentarz żydowski w Annopolu – założony w XVIII wieku, po zamknięciu starego. Mieści się przy ul. Leśnej. Jest ogrodzony, znajduje się na nim około 20 macew ocalałych z wojny oraz pomnik upamiętniający ofiary Zagłady. Ma powierzchnię ok. 0,33 ha.

Bibliografia

 Mapa WIG Kraśnik Pas 45 Słup 34 Warszawa 1938

Linki zewnętrzne
 Nowy cmentarz żydowski w Annopolu na portalu Wirtualny Sztetl
 Cmentarz żydowski w Annopolu

Annopol
Architektura judaizmu w Annopolu
Zabytki w powiecie kraśnickim
Annopol
Cmentarz żydowski, nowy
Annopol


text:
Het wapen van Smallingerland is het gemeentelijke wapen van de Friese gemeente Smallingerland. De beschrijving luidt:
 "Van zilver, beladen met vijf groene boomen staande op eenen natuurlijke voorgrond, langs welke heen springt een hert van keel. Het schild gedekt met een kroon van goud."

De wapenbeschrijving maakt geen melding dat de kroon drie fleurons en tweemaal drie parels heeft.

Geschiedenis
Over de oorsprong van het wapen is weinig bekend. De kleuren in het wapen komen voor in de wapens van de graafschappen Zevenwouden en Oostergo, die groen en wit resp. rood en wit in het wapen voerden. Mogelijk duiden de bomen op de Friese Wouden, het aantal van vijf bomen zou overeenkomen met het aantal kerspelen in de gemeente. De soort bomen is niet in de beschrijving vermeld, maar wanneer het om eikenbomen zou gaan zijn zowel de bomen als het hert rechtssymbolen.

De eenvoudigste uitleg zou kunnen zijn dat de natuurlijke situatie van de gemeente wordt verbeeld; bosrijk met wild. Op 25 maart 1818 werd de gemeente bij besluit van de Hoge Raad van Adel bevestigd met het wapen.

Vergelijkbaar wapen

Zie ook
Vlag van Smallingerland

Cultuur in Smallingerland
Smallingerland


text:
Helen Margaret Gilkey (1886-1972) est une botaniste et mycologue américaine.

Biographie

Liens externes

 Biographie

Femme botaniste
Botaniste américain du XXe siècle
Mycologue américain
Étudiant de l'université de Californie à Berkeley
Professeur à l'université d'État de l'Oregon
Naissance en mars 1886
Naissance dans le comté de Grays Harbor
Décès en août 1972
Décès à 86 ans


text:
Lester Lloyd Coke, commonly known as Jim Brown, was a Jamaican drug lord and the founder of the Jamaican drug gang the Shower Posse based out of the Tivoli Gardens garrison community in West Kingston. Coke was identified by the Netflix documentary ReMastered: Who Shot the Sheriff as present and a party to the shooting of Bob Marley on 3 December 1976.

Shower Posse
Lester Lloyd Coke founded the Shower Posse alongside Vivian Blake after the Tivoli Gardens strongman, Claudius Masop died in the late 1970's. Claudius had been Coke's mentor and his death left Coke as the leader of the Phoenix gang which later became the Shower Posse.

The Shower Posse dealt cocaine and Cannabis across Jamaica and the United States.They are also Tied to a large number of murders in both countries.

Arrest and death
In 1990 Lester Lloyd Coke and other gang members were indicted by the United States Department of Justice, and Coke was arrested by Jamaican authorities.

He was put in the General Penitentiary in Kingston to await extradition to the United States on drug trafficking and murder charges.

In February 1992 shortly after the violent death of his eldest son Mark "Jah T" Coke, a fire broke out in Coke's cell and he was burned to death. The source of the fire was not identified which led to speculation that he was murdered.

Family
In 1992 Coke's eldest son Mark Coke was shot and killed while riding his motorcycle down Maxfield Avenue in St Andrews.

Coke's daughter who went by the name Mumpi was killed in a shootout where her husband was also shot and killed.

Upon his death, Coke's adopted son Christopher Coke was elected as the new head of the Shower Posse.

References

1992 deaths
Jamaican crime bosses
Shower Posse
Place of birth missing
Date of birth missing
Year of birth missing


text:
Reina Claudia de Ecully sinonimia: Reine Claude d'Ecully, es una variedad cultivar de ciruelo (Prunus domestica), de las denominadas ciruelas europeas,
una variedad de ciruela obtenida por M. Luizet en Ecully-sur-Lyon, a partir de 'Reina Claudia Verde', introducida en los circuitos comerciales en 1866 como 'Reine Claude Tardive'. Las frutas tienen un tamaño grande a muy grande, color de piel amarillo ámbar con estrías verdosas muy marcadas, y pulpa de color amarillo ámbar, con textura medio firme, carnosa, medianamente jugosa, y de sabor dulce, aromático, refrescante, muy bueno.

Sinonimia

 "Reine Claude d'Ecully".

Historia
El área de origen de los ciruelos "Reina Claudia" sería seguramente Siria?, y se obtuvo en Francia tras el descubrimiento de un ciruelo importado de Asia que producía ciruelas de color verde. Este ciruelo fue traído a la corte de Francisco I por el embajador del reino de Francia ante la "Sublime Puerta", en nombre de Solimán el Magnífico.

El nombre de Reina Claudia es en honor de Claudia de Francia (1499–1524), duquesa de Bretaña, futura reina consorte de Francisco I de Francia (1494–1547). En Francia le decían la bonne reine.

'Reina Claudia de Ecully' es una variedad francesa antigua, obtenida de plántula por M. Luizet en Ecully-sur-Lyon, a partir de 'Reina Claudia Verde', introducida en los circuitos comerciales en 1866 como 'Reine Claude d'Ecully'.

Está descrita en : 1. Mathieu Nom. Pom. 445. 1889. 2. Guide Prat. 153, 364. 1895.

'Reina Claudia de Ecully' está cultivada en el banco de germoplasma de cultivos vivos de la Estación experimental Aula Dei de Zaragoza. Está considerada incluida como una variedad local muy antiguas, cuyo cultivo se centraba en comarcas muy definidas, que se caracterizan por su buena adaptación a sus ecosistemas, y podrían tener interés genético en virtud de su características organolepticas y resistencia a enfermedades, con vista a mejorar a otras variedades.

Características

'Reina Claudia de Ecully' árbol de vigoroso crecimiento, con ramas largas y robustas que forman una copa ancha, redonda y despeinada, que da frutos irregulares y ocasionalmente abundantes. Requiere suelo ligero y una posición soleada. Las mejores frutas vienen cuando hay un comienzo de verano húmedo y un clima cálido y seco en el período de maduración. Si el clima es al revés, gran parte de la cosecha se pierde por culpa de la monilinia (Podredumbre parda). Tiene un tiempo de floración que comienza a partir del 16 de abril con el 10% de floración, para el 20 de abril tiene una floración completa (80%), y para el 29 de abril tiene un 90% de caída de pétalos.

'Reina Claudia de Ecully' tiene una talla de tamaño grande a muy grande, de forma globosa, con la sutura muy poco perceptible, línea muy fina, incolora y transparente, situada en una depresión más o menos acentuada, continuando en la parte inferior dorsal; epidermis con abundante pruina blanco grisácea, no se aprecia pubescencia, siendo el color de la piel amarillo ámbar con estrías verdosas muy marcadas que parten de la cavidad peduncular y se prolongan en manchas atigradas a los costados de la línea de sutura y menos perceptibles en la parte dorsal, sin chapa o con zona dorado sonrosada con leves salpicaduras carmín claro, punteado abundante, poco perceptible, muy menudo, blanquecino con aureola casi imperceptible, verdosa sobre el fondo y carmín o amoratado sobre las zonas más coloreadas; Pedúnculo de longitud mediano o largo, grueso con la parte superior formando maza, sin pubescencia, ubicado en una cavidad del pedúnculo de anchura bastante amplia, medianamente profunda, medianamente rebajada en la sutura
y más suavemente en el lado opuesto;pulpa de color amarillo ámbar, con textura medio firme, carnosa, medianamente jugosa, y de sabor dulce, aromático, refrescante, muy bueno.

Hueso semi libre, con ligera adherencia solo en zona ventral, de tamaño mediano, elíptico redondeado, zona
pistilar amplia y redondeada, zona ventral y surcos poco acusados, caras laterales medianamente labradas, granulosas.

Su tiempo de recogida de cosecha se inicia en su maduración en tercera decena de julio y primera de agosto.

Usos
La ciruela 'Reina Claudia de Ecully' se comen crudas de fruta fresca en mesa, en macedonias de frutas, pero también en postres, repostería, como acompañamiento de carnes y platos. Se transforma en mermeladas, almíbar de frutas, compotas.

Cultivo
Autofértil, es una muy buena variedad polinizadora de todos los demás ciruelos de Reina Claudia.

Enfermedades y plagas

Plagas específicas:
Pulgones, Cochinilla parda, aves Camachuelos, Orugas, Araña roja de árboles frutales, Polillas minadoras de hojas, Pulgón enrollador de hojas de ciruelo.

Enfermedades específicas:
Podredumbre parda de las ciruelas.

Véase también

Referencias

Bibliografía

 Herrero, J. et al. (1964) Cartografía de Frutales de Hueso y Pepita. Capítulo IV: Apéndice de variedades: CIRUELO

 Walter Hartmann (Hrsg.): Farbatlas alte Obstsorten, Stuttgart 2000, ISBN 3-8001-3173-0.
 Martin Stangl (Hrsg.): Obst aus dem eigenen Garten, München 4. Auflage 2000, ISBN 3-405-15046-9.
 Rivera Núñez, Diego; Obón de Castro, Concepción. Frutos secos, oleaginosos, frutales de hueso, almendros y frutales de pepita . Volum 1. Editum, 1997, p.152–153. ISBN 8476847440 [Consulta: 19 de febrero de 2012].
 Henri Kessler, Pomologie romande illustrée. Les 50 meilleures variétés de fruits pour la culture avec reproduction en couleurs d'après échantillons cultivés au pays, 1949.
 André Leroy, Dictionnaire pomologique, tomes 3 et 4, 1867.
 Les deux tomes de « Le Verger Français », 1947, 1948.
 Robert Silbereisen: Malus. In: Hans. J. Conert u. a. (Hrsg.): Gustav Hegi. Illustrierte Flora von Mitteleuropa. Band 4 Teil 2B: Spermatophyta: Angiospermae: Dicotyledones 2 (3). Rosaceae 2. Blackwell 1995. ISBN 3-8263-2533-8.
 Gerhard Friedrich und Herbert Petzold: Handbuch Obstsorten, Ulmer Verlag, Stuttgart 2005, ISBN 3-8001-4853-6.

Enlaces externos

 Herrero, J. et al. (1964) Cartografía de Frutales de Hueso y Pepita. Capítulo IV: Apéndice de variedades: CIRUELO
 Catálogo de frutos de pepita y hueso en Aula Dei.
 Jirivyslouzil.cz/ovoce/Plums-Ciruelas en la República Checa.
 Jirivyslouzil.cz/ovoce/Plums-Frutas en la República Checa.
 Chathamapples.com/Plums in New York/MajorPlums

Prunus domestica
Reina Claudia de Ecully
Reina Claudia de Ecully
Reina Claudia de Ecully
Reina Claudia de Ecully
Reina Claudia de Ecully


text:
Barbanera (Blackbeard) – pirata inglese
 Blackbeard – film del 1911
 Blackbeard: Terror at Sea – miniserie britannica
 Il pirata Barbanera (Blackbeard the Pirate) – film del 1952 diretto da Raoul Walsh
 Blackbeard – miniserie statunitense


text:
Castranova is een gemeente in Dolj. Castranova ligt in de regio Oltenië, in het zuidwesten van Roemenië.

Gemeente in Dolj


text:
Amphidromus poecilochrous is a species of air-breathing land snail, a terrestrial pulmonate gastropod mollusk in the family Camaenidae.

Distribution
Sumbawa Island

References

External links

poecilochrous
Gastropods described in 1896


text:
Allodynerus floricola är en stekelart som först beskrevs av Henri Saussure 1852.  Allodynerus floricola ingår i släktet rörgetingar, och familjen Eumenidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Rörgetingar
floricola


text:
Xerochlora masonaria is een vlinder uit de familie van de spanners (Geometridae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1897 door Schaus.

masonaria


text:
U viši rang, odnosno 1. ŽNL Vukovarsko-srijemsku se plasirao pobjednik NK Hajduk Tovarnik, dok je u 3. ŽNL Vukovarsko-srijemska ispao NK Lovas

Tablica

Rezultati

Bilješke
HNK Borovo Vukovar kažnjen oduzimanjem 1 boda
Utakmica prekinuta u 46. minuti, te naknadno registrirana rezultatom 0:3

Izvori

 Službene stranice HNK Borovo - rezultati za sezonu 2006./07.
 Vinkovački List #2760

2006-07
vukovarsko-srijemska-2-vukovar


text:
Heugas è un comune francese di 1.285 abitanti situato nel dipartimento delle Landes nella regione della Nuova Aquitania.

Società

Evoluzione demografica

Note

Altri progetti

Heugas


text:
L'apel·lació és un recurs processal a través del qual se cerca que un tribunal superior esmeni conforme a Dret la resolució de l'inferior.

Dins de l'ordre jurisdiccional existeixen diferents instàncies ordenades de forma jeràrquica. Això significa que la decisió d'un òrgan jurisdiccional pot ser revisada per un de superior. Quan un jutge o tribunal emet una resolució judicial, és possible que alguna de les parts implicades no estigui d'acord amb la decisió. En aquest cas, habitualment, la part pot fer ús de l'apel·lació, a través de la qual es recorre a un òrgan jurisdiccional superior perquè revisi l'acte judicial o la sentència i, si estima que té defectes, la corregeixi en conseqüència.

L'equivalent a l'ordre administratiu sol denominar-se recurs d'alçada, que és la forma en què se sol·licita al funcionari superior que revisi la decisió d'un subordinat i que es contraposi al recurs de reposició o reconsideració, que es dirigeixi al mateix funcionari que dictà la resolució.

Quan una sentència jurisdiccional no admet cap recurs, o ha finalitzat el termini de lliurament per a presentar-los-hi, es denomina sentència ferma.

Referències

Dret processal


text:
Kingdom of Loathing (KoL) è un MMORPG satirico e umoristico creato dalla Asymmetric Publications (Zach "Jick" Johnson e Josh "Mr. Skullhead" Nite). Caratteristiche peculiari di questo gioco sono la modalità di gioco surreale e le figure dei personaggi stilizzate.

Collegamenti esterni


text:
Beclean (en allemand: Batlehem; en hongrois: Fogorasbetlem) est une commune roumaine du județ de Brașov, dans la région historique de Transilvanie. Elle est composée des cinq villages suivants (entre parenthèses leurs noms en allemand/hongrois):
 Beclean, siège de la commune
 Boholţ (Bucholz/Boholc)
 Calbor (Kaltbrunnen/Kálbor)
 Hurez (Reitzdorf/Huréz)
 Luţa (Lutza/Luca)

Localisation
La commune de Beclean est située au centre-ouest du judeţ de Braşov (à  du centre-ville de Făgăraș), dans la région historique de Ţara Făgăraşului.

Monuments et lieux touristiques
 Église l'Assomption de Marie du village de Beclean (construite en 1804), monument historique;
 Croix en pierre du village de Beclean;
 Site archéologique Piscul Cremenişului de Calbor;
 Église orthodoxe du village de Calbor, construite au .

Notes et références

Commune dans le județ de Brașov


text:
Forward was a socialist newspaper published in Scotland from 1906 to 1959.

Early history
The newspaper was founded by Tom Johnston. He inherited a printing business from a distant relative which already printed two weekly trades newspapers. In October 1906, he founded the Forward Printing and Publishing Company with the support of the Glasgow branch of the Fabian Society, although most of the shares were owned by Johnston and Roland Muirhead.

The first issue of the newspaper appeared on 13 October 1906, and while committed to socialism and temperance, the paper otherwise welcomed diverse views, regular contributors including John Maclean, James Connolly and the anti-German Stirling Robertson, who was the only writer to support the First World War.

Alongside the newspaper, the company published a range of socialist literature, including Johnston's own work promoting women's suffrage, and Our Scots Noble Families, an anti-aristocratic book which sold more than 100,000 copies.

Johnston was long a member of both the Fabians and the Independent Labour Party (ILP), but by the end of the First World War, he was a member of the ILP's council, and the newspaper became increasingly associated with the party; other contributors were associated with the Red Clydeside movement, and senior Labour Party figures such as Ramsay MacDonald were not invited to submit articles. In 1915, the paper was closed down on the orders of David Lloyd George for reporting a meeting where Lloyd George had a hostile reception from workers, and was only permitted to reopen once Johnston promised not to print anything which might prejudice the war effort - indeed, from opposing the war, it switched to stating that it should be seen through.

Split from the ILP
While Forward continued to feature articles by activists associated with Red Clydeside, this changed after Johnston was re-elected to Parliament in 1924, and became closer to the Labour leadership. Although he initially remained with the ILP when it split from Labour in 1931, he took the opportunity to pass the editorship of the newspaper to Emrys Hughes. Johnston later joined the Scottish Socialist Party (SSP), which affiliated to the Labour Party, and Forward was the SSP's official publication from 1934 until that party's dissolution in 1940.

Hughes had considerable journalistic experience, with the Labour Leader, Daily Herald and Manchester Guardian, and was given the title of acting editor in 1924. Generally in agreement with Johnston, he maintained the policies of socialism and temperance. On becoming editor, he led a campaign against ILP disaffiliation from Labour. He also printed some articles by Trotsky. He took a pacifist position in the Second World War, which led him to break with Johnston, and much of the rest of the Labour movement; during the conflict, almost all the articles in the paper were written by Hughes.

Later history
Johnston left politics in 1946; he sold his shares in the newspaper to a group on the right wing of the Labour Party, and its office was moved to London. Muirhead was bitterly disappointed by this, and in 1950 founded Forward Scotland, a rival paper which acted as the voice of the Scottish National Congress, published until his death in 1964.  Meanwhile, in London, Hughes continued as editor of Forward for two more years, but was then sacked by the board of directors for opposing. Despite this, he continued to write a weekly column.  George Thomson, who had been assistant editor since the relocation, took over the editorial post, now back in Glasgow, serving for five years.

By 1956, the paper was close to closure. It was purchased by John Diamond, Harry Greenhill and Alf Robens, against the objections of Hughes and Muirhead. They again relocated the paper to London, with Francis Williams as editor and John Harris soon becoming his assistant. They hoped to make it a rival to Tribune, and the Conservative Party was sufficiently concerned to revamp its own rival, Onward. However, Forward failed to prosper, and was closed in 1959.

References

1906 establishments in Scotland
Mass media in Glasgow
Publications established in 1906
Publications disestablished in 1959
Red Clydeside
Socialist newspapers published in the United Kingdom


text:
Ames Creek ist der Name folgender Flüsse in den Vereinigten Staaten:

 Ames Creek (Catherine Creek) im Union County, Bundesstaat Oregon
 Ames Creek (Deception Creek) im Kootenai County, Bundesstaat Idaho
 Ames Creek (Divide Creek) im Bundesstaat Montana
 Ames Creek (Middle Fork Big Creek) im Shoshone County, Bundesstaat Idaho
 Ames Creek (Missouri River) im Bundesstaat Nebraska
 Ames Creek (South Santiam River) im Linn County, Bundesstaat Oregon
 Ames Creek (Southern Harbour) im Bundesstaat Maine
 Ames Creek (Wapsipinicon River) im Bundesstaat Iowa
 Ames Creek (Woods Creek) im Bundesstaat Washington


text:
Concebe-se como indústria madeireira o setor que extrai e processa madeira. Para o Brasil, a extração e comercialização da madeira historicamente possui extrema relevância, dando destaque para a significância dessa indústria para o estado do Pará, visto que é um dos principais pilares econômicos do estado e também é o produto de extração vegetal que possui maior valor da produção, chegando a casa de 861 milhões em 2012.

Diferença Entre Regiões
Regionalmente, o Pará desponta como maior extrativista da região Norte, outra região que se destaca é a região Sul. Entretanto, estas duas regiões possuem diferenças relacionadas a origem da madeira, enquanto na região Sul a maior parte da madeira extraída é proveniente de áreas de manejo reflorestadas, no Pará a maior parte da produção é extraída de áreas não reflorestadas, reflexo, talvez, do pouco grau de comprometimento com manejos sustentáveis, visto que, como apresenta Homma et al(1998), tal prática aumenta o custo de manejo.

Outro detalhe importante a ser destacado entre a relação Pará e indústria madeireira é o grau de ilegalidade dos manejos, resultando em prejuízos florestais diretos e biodiversidade.

História
A madeira é explorada na Amazônia desde os tempos coloniais, embora isso se desse com limitações de escala e áreas de acesso restritas, principalmente pelos rios. De acordo com Almeida (1985), existem três períodos desta produção a nível industrial. A primeira fase foi a extrativa, este período foi caracterizado por uma produção secundária de madeira em relação à exploração da borracha, que nesta fase era um produto mais lucrativo. O manejo da madeira era basicamente voltado para criar as condições de exploração da borracha. Além disso, a madeira era associada a construção de casas, navios, móveis e ferramentas manufaturadas. Eram escaças produções mecanizadas.

A segunda fase vai do período de declínio na economia da borracha e a abertura da região no final dos anos 60. Os produtores que anteriormente tinham investido  seu capital na produção do látex, encontraram uma alternativa para esta economia, começaram a exportar espécies como Cedro e Mogno. Ocorreu a expansão e diversificação da indústria madeireira. A mecanização ds métodos de produção se tornou mais presente. As relações comerciais se organizaram, fazendo com que fosse garantida a apropriação do excedente pelos "trabalhadores da selva".

A terceira fase, a partir do final dos anos 60, apresenta mudanças substanciais quando comparada aos períodos anteriores. A expansão rápida de indústrias madeireiras se deu devido às facilidades fiscais e criação de uma nova infraestrutura. Foi percebida uma tendência de crescimento da instalação de serralherias mais perto de estradas em detrimento da antiga estrutura à beira dos rios. Foram difundidas as operações de larga escala de desmatamento. Devido ao mercado extra-regional, principalmente as indústrias do sul  nordeste, o beneficiamento da madeira foi orientado para uma estrutura de fácil transportabilidade. Grandes companhias madeireiras se instalaram em várias partes da Amazônia, buscando comprar de pequenos produtores.

Em meados de 1960, ocorreu uma intensa migração, quando, em busca de uma nova fronteira madeireira, madeireiros vindos das regiões Sul e Sudeste, foram em direção à região Amazônica. Essa migração se deu devido à abertura de estradas pelo governo e à exaustão de recursos madeireiros no Sul e Sudeste. Não há precedentes de que em nenhum outro Estado, a atitidade madeireira possua tanta importância quanto no Pará.

Estudos feitos em 1966 mostraram que as serrarias estavam concentradas em Belém; na nascente do Rio Tocantins; na cidade de Breves, localizada na Ilha do Marajó, no Pará; e Manaus. Foram encontrados pequenos estabelecimentos em Macapá, Porto Velho, Boa Vista e Santarém. No Pará, o processamento da madeira estava concentrado principalmente na cidade de Santarém, as serralheiras obtinham seus suprimentos por uma via de rotas limitadas que eram as estradas: Santarém-Cuiabá e a Santarém-Curua Una e o Rio Tapajós. Órgãos governamentais como a SUDAM (Superintendência do Desenvolvimento da Amazônia) , IBAMA (Instituto Brasileiro do Meio Ambiente) e EMBRAPA (Empresa Brasileira de Pesquisa Agropecuária) estavam instalados na região.

Importância da Indústria Madeireira
No ano de 1966, havia mais de duas mil serrarias produzindo mais da metade da madeira em tora do país. Grande parte desta produção vem das florestas de terra firme. No ano de 1996, cerca de 13 por cento do PIB do Pará era composto pelo setor madeireiro, valor este que continuou crescendo. Estimativas apontaram para uma renda bruta de 0,8 bilhão de dólares. Sem contar com o aumento do número de empregos diretos gerados, que chegou a ficar em torno de 50 mil até o ano de 2002.

Economia da Indústria Madeireira
Em 2012, o Pará obteve a maior produção de madeira em tora do país, de acordo com a pesquisa Produção da Extração Vegetal e da Sivicultura (PEVS), do IBGE. De acordo com o estudo, a extração do Estado foi de 4,8 mil m2 quadrados em tora de madeira, o que corresponde a mais de um terço do total extraído em todo o país.O valor da produção foi R$861,7 mil, correspondendo a mais de 60% da soma alcançada no país todo. essa quantia superou o acúmulo da média da produção nas regiões Nordeste (R$139,4 milhões) , Sudeste (R$8 milhões) , Sul (R$45,6 mil) e Centro-Oeste (R$649 milhões). O Estado do Pará, também possui destaque nacional na produção de lenha, com a terceira maior quantidade produzida (3,1 mil m^2) e obtendo o segundo maior valor de extração (R$72 milhões).

No Estado, a produção de madeira foi em maior parte destinada à produção de papel e celulose. Obtendo o lucro da transformação no valor de R$133,6 milhões, tendo sua produção concentrada na região do baixo Amazonas. A região metropolitana de Belém também obteve parte nesta extração, foram: 79,4 mil toneladas de lenha, com o lucro de R$1,2 milhões ; 1,9 mil toneladas de madeira em tora, correspondendo a R$283 mil. no Nordeste paraense, a extração de lenha nos municípios da região chegou a 1 milhão de toneladas, correspondendo a R$21,2 milhões. A produção de madeira em tora foi de 598 mil toneladas, gerando R$104 milhões. No mesmo ano, na porção Sudeste do Estado, foram registradas extrações de 432 mil toneladas e 1,2 milhões de toneladas, gerando um montante de mais de R$300 milhões.

Para 2016, a quantidade de madeira em tora produzida pelo Estado do Pará foi de aproximadamente 5,369 milhões de m^3 de madeira em tora. O valor da produção da atividade madeireira do Pará é de exatos R$246.633 mil.

Problemas Socioambientais
Na região de Tailândia, no Pará, quando há ausência de mercado imediato para as árvores remanescentes, as florestas exploradas , frequentemente, sofrem com a destruição dos colonos, que buscam formar campos agrícolas, e em uma escala menor , sofrem com os pecuaristas, que utilizam o espaço para a formação de pastagens. Entretanto, uma análise econômica revelou que essa floresta, ainda que, não seja, possui igual potencial de gerar riqueza como as pastagens ou
a agricultura de corte e queima.

Outro caso é o das empresas madeireiras da Ilha do Marajó (PA), que, a partir dos anos 70,possuíram uma grande aceitação no município de Breves (PA), o que acabou por gerar elevados números de renda e empregos para os nativos. Por outro lado, ocasionou problemas ambientais para a região do Marajó, a exemplo da escassez da madeira, áreas derrubadas, e grande parte dos recursos naturais desmatados. Nos anos 2000, houve o fechamento de grande parte das empresas madeireiras ali instaladas, logo, um alto índice de desemprego assolou a região. Foi uma média de 1500 funcionários demitidos, deixando na região do Marajó, um rastro de devastação.

Um problema latente presente na região amazônica, região a qual o Pará faz parte, é a desflorestação, que possui muitas causas adjacentes, no entanto, muitas outras atividades econômicas adjacentes fazem a extração de madeira como atividade predecessora. Como exemplo, há a pecuária, como identifica Sérgio et al(2009), que é a principal causa de desmatamento, atividade essa que normalmente herda a terra utilizada para extração de madeira.

HOMMA, Alfredo Kingo Oyama et al. A dinâmica da extração madeireira no Estado do Pará. Amazônia: Meio Ambiente e Desenvolvimento Agrícola, p. 161-186, 1998.

RIVERO, Sérgio et al. Pecuária e desmatamento: uma análise das principais causas diretas do desmatamento na Amazônia. Nova economia, v. 19, n. 1, p. 41-66, 2009.
Indústria madeireira


text:
David Bowles is a public official who has been Chief Executive of Lincolnshire County Council and chairman of United Lincolnshire Hospitals NHS Trust. He came to particular attention for giving evidence against the leader of Lincolnshire County Council, who was subsequently jailed. He is a member of the whistleblowing charity, the Council of Public Concern at Work.

Background
Bowles was born in Cambridgeshire and has lived in Lincolnshire, England since 1999. He graduated with a science degree. He has worked in the public sector since the 1980s.

Lincolnshire Councils
Bowles was Chief Executive of Lincolnshire County Council from 1998. He subsequently revealed that the Conservative council leader, Jim Speechley, had been using his position to manipulate the route of a new by-pass to increase the value of his land. His evidence led to Speechley being jailed for 18 months. Bowles then had a "strained" relationship with the new Conservative leader, Ian Croft.

On 3 September 2004 Bowles was heckled at a council meeting, as he defended his actions and described the past period as "characterised by smear innuendo and lies" with "bullying and a climate of fear". With his tenure at the county council due to come to an end shortly, Bowles then accepted a position as chief executive of West Lindsey District Council, in north Lincolnshire, to start in September 2004.

In March 2006 councillor Croft (who had resigned as leader of Lincolnshire County Council) was banned from being a county councillor for 15 months for "breaching the code of conduct for people in public office" during his revenge campaign to get rid of Bowles.

United Lincolnshire Hospitals NHS Trust
After three years as chair of United Lincolnshire Hospitals NHS Trust, Bowles resigned in July 2009 after being threatened with suspension for refusing to commit the Trust to meeting national waiting targets. Bowles described the situation as "a substitution of bullying for performance management and an obsession with targets rather than safety".

Anglesey County Council
In September 2009 Bowles became a 'troubleshooter' to sort out the in-fighting on Isle of Anglesey County Council. Bowles was imposed on the council, as an interim managing director, by the Welsh Government and paid via a recruitment company. At £1,160 a day, he became Wales' most expensive public sector worker at the time. Bowles sacked two members of the ruling council group, and the head of education and leisure was forced to resign.

Other roles
In 2012 Bowles stood as a Campaign to Stop Politicians Running Policing candidate for the position of Lincolnshire Police and Crime Commissioner. He was narrowly defeated by another Independent candidate, Alan Hardwick.

Bowles is a member of the Audit Committee of the Chartered Institute of Public Finance and Accountancy. He is also a member of the whistleblowing charity, the Council of Public Concern at Work.

References

Year of birth missing (living people)
Living people
British chief executives
British whistleblowers
People from Cambridgeshire
Local government officers in England


text:
Admiral of the Fleet Sir Thomas Byam Martin,  (25 July 1773 – 25 October 1854) was a Royal Navy officer. As captain of fifth-rate HMS Fisgard he took part in a duel with the French ship Immortalité and captured her at the Battle of Tory Island during the French Revolutionary Wars. Then while in command of the third-rate HMS Implacable in the Baltic Sea and attached to the Swedish Navy he took part in the capture the Russian ship Sewolod (Vsevolod) during the Napoleonic Wars.

During his many years of service as Comptroller of the Navy, Martin was credited with reducing the fleet from the enormous size deployed against the French to a much more streamlined service geared toward protecting merchant trade and the British Empire. He also focused heavily on employing highly trained dockyard staff capable of responding rapidly to any international emergency. Martin also sat in Parliament for 14 years and was an outspoken critic of government attempts to reduce the Navy budget which ultimately saw him dismissed in 1831 by his old friend King William IV.

Martin died in October 1854, at the early stages of the Crimean War, planning the Baltic Campaign and investigating the possibilities of using poison gas weapons.

Early life
Born the third son of Sir Henry Martin, 1st Baronet (later MP for Southampton) and his wife Eliza Anne Gillman (née Parker), Martin was educated at Freshford School, Southampton Grammar School and later the Royal Grammar School, Guildford. During his education, he was also enrolled on the books of several Navy ships, a custom of the period to ensure that when he was old enough to go to sea he already would have the requisite "experience" to be considered for promotion early.

Martin joined the Royal Naval College, Portsmouth in August 1785 and went to sea for the first time as a captain's servant aboard the sixth-rate HMS Pegasus, captained by Prince William Henry, on the North American Station in April 1786. Promoted to midshipman, he transferred to fifth-rate HMS Andromeda in March 1788 and subsequently to the third-rate HMS Colossus, the fifth-rate HMS Southampton, the second-rate HMS Barfleur and then the first-rate HMS Royal George.

Promoted to lieutenant on 22 October 1790, Martin served in the third-rate HMS Canada in the Channel Squadron and subsequently in the fifth-rate HMS Inconstant and the fifth-rate HMS Juno. He was promoted to commander on 22 May 1793 and given command of the fire ship HMS Tisiphone in the Mediterranean Fleet.

War service

Martin was promoted to captain on 5 November 1793 and given command of the fifth-rate HMS Modeste, a frigate recently captured from the French, and saw action in operations off Toulon at an early stage of the French Revolutionary Wars. He went on to command the fifth-rate HMS Artois and saw action at the siege of Bastia in April 1794. Martin was then transferred to the Channel Fleet and stationed off Ireland in HMS Santa Margarita, in which he captured the French frigate Tamise at the Atlantic raid of June 1796: in the engagement, Tamise was badly damaged and suffered heavy casualties while HMS Santa Margarita'''s losses were only two killed and three wounded.

In December 1796, Martin was sent to the West Indies as captain of the fifth-rate HMS Tamar in which he captured nine privateers. He then moved to the command of the third-rate HMS Dictator before taking over the newly captured fifth-rate HMS Fisgard. On 20 October 1798 HMS Fisgard took part in a duel with the French ship Immortalité and captured her at the Battle of Tory Island. Martin continued to be employed off the French coast, capturing merchant vessels, privateers and warships.

Martin was given command of the third-rate HMS Impetueux in May 1803, at the start of the Napoleonic Wars, and in her rescued many survivors from the wreck of HMS Venerable in November 1804. He transferred to the command of the second rate HMS Prince of Wales in the Channel Squadron in 1807 and to the third-rate HMS Implacable in the Baltic Sea in 1808. In HMS Implacable'', Martin was attached to the Swedish Navy and took part in the capture of the Russian ship Sewolod (Vsevolod) in August 1808, for which he was awarded the Knight Grand Cross of the Order of the Sword by the Swedish King Gustaf IV Adolf.

Senior command

Promoted to rear-admiral on 1 August 1811, Martin was despatched with a squadron to the Baltic Sea, with his flag in the third-rate HMS Aboukir, and assisted in the defence of Riga against the Grande Armée during the French invasion of Russia. He became Second-in-Command at Plymouth Command, with his flag in the third-rate HMS Prince Frederick in 1812 and visited the Duke of Wellington's headquarters in Spain to co-ordinate army and navy supply requirements and operations in 1813. He was appointed a Knight Commander of the Order of the Bath on 4 January 1815.

Martin became Deputy Comptroller of the Navy in January 1815, advancing to full Comptroller of the Navy in February 1816, a position he maintained until November 1831 he was the last comptroller to hold the post in its original function. In this role, Martin dominated naval strategy, reducing the fleet from the enormous size deployed against the French to a much more streamlined service geared toward protecting merchant trade and the British Empire. He also focused heavily on employing highly trained dockyard staff capable of responding rapidly to any international emergency. He was promoted to vice-admiral on 12 August 1819, advanced to Knight Grand Cross of the Order of the Bath on 3 March 1830 and promoted to full admiral on 22 July 1830.

Martin's strong pro-Tory political views eventually caused his downfall, when he used his position in Parliament as member for Plymouth, for which he had been elected in July 1818, to publicly criticise the new Whig government of Earl Grey in 1830. Infuriated, Grey and Sir James Graham, who had become First Lord of the Admiralty that year, approached Martin's old friend King William IV for a solution, resulting in Martin's dismissal for insubordination in 1831. In his later years he lived at No. 53 Wimpole Street in London.

Martin was appointed Rear-Admiral of the United Kingdom on 5 May 1847 and Vice-Admiral of the United Kingdom on 10 August 1847 before being promoted to Admiral of the Fleet on 30 October 1849. As the Crimean War approached he returned to service at Portsmouth planning the Baltic Campaign and investigating the possibilities of using poison gas weapons. He died in this service at the admiral superintendent's house at Portsmouth on 21 October 1854 and was buried at Kensal Green Cemetery in London. There is a memorial to Martin in St Ann's Church in Portsmouth. The Navy Records Society published the letters and papers of Admiral Sir Thomas Byam Martin in 3 volumes from 1898 to 1901.

Family
Martin married Catherine Fanshawe, daughter of Captain Robert Fanshawe; they had three daughters and three sons (Admiral Sir William Martin, 4th Baronet, Admiral Sir Henry Byam Martin and Lieutenant-colonel Robert Fanshawe Martin).

References

Sources

External links

|-

1773 births
1854 deaths
Military personnel from Surrey
19th-century Royal Navy personnel
People educated at Royal Grammar School, Guildford
Royal Navy admirals of the fleet
Knights Grand Cross of the Order of the Bath
Recipients of the Order of the Sword
Royal Navy personnel of the French Revolutionary Wars
Royal Navy personnel of the Napoleonic Wars
Members of the Parliament of the United Kingdom for Plymouth
UK MPs 1818–1820
UK MPs 1820–1826
UK MPs 1826–1830
UK MPs 1830–1831
UK MPs 1831–1832
Burials at Kensal Green Cemetery
Younger sons of baronets


text:
De Kwakoe Literatuurprijs was tussen 1999 en 2006 een jaarlijkse aanmoedigingsprijs om aankomend literair talent onder Surinamers en Surinaamse Nederlanders te stimuleren. Het winnende werk diende in de breedste zin van het woord op de een of andere wijze een raakvlak te hebben met de band tussen Suriname en Nederland.  De prijs werd uitgereikt en georganiseerd door de Stichting Kwakoe Events, de auteur Clark Accord en Uitgeverij Vassallucci.

Winnaars
1999
Chandra Doest voor Anthon & Anissa
2000
R. Ramdhani voor Nana
Cornelly Kosso voor Mali
E.M. Appelo voor De belofte van een gedicht
2001
Nathalie Emanuels voor Voorteken
Yvette Albitrouw zonder titel
Chris Polanen zonder titel
2002
Ruth San A Jong voor De laatste parade
Marylin Simons voor In naam van God en Obia
Femke den Heyer voor Te mogen sterven
Lulu Helder voor Blues in D mineur
2003
Hugo Roberts voor Het geheim van de tafel
Brigitte Brown voor De vrouw uit de kelder
Shirley Mungroo voor Telefoongesprek met...
 Moh. Ilyas van der Sluis voor De schorpioen
2004
Willy Alberga voor De radio
Nienke Langendijk voor De spook in de supermarkt
2005
Wytske Versteeg met Het gevoel van groeiend gefluister
Yukio Cheung met ongetiteld verhaal over de onverwoestbaarheid van een jeugdliefde
Michael Krieger voor Mie verjarie mie sarie ('ik ben jarig en ik heb verdriet')
Marijn van Haster voor Stanley
2006
Eunice Fernand voor Baas Sjori
Chris Polanen voor The Best Opportunity
Jaime Donata voor Reno

Nederlandse literatuurprijs


text:
RNW (сокр. от Radio Nederland Wereldomroep, «Международное радио Нидерландов») — нидерландская общественная медиа-организация, активная в Африке, Латинской Америке и арабских странах — там, где свобода слова жестко ограничена. Штаб-квартира находится в городе Хилверсюм.

Публикации «RNW» ориентированы на аудиторию вне Нидерландов, прежде всего на молодёжь (от 15 до 30). Задача организации — содействовать свободе слова в тех частях мира, где люде не могут свободно получать информацию или не могут сформировать и выразить независимое мнение.

В прошлом «Международное радио Нидерландов» было международной коротковолновой радиостанцией (с конца XX века велось также спутниковое вещание). Трансляции на нидерландском, английском и индонезийском языке были прекращены в 2012 году из-за резких сокращений бюджета радиостанции нидерландским правительством и сопутствующего изменения её основных задач. Последней передачей, которая транслировалась на коротких волнах, стало ежедневное получасовое шоу для Кубы на испанском языке «El Toque», которое было прекращено 1 августа 2014 года.

История

Вещание на голландскую колониальную империю (1927—1939)
Нидерланды начали регулярное международное радиовещание в 1927 году, используя филипсовские коротковолновые станции «PHOHI» (в Голландской Ост-Индии, ныне Индонезия) и PCJJ (Эйндховен). В 1928 году появилась международная воскресная программа, которую вел Эдди Стартц. Он говорил на нескольких языках, включая английский, немецкий и испанский.

В 1937 в вещательном центре в Хёйзене была построена первая направленная антенна. По тем временам это была передовая технология, которая станет обычной только в 1960-х годах.

Передачи из Нидерландов были прерваны германским вторжением в мае 1940 года. Передатчик в Хёйзене стал использоваться для трансляции про-нацистских передач, некоторые из которых велись из Германии, а другие из оккупированных Нидерландов.

Вещание в изгнании (1940—1945)
В 1941 году голландскому правительству в изгнании было предоставлено эфирное время на передатчиках «Би-би-си». Программа «Radio Oranje» содержала ежедневный комментарий по ситуации как в Нидерландах, так и в остальной империи (в Голландской Ост и Вест-Индии).

Как только страна была освобождена, Хенку Ван ден Бруку, одному из основных ведущих на «Radio Oranje», было поручено восстановление общественного вещания.

3 октября 1944 Ван ден Брук отправился в освобождённый Эйндховен и начал вести оттуда трансляции, назвав радиостанцию «Radio Nederland Herrijzend».

После войны (1945 — настоящее время)
В июле 1945 года нидерландское правительство основало «Stichting Radio Nederland in den Overgangstijd» (Фонд «Радио Нидерланды в переходное время»), который отвечал за трансляции как на Нидерланды, так и международные.

Позже правительство решило разделить трансляции внутри страны и международные. 15 апреля 1947 года был основан «Stichting Radio Nederland Wereldomroep» (Фонд «Международное Радио Нидерландов»). В том же году начались трансляции на нидерландском, индонезийском и испанском языках. Позже к ним добавились трансляции на арабском и африкаанс (1949), французском (1969) и бразильском португальском (1974).

Радио Нидерландов всегда было независимым от нидерландского правительства, так как финансируется из 6% налога на общественное вещание.

Примечания

Ссылки

Международные общественные радиостанции
Общественные радиостанции
Организации, осуществляющие радиовещание на зарубежные страны
Организации Нидерландов


text:
Mushalpur is a small town the headquarters of Baksa district in Assam state of India. It is located 6 km. east of Charaimari.

Demographics
Mushalpur has population of 795 of which 429 are males while 366 are females as per 2011 census of India. In Mushalpur population of children with age 0-6 is 69 which makes up 8.68% of total population of the town. Average Sex Ratio of Mushalpur is 853 which is lower than Assam state average of 958. Child Sex Ratio for the Mushalpur as per census is 1029, higher than Assam average of 962. In 2011, literacy rate of Mushalpur was 73.69% compared to 72.19% of Assam. In Mushalpur Male literacy stands at 82.53% while female literacy rate was 63.14%.

External links
Population of Mushalpur
Baksa district at Assaminfo.com

References

Cities and towns in Baksa district