text:
Vili Resnik, slovenski pevec zabavne in rock glasbe, * 27. november 1963, Ljubljana

Z glasbo se je začel ukvarjati že v 5. razredu osnovne šole, ko se je odločil postati kitarist. V mladosti je sodeloval v več slovenskih rock zasedbah, v katerih je pel in igral (Herbie, Junaki nočne kronike, Pomaranča, Yunk, Spin). Pomembno prelomnico v njegovi glasbeni karieri je pomenila pridružitev skupini Pop Design, katere frontman je bil med letoma 1990 in 1995. Posnel je nekatere izmed največjih uspešnic skupine (»Ne bom ti lagal«, »Ko si na tleh«, »Potepuh«).

Leta 1995 se je podal na samostojno glasbeno pot. Do sedaj je izdal 5 samostojnih albumov: Zdaj živim, Rad bi bil s teboj, Zadnji žigolo, Odiseja in Reka želja. Prva leta njegove solo kariere so zaznamovale udeležbe na vseh večjih slovenskih glasbenih festivalih (Melodije morja in sonca, Slovenska popevka, Orion, Ema). Največji festivalski uspeh je doživel leta 1998, ko je s pesmijo »Naj bogovi slišijo« zmagal na Emi. Tako je Slovenijo zastopal na Pesmi Evrovizije 1998 v Birminghamu in zasedel 18. mesto izmed 25 držav. Istega leta ga je Nedeljski dnevnik imenoval za pevca leta. Uspešno je bilo tudi sodelovanje na Melodijah morja in sonca 1997, na katerih je prejel nagrado za najboljšo interpretacijo za pesem »Ko vrbe jokajo«. Ta mu je pozneje prinesla še zlatega petelina za naj pop pesem.

Velika uspešnica je bila pesem »Na fuzbal me pust«, ki jo je posnel ob uvrstitvi slovenske reprezentance na svetovno nogometno prvenstvo leta 2002. V zadnjih letih je izdal pesmi »Rane« (2010), s katero se je prijavil na Emo 2010, a se z njo na festival ni uvrstil, »In zadišijo dalije« (2011), »Se zgodi« (2012), »Prevarala si me« (2013) in »Ne morem brez nje« (2014).

Zasebno življenje
Vili Resnik ima štiri otroke; dva iz prvega zakona in dva iz drugega.

Nastopi na glasbenih festivalih

EMA
 1996: »Nekdo, ki zmore vse« (Primož Peterca - Primož Peterca) – 5. mesto (56 točk)
 1997: »Tvoja pesem« (Sašo Fajon - Vili Resnik - Sašo Fajon) – 6. mesto (1.521 telefonskih glasov)
 1998: »Naj bogovi slišijo« (Matjaž Vlašič - Urša Vlašič - Matjaž Vlašič) – 1. mesto (7.391 telefonskih glasov)

Melodije morja in sonca
 1997: »Ko vrbe jokajo« – nagrada za najboljšo interpretacijo
 2000: »Daj« – 3. mesto
 2005: »Nemirno srce« – 11. mesto v polfinalu

Pesem Evrovizije
 1998: »Naj bogovi slišijo« – 18. mesto

Slovenska popevka
 1999: »Zadnji žigolo« (Matjaž Vlašič - Urša Vlašič - Sašo Fajon) – 7. mesto (2.366 telefonskih glasov)

Hit festival
 2003: »Smeh in solze«

Diskografija
 Zdaj živim (1996)
 Rad bi bil s teboj (1997)
 Zadnji žigolo (1998)
 Odiseja (2000)
 Reka želja (2004)
 Svet je lep (2014)

Uspešnice

Živeči ljudje

Slovenski pevci zabavne glasbe
Evrovizijski glasbeniki
Nastopajoči na Emi
Nastopajoči na Slovenski popevki
Nastopajoči na Melodijah morja in sonca


text:
Nicolas Douchez (n. 22 aprilie 1980, Rosny-sous-Bois, Franța) este un fotbalist francez, care joacă pe post de portar, în prezent liber de contract.

Legături externe
Douchez Nicolas's profile, stats & pics

Nașteri în 1980
Fotbaliști francezi
Portari
Oameni în viață

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Yasmin Daji (born 1947) is an Indian doctor, model and beauty pageant titleholder. She was crowned Femina Miss India 1966. She represented India at Miss Universe 1966, where she was crowned 3rd Runner Up.

Early life and education
She was born in 1947 in New York City. She moved to Delhi, India and entered Lady Hardinge medical college.

Pagentry

Femina Miss India 1966
She was studying medical science in Lady Hardinge Medical College (LHMC), New Delhi  when she entered Femina Miss India pageant in 1966. She was crowned the eventual winner. She also won Miss Beautiful Smile sub-award at the said pageant.

Miss Universe 1966
She represented India at Miss Universe 1966 pageant and was declared 3rd Runner Up.

In Media and Life after Miss Universe 1966
After becoming Miss Universe 3rd runner up, she became a very prominent and well known face in India. She was the face of the famous Lure cosmetics in India. She became one of the most beautiful women in the Indian modelling industry. She was also mentioned in the famous book Pride of India by Persis Khambatta.

Personal life
After completing her reign as Miss India Universe and finishing her studies she returned to the United States and got married. She has two sons.

References

1947 births
Femina Miss India winners
Living people
Miss Universe 1966 contestants
Physicians from New York City


text:
Die Umwege des schönen Karl è un film del 1938 diretto da Carl Froelich.

Trama

Produzione
Le riprese del film, prodotto dalla Tonfilmstudio Carl Froelich, durarono dal 20 settembre all'ottobre 1937

Distribuzione
Distribuito dalla Tobis-Filmverleih con il visto di censura B.47381 del 13 gennaio, uscì nelle sale cinematografiche tedesche presentandolo al Capitol di Berlino il 31 gennaio 1938. La Slaviafilm distribuì il film in Cecoslovacchia, la Tobis-Sascha Film-Vertrieb in Austria.

Note

Bibliografia
 Gregor Ball/Eberhard Spiess, Heinz Rühmann und seine Filme - Goldmann Verlag München, 1982 ISBN 3-442-10213-8

Collegamenti esterni

  Die Umwege des schönen Karl (1937/1938) - Film Portal
  DIE UMWEGE DES SCHÖNEN KARL (1937) - Murnau Stiftung

Film basati su opere di narrativa
Film commedia


text:
Saint-Augustin é uma comuna francesa na região administrativa da Nova Aquitânia, no departamento de Charente-Maritime.  Estende-se por uma área de 18,83 km².

Pontos turísticos e monumentos

A igreja de Saint-Augustin
A igreja se situa perto de um cemitério na entrada da cidade. Porém, está em ruínas. Construída em 1843, a igreja atual tem origem numa capela particular de "madame Manes". Em 26 de novembro de 1858, um procedimento de doação da capela à comuna, com a condição de que a capela. Em 2 de agosto de 1859 ela se tornou oficialmente propriedade da comuna..

Ver também
Comunas do departamento de Charente-Maritime

Ligações externas
Dados da comuna no INSEE

Comunas de Charente-Maritime


text:
Öljehults distrikt är ett distrikt i Ronneby kommun och Blekinge län.

Distriktet ligger nordväst om Ronneby.

Tidigare administrativ tillhörighet
Distriktet inrättades 2016 och utgörs av en del av det område som utgjorde Ronneby stad före 1971 vari Öljehults socken uppgick 1967.

Området motsvarar den omfattning Öljehults församling hade vid årsskiftet 1999/2000.

Referenser

Noter

Indelningar i Ronneby kommun
distrikt i Blekinge län


text:
Il Sarca è un fiume del Trentino, principale immissario del lago di Garda. Con l'emissario Mincio e lo stesso lago costituisce un unico sistema fluviale lungo 203 km (Sarca-Mincio).

Con i suoi  di lunghezza risulta essere il quinto fiume trentino per lunghezza dopo Adige, Brenta (), Noce () e Avisio (), mentre è il secondo per portata dopo il solo Adige.

Percorso
La Sarca è il fiume che percorre le valli Giudicarie e la valle omonima e nasce dalla confluenza del Sarca di Campiglio (che a sua volta nasce dalla confluenza poco a monte di Pinzolo della Sarca di Nambrone che scende per l'omonima valle e che nasce a  dal Lago Vedretta sotto il Gruppo della Presanella, e della Sarca di Campiglio che nasce poco a monte della famosa località a quota ) con la Sarca di Val Genova (proveniente dal Lago Scuro a  sotto la Punta di Lago Scuro facente parte del gruppo della Presanella). Questa confluenza avviene a Pinzolo. Da notare che l'ultimo ramo viene alimentato anche, dopo appena , da un altro ramo minore proveniente dal Lago Nuovo, situato sotto al ghiacciaio del Mandrone (gruppo dell'Adamello) e che, secondo la maggior parte della letteratura geografica, è considerata la vera sorgente dell'asta fluviale Sarca/Mincio.

Percorre la Val Rendena fino a Tione di Trento con andamento circa N-S, poi, con andamento E-O, attraversa la "Busa di Tione", il lago di Ponte Pià e le Giudicarie Esteriori entrando, dopo un corso assai tortuoso ed incassato (Canyon del Limarò), nel suo corso inferiore (la cosiddetta valle del Basso Sarca) dove scorre più lento e meno impetuoso (ad eccezione della parte all'interno delle Marocche di Dro dove ritrova per alcuni chilometri il carattere impetuoso e torrentizio del suo alto corso) fino a sfociare nel Lago di Garda presso Torbole sul Garda.

La lunghezza reale è di  da Pinzolo, ma aumenta a  se si calcola sul ramo della Sarca di Val Genova, in quanto la sua sorgente è quella più distante dalla foce.

Regime idrico

La Sarca presenta un modulo medio annuo a Torbole (in corrispondenza dell'immissione nel Lago di Garda) di circa , ma a causa della quasi totalità di sfruttamento delle acque (infatti è opera di uno dei più grandi sistemi di derivazione delle acque dell'intero arco alpino; un sistema di oltre  di gallerie e condotte forzate, devia la quasi totalità delle acque del fiume per alimentare le varie centrali idroelettriche lungo il suo percorso.) il fiume si presenta per gran parte del percorso molto più simile ad un torrente che ad un fiume vero e proprio.

La prima grande opera di derivazione, denominata Santa Massenza I, capta l'acqua di tutti gli affluenti del tratto superiore () e devia le acque al lago di Molveno, lago naturale trasformato di fatto in bacino artificiale per alimentare la grande centrale di Santa Massenza. Attraverso un incredibile insieme di opere di presa, l'acqua viene raccolta su tutti i rii della destra orografica della Val Rendena e perfino dal torrente Arnò in Val di Breguzzo, scaricandola nella vasca presente in Val Genova, poco a valle delle famose Cascate Nardis; poi, derivata anche l'acqua di quest'ultima valle, la galleria va a raccogliere anche l'acqua della Sarca di Nambrone e della Sarca di Campiglio, per poi proseguire sulla sinistra orografica della Val Rendena e, dopo aver derivato anche le acque del torrente Algone e del torrente Ambiez, si butta nel lago di Molveno.

La seconda opera di presa, con il bacino artificiale di Ponte Pià, capta le acque a quota compresa fra i 900 e i  alimentando anch'esso la centrale di Santa Massenza (Santa Massenza II).

L'ultima opera di derivazione si trova a Sarche dove la poca acqua rimasta è deviata ai laghi di Toblino e di Santa Massenza e da qui, tramite il canale Rimone, al lago di Cavedine che alimenta la centrale di Torbole.

Dopo la suddetta centrale l'acqua viene restituita al fiume che, dopo poche centinaia di metri, si getta nel lago di Garda.

Il bacino idrografico
Complessivamente il suo bacino idrografico è di  ed è tutto compreso nella Provincia di Trento.

A partire da Pinzolo (dove il fiume diventa solo "Sarca") i principali affluenti sono:
 il rio Bedù di Pelugo (Bedu II) presso Pelugo;
 il rio Bedù di San Valentino (Bedu I) presso Villa Rendena;
 il rio Finale che segna il confine tra la Val Rendena e la Busa di Tione;
 il torrente Arnò (maggiore affluente senza considerare i toponimi Sarca) presso Tione di Trento;
 il rio Algone presso il lago di Ponte Pià;
 le sorgenti Bianche presso Stenico;
 il torrente Duina presso Ponte Arche;
 il torrente Ambiez presso il canyon del Limarò;
 il torrente Bondai presso il canyon del Limarò.

Inondazioni
Degna di nota risultò l'inondazione del Sarca del 1882: «Terribile fu l'inondazione su quel di Tione, e la Sarca ingrossata dall'Arnò fece gravissimi guasti presso Preore, abbattendo una casa e mettendo in pericolo grave la canonica ed altre case; così gravi danni lamentansi a Saone, Ragoli, Tre Arche e giù giù fino al Garda. [..] Il povero stradone della Scaletta [la strada che da Ponte Arche portava all'abitato di Sarche, n.d.r.] fu abbattuto dal Sarca e confluenti in varii punti».

Nell'alluvione del 1999, la Sarca, presentava una portata alla foce nel lago di Garda di circa ; gravi danni agli argini si sono registrati in alta val Rendena (soprattutto causati dal rio Bedù di Pelugo). Presso le Terme di Comano (comune di Stenico) ampi tratti di parco vennero allagati.

Il 3 ottobre 2020, il fiume è stato protagonista di una nuova piena che ha portato la parziale inondazione delle campagne di Ceniga (all'altezza del Ponte Romano) e della città di Arco. La portata della Sarca in zona Ponte del Gobbo è stata pari a , mentre nell'inondazione del 1999 nello stesso punto si erano raggiunti . L'eccezionale evento ha causato la concentrazione di 800 tonnellate di legname presso la foce in zona Linfano. Le successive operazioni di sistemazione idraulica e forestale hanno avuto un costo complessivo di .

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
De Grand Prix van Japan is een race uit de Formule 1-kalender, gehouden op het Suzuka International Racing Course. Het circuit is eigendom van Honda. De wedstrijd werd voor het eerst gereden in 1976 en 1977, op de Fuji Speedway waarna het weer van de kalender verdween. In 1987 werd er opnieuw een Japanse grote prijs gereden, deze keer op het circuit van Suzuka. De wedstrijd werd vanaf dat jaar zonder onderbreking gehouden tot 2006, waarna het circuit van Fuji het weer overnam in 2007. In 2009 werd door Toyota, de eigenaar van de Fuji Speedway, bekendgemaakt dat er vanaf 2010 geen race meer gehouden zal worden op de Fuji Speedway. De race wordt vanaf 2009 wederom elk jaar op Suzuka verreden.

Vanaf 2007 staat de race als derde laatste gepland op de kalender, maar alle andere wedstrijden daarvoor stonden ofwel als voorlaatste ofwel als laatste race op de kalender van het kampioenschap, wat maakte dat het kampioenschap meerdere keren beslecht werd tijdens de Japanse grand prix. Twee van de meest memorabele momenten uit de geschiedenis van de grand prix speelden zich af tijdens de races van 1989 en 1990. Tijdens de race van 1989 reden Ayrton Senna en Alain Prost elkaar van de baan. Prost zijn race was voorbij, maar Senna kon zijn weg verder zetten na herstellingen in de pit en kwam als winnaar over de finish, maar werd een half uur na de race gediskwalificeerd waardoor Prost de wereldtitel won. Het volgende jaar reden de twee rivalen elkaar opnieuw van de baan, deze keer was het in het voordeel van Senna, die voor de tweede keer wereldkampioen werd.

Michael Schumacher is met zes overwinningen recordhouder van de grand prix.

Winnaars van de Grands Prix

Galerij


text:
Micrommatos simplex är en tvåvingeart som beskrevs av Quate och Brown 2004. Micrommatos simplex ingår i släktet Micrommatos och familjen fjärilsmyggor.

Artens utbredningsområde är Costa Rica. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Fjärilsmyggor
simplex


text:
Шауб, Василий Иванович (1834—1905) — петербургский архитектор.
 Шауб, Василий Васильевич (1861—1934) — петербургский, ленинградский архитектор, сын В. И. Шауба.


text:
La classe Torricelli della Marina Militare fu costuitita tra tre vecchi sommergibili statunitensi della classe Balao, ceduti all'Italia nel quadro di un programma di assistenza militare. Si trattava dell',  e , veterani della guerra contro l'Impero giapponese e rispettivamente ribattezzati Evangelista Torricelli, Alfredo Cappellini e Francesco Morosini.. I tre battelli prima della consegna vennero sottoposti a lavori di ammodernamento Fleet Snorkel, versione più economica del programma GUPPY.

Il Torricelli è stato il primo dei tre a entrare in servizio nella Marina Militare e fu consegnato a Pearl Harbor, il 9 gennaio 1960: giunse a Taranto il 4 aprile seguente e rimase in servizio fino al 1976, svolgendo attività di addestramento. Il primo ottobre 1976 fu riconsegnato alla marina statunitense che lo vendette per la demolizione. Gli altri due battelli sono entrati in servizio nella seconda metà degli anni sessanta sostituendo i sommergibili Giada e Vortice che avevano servito nella Regia Marina durante la seconda guerra mondiale. Il Cappellini è stato in servizio dal 5 marzo 1966 al primo giugno 1977, mentre il Morosini dal 31 marzo 1966 al 30 settembre 1971 quando fu messo in disarmo per poi essere restituito il 16 aprile 1976. Entrambi svolsero attività di addestramento.

Note

Voci correlate
 GUPPY
 Classe Gato
 Classe Tench
 Classe Tang

Video
Marinai degli abissi durata 29' 20"

Torricelli


text:
È ricordata per essere stata una bambina prodigio in campo musicale e la prima donna ad essere ammessa al  Conservatorio di Parigi allo studio del violino.

Biografia
Camilla nasce a Nantes nel 1840 in una famiglia di musicisti. Il padre Salvatore Urso è un flautista siciliano che lavora al teatro Graslin, la madre Marie Émilie Girouard, canta nel coro della chiesa e dà lezioni di canto. Camilla Urso inizia a prendere lezioni di violino, all'età di sette anni, con Félix Simon, amico del padre e primo violino dell'orchestra del teatro Graslin. Nel 1849, durante un gala di beneficenza, Camilla si esibisce per la prima volta sorprendendo tutti con le sue abilità artistiche. Il padre decide di trasferirsi a Parigi sperando di poter iscrivere la figlia al  Conservatorio di Parigi. Nonostante l'insistenza paterna l'iscrizione risulta impossibile a causa del fatto che le donne sono ammesse solo ai corsi di piano, solfeggio e canto e per la giovane età della ragazza.

Nel 1851 su insistenza del padre, il direttore del Conservatorio, Daniel Auber (1782-1871), accetta di far partecipara l'adolescente al concorso d'entrata. Camilla gareggia contro settantasei ragazzi per nove posti aperti nella classe di violino. Entrata al Conservatorio diventa allieva di Lambert Massart.

Nel settembre 1852 arriva a New York per un giro di concerti che però non si concretizzano. Tuttavia grazie alla sua reputazione riesce a esibirsi il 29 ottobre 1852 a New York e successivamente a Boston e Philadelphia in concerti privati insieme alla contralto Marietta Alboni già molto famosa. Nell'aprile 1853 si esibisce insieme alla Boston German Musical Society e il soprano Henriette Sontag prima a Boston e poi in altre città fino a New Orleans. Nel 1855, provata dal continuo viaggiare, decide di stabilirsi con i suoi genitori e i quattro fratelli a Nashville, nel Tennessee. Lì incontra il suo futuro marito, Frédéric Luère, che diventerà anche il suo manager.

Durante la Guerra civile americana si trasferisce con il marito e i figli al nord. Nel 1863 riprende l'attività concertistica esibendosi con la Philharmonic Society a Boston e successivamente con la New York Philharmonic. Nel 1864 si esibisce in Canada. Nel giugno 1865 rientra a Parigi per tenere dei concerti che hanno molto successo. Per i trent'anni successivi suona prevalentemente negli Stati Uniti e in Canada, anche se non esclude esibizioni in Europa, Sud America, Australia e Sud Africa.

Con la maturità Camilla Urso sviluppa il desiderio di contribuire attivamente a un più equo trattamento delle donne in campo musicale e a una maggiore rappresentazione delle donne nelle orchestre. Testimonianza di questo sua aspirazione è una famosa relazione che fu letta nel 1893 durante la Fiera Colombiana di Chicago. Utilizza la sua fama al servizio della causa e due anni dopo diventa direttrice della Women's String Orchestra, mantenendo questo incarico sino alla sua morte.

Nel 1895 si trasferisce definitivamente a New York, dove insegna sia privatamente che come professore al National Conservatory of Music of America. Il Conservatorio era stato fondato nel 1885 a New York da Jeannette Thurber, sul modello europeo, per fornire un'istruzione superiore in campo musicale. Fra i numerosi musicisti che vi lavoravano alcune erano donne comme Urso, Irénée Berge, Emma Fursch-Madi, oltre la stessa Thurber. Famoso fu il suo direttore Antonín Dvořák che in quei muri compose la sua Sinfonia in mi minore che, su suggerimento di Thurber, intitolò "Dal nuovo mondo". Non interruppe mai la sua attività concertistica. Si esibì ancora il 22 novembre 1901 a Flint, in Michigan. Muore di appendicite il 20 gennaio 1902 a New York a 61 anni. Fu inumata nel cimitero di Green-Wood a Brooklyn.

Note

Bibliografia
 J. O. Turgeon, Biographie de Camille Urso, Éditions Plinguet et Laplante, Montréal, 1865 (cfr. collegamenti esterni)
 Howard Shanet, Philharmonic – a History of New York's Orchestra, New York, Doubleday, 1975
 Margaret Campbell, The Great Violinists, London, Robson, 1980, rist. 2004; nuova edizione ampliata, London, Faber and Faber, 2011, p. 62
 Bénédicte Flye Sainte Marie, Je suis née au son du violon, Infimes Editions, 2023

Voci correlate
 Joseph Lambert Massart
 Daniel Auber

Altri progetti

Collegamenti esterni

Bambini prodigio


text:
Gender-related development index, GDI, visar skillnader mellan män och kvinnor inom länder. GDI tar hänsyn till skillnader vad gäller medellivslängd, läs/skrivkunnigheter, skolutbildning och inkomst.

De fem högst rankade länderna 2005 var Island, Australien, Norge, Kanada och Sverige.

Noter

Se även
 Välfärdsmått

Jämställdhet
Statistik


text:
Oramia occidentalis är en spindelart som först beskrevs av Marples 1959.  Oramia occidentalis ingår i släktet Oramia och familjen trattspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Trattspindlar
occidentalis


text:
Daniel Youssef (born 1975) is a Swedish artist based in Stockholm. He works with questions concerning identity and language in drawings, neon works and installations.

Background

The artistry of Daniel Youssef deals with the challenges of being in between two languages, two cultures and to a certain extent, in between two different views of the world. With the one foot he stands in his parents' respective cultures, and with the other he stands firmly in Sweden, the land in which he was born. Youssef's parents immigrated to Sweden in the 1970's and the spoken language around him at home was Arabic. However, in the outside world, Swedish dominated. Youssef never became completely fluent in Arabic, neither did his Swedish sound exactly as that of his friends with Swedish-born parents. This resulted in a breach in terms of identity as well as in the experience of history and the understanding of a shared present. From within this breach, Youssef has found his creative language which has taken physical form in installations, drawings, neon works and film. He describes himself as "An Arab whose western culture, ironically enough, is a confirmation of his Arabic origin". Youssef may very well find his inspiration in his private and personal experiences of life, but he succeeds ingeniously in transforming these experiences into a common understanding of identification and he, thus, offers a platform for a discussion about human possibilities and challenges in a border-crossing world.

Daniel Youssef, born 1975 in Växjö, lives and works in Stockholm, Sweden. He has exhibited at Södertälje konsthall, Skövde konsthall, and Arsenalsgatan 3 in Stockholm, among others. He is represented at Skövde konsthall and Ståhl Collection, Norrköping, and is the former recipient of a working grant from The Mirror Institution, Sweden.

Exhibitions

 Översättningar, Södertälje Konsthall, Sweden, 2021 (solo)
 Daniel Jouseff, Skövde Konsthall, Sweden, 2021 (solo)
 Kommunikation, Arsenalsgatan 3, Stockholm, Sweden, 2021 (solo)
 From Inferno, Anna Bohman Gallery, Stockholm, 2023 (solo)
 Swedish Ecstasy, Bozar, Brussels, Belgium, 2023 (group)

Publications

 Book of Daniel, 2021
 New Borders, 2021

1975 births
Expressionist painters
English installation artists
Swedish contemporary artists
Living people
Artists from Stockholm
Artists from London
Alumni of the University of the Arts London
English contemporary artists
Neo-expressionist artists


text:
La péninsule Freycinet est une grande péninsule de l'est de la Tasmanie, (Australie). Elle est située juste au nord de l'île Schouten et englobe la zone du parc national Freycinet.

Elle doit son nom à l'explorateur français Louis de Freycinet. Ce dernier nomma plusieurs lieux géographiques dont les noms sont toujours en cours : Cape Baudin, Cape Faure, Cape Forestier et Thouin Bay, connue de nos jours sous le nom de baie de Wineglass (« baie verre de vin »).

Source

Liens externes

Freycinet


text:
Novara (Noara en llombard, pronunciat [nuˈaɾa]) és un municipi italià, a la regió del Piemont i a la província de Novara. L'any 2006 tenia 102.630 habitants.

Fills il·lustres
 Isabella Leonarda (1620-1704), abadessa ursulina i compositora de música religiosa.

Evolució demogràfica

Referències


text:
Le Bou Sellam est une rivière du nord de l'Algérie née des versants Sud du Djebel Magress. Elle se jette dans la Soummam à Akbou.

Hydronymie

Géographie

Géologie
L'oued Boussellam s'étend sur des roches calcaires appartenant au quaternaire.

Cours
L'oued Bousselam est un des rares cours d'eau permanent de la région de Sétif.

Il est le principal affluent du Soummam avec une longueur de 150 Km et une surface de 5010 Km2.

Le bassin global est subdivisé en quatre sous-bassins (le Bousselam amont (C/ 15 06, S/ 1785 Km2) celui de Bousselam moyen (C/ 15 07, S/1234 Km2) et El Main (C/ 15 08, S/930 Km2) et le Bousselam aval (C/ 15 09, S/1061 Km2).

Le sous-bassin de l'oued Boussellam amont occupe une grande partie de la wilaya de Sétif, le reste s'étend sur la wilaya de Bordj Bou Arreridj, d'une superficie de 1785 Km2, et une population de 691 mille habitants, englobe un potentiel hydrique important.

La moyenne pluviométrique atteint les 390 mm/an sur l'ensemble du sous bassin, traduisant un apport globalement très important de l'ordre de 764 millions de m3 par an.

Source
L'oued Bou Sellam prend sa source a 1100 mètres d'altitude à Ras Aïn Bousselam qui se trouve au nord du village Fermatou, à 5 kilomètres au nord-ouest de Sétif.

Il nait de la réunion de l'Oued Guessar qui descend de la partie Sud-Ouest de Djebel Magress et de l'Oued El Ourissia qui se trouve dans la partie Sud de ce Djebel.

Bassin versant
Le bassin du Bou Sellam est fermé, au nord, à partir du confluent de la rivière avec l'oued Sahel, par le mont Gueldamane.

L'oued Bou Sellam descend des versants sud du Djebel Magress ; il est formé de cinq ruisseaux, l'oued Mahouan, l'oued Mohammed el Hannach, oued Ouricia, l'oued Goussimet et l'oued Fermatou, qui se réunissent au nord de Sétif.
La rivière prend alors le nom d'oued Bou Sellam ; elle court d'abord au sud-sud-ouest, passe à trois kilomètres à l'ouest de Sétif, et vient franchir la chaîne dans laquelle elle prend sa source entre djebel Tafat et le Guergour.

l'Oued Bou Sellam reçoit l'oued Malah, prenant sa source à Aïn Arnat dans le barrage Aïn Zada.
Après avoir traversé le barrage d'Aïn Zada, il traverse la commune de Khelil par l'Est et y reçoit deux nouveaux affluents, l'oued Khelil, qui s'y déverse depuis la rive gauche a Besbassa à mi-chemin entre El Kherba et le barrage Aïn Zada et l'oued Taissa peu avant sur la rive droite.

Dans toute cette partie de son cours, le Bou Sellam arrose la riche plaine des Ameur, des Ouled Mosli et Gherazla. À partir des gorges du Guergour, il coule au contraire dans un pays très accidenté, arrive au pied des Guifsar, il tourne brusquement à l'ouest et se jette dans l'oued Sahel en face du pic d'Akbou.

Régions et wilayas traversés

Communes riveraines

Hydrologie

Régime hydrique
Le débit moyen est de 25 m3/s.
le maximum est atteint au mois de Février avec 56m³/s, et le minimum au mois d'Aout avec 1,1m³/s

Avec un apport annuel total de 764 Hm3/an, le sous-bassin versant amont de l'oued Bousselam représente un potentiel hydrique important à préserver.

Après l'évapotranspiration il ne reste que 190 Hm3/an.
80% de cette quantité représente les eaux mobilisables, alors que les eaux mobilisées réellement ne représentent que 60 Hm3/an et elles sont destinés vers l'alimentation des habitants en eaux potable avec un taux prés de 70% et 18 % pour l'agriculture et les 12% restant vont partir à l'industrie.

Les oueds de la plaine de Bousselam assure un apport annuel approximatif extrapolé de l'ordre de 50 Hm3/an.

Principaux affluents
Le principaux affluents sont : L'Oued Guellal, afflue du Sud-est L'Oued Tixter, afflue du Sud-ouest L'Oued Ftaissia, afflue du Sud L'Oued Ourissia, afflue du Nord-est L'Oued Guessar, afflue du Nord-ouest.

Environnement

Faunes

Faune végétale
La formation principale de la vallée de l'oued est une Forêt galerie.
Elle est constituée d'Aulnes, saules, frênes, ormes et peupliers blancs.

Faune végétale aquatique
La faune végétale aquatique est riche en flore alguale, prés de 112 espéces

Faune piscicole
L'Oued Bou Sellam possède 36 % des espèces de poissons des eaux continentales algériennes (15 espèces).

Le cours d'eau est également peuplé de mollusques tels que des gastéropodes et des lamellibranches, l'entomofaune et les crustacés.

Faune animale
Les oiseaux les plus présentes sont le héron garde-bœuf, la cigogne blanche, mésanges, rapaces, pics, bergeronnette printanière.

Menaces et protections

Aménagements
 Barrage d'Aïn Zada, un barrage de type remblai d'une capacité de 125 millions de m situé à dix kilomètres à l'est de la ville de Khelil sur le territoire de la wilaya de Bordj Bou Arreridj
 Barrage Maghraoua, au nord du territoire de Khelil.
 Barrage de Tichy-haf avec une capacité de 150 millions de m

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
Laurent-Charles Féraud, Harmattan, 2007, 245 p

Cours d'eau dans la wilaya de Sétif
Cours d'eau dans la wilaya de Béjaïa


text:
Layne Viveiros (* 4. August 1995 in Edmonton, Alberta) ist ein austro-kanadischer Eishockeyspieler, der seit 2022 bei den Pioneers Vorarlberg aus der ICE Hockey League unter Vertrag steht.

Spielerlaufbahn
Der Sohn des langjährigen Profispielers (in der NHL, IHL sowie in Österreich, Deutschland, Südtirol) und Trainers Emanuel Viveiros lernte in der Jugendabteilung des Klagenfurter AC und ging 2011 zu den Portland Winterhawks in die Vereinigten Staaten, die ihn beim WHL Bantam Draft 2011 in der neunten Runde als insgesamt 196. Spieler gezogen hatten. Während der Saison 2012/13 wurde er zeitweilig zu den Camrose Kodiaks (Alberta Junior Hockey League) ausgeliehen. Er spielte insgesamt vier Jahre bei den Winterhawks in der Western Hockey League, ehe er 2015 nach Österreich zurückkehrte und einen Vertrag beim EC Red Bull Salzburg aus der österreichischen Eishockeyliga (EBEL) unterzeichnete. Gleich in seinem ersten Jahr bei den "Roten Bullen" wurde er österreichischer Meister.

Im Februar 2021 wurde er an die Augsburger Panther aus der Deutschen Eishockey Liga ausgeliehen und kehrte zur Saison 2021/22 in den Kader des EC Red Bull Salzburg zurück.

Nationalmannschaft
Viveiros kam im bei den Weltmeisterschaften 2013 und 2014 in der Division I zu Einsätzen für Österreichs U20-Nationalmannschaft.

Er wurde am 5. November 2015 beim 2:1-Sieg nach Verlängerung gegen Südkorea im Freundschaftsspiel im polnischen Katowice erstmals in die österreichische Herren-Nationalmannschaft berufen. Anschließend nahm er an den Weltmeisterschaften 2016 und 2017 in der Division I teil.

Erfolge und Auszeichnungen
 2016 Österreichischer Meister mit dem EC Red Bull Salzburg
 2017 Aufstieg in die Top-Division bei der Weltmeisterschaft der Division I, Gruppe A

Karrierestatistik

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeynationalspieler (Österreich)
Eishockeyspieler (Portland Winterhawks)
Eishockeyspieler (EC Red Bull Salzburg)
Eishockeyspieler (EK Zell am See)
Eishockeyspieler (Augsburger Panther)
Österreichischer Meister (Eishockey)
Österreicher
Kanadier
Geboren 1995
Mann


text:
Jakub Darocha (ur. 24 lipca 1889 w Sokołowie Małopolskim, poległ 23 maja 1915 r. w Żernikach) – pseudonim Koroniarz pochodził z rodziny o tradycjach patriotycznych. Po ukończeniu gimnazjum w Rzeszowie rozpoczął studia prawnicze na Uniwersytecie Lwowskim. W tym czasie założył i został dowódcą oddziału Związku Strzeleckiego w rodzinnym Sokołowie Małopolskim.

Po wybuchu I wojny światowej razem z członkami swojego oddziału przeszedł do Krakowa do tworzących się Legionów. Razem z drużyną został przydzielony do VI baonu i dowodził plutonem.

W dniu 9 października 1914 roku w czasie pierwsze nominacji oficerskich w 1 pułku piechoty podczas postoju oddziałów Komendanta Piłsudskiego w Jakubowicach został mianowany na stopień podporucznika.

Brał udział w walkach Legionów i 18 listopada 1914 roku został ciężko ranny pod Krzywopłotami. Pod koniec lutego 1915 roku powrócił do swojego plutonu. 23 maja 1915 roku został śmiertelnie trafiony szrapnelem w czasie walk pod Żernikami. Został pochowany na cmentarzu wojskowym w Baćkowicach.

Został pośmiertnie odznaczony Krzyżem Srebrnym Orderu Virtuti Militari nr 7172 oraz Krzyżem Niepodległości.

Przypisy

Bibliografia
 Tadeusz Kasprzycki, Kartki z dziennika oficera I Brygady, Wojskowy Instytut Naukowo-Wydawniczy, Warszawa 1934.

 Oleandry Biuletyn Związku Piłsudczyków Oddział Świętokrzyski Kielce, numer 14, grudzień 2004.
 Jan Pudełek, W drużynie Komendanta, Wydawnictwo LTW, Łomianki 2009.

Absolwenci i studenci Uniwersytetu Franciszkańskiego we Lwowie
Ludzie urodzeni w Sokołowie Małopolskim
Członkowie Związku Strzeleckiego (1910–1914)
Odznaczeni Krzyżem Niepodległości
Odznaczeni Krzyżem Srebrnym Orderu Virtuti Militari (II Rzeczpospolita)
Żołnierze Legionów Polskich 1914–1918
Uczestnicy bitwy pod Krzywopłotami 1914
Urodzeni w 1889
Zmarli w 1915


text:
Caerwent is een dorp in de regio Monmouthshire in Zuid-Wales in Groot-Brittannië met 1.791 inwoners (2011). Het ligt ongeveer 8 kilometer ten westen van Chepstow. Het dorp werd gesticht door de Romeinen als marktstad Venta Silurum in het gebied waar de Keltische stam Siluren verbleef. Van de Romeinse stad zijn nog significante resten te zien, waaronder de tot vijf meter hoge stadsomwalling en fundamenten van de forum-basilica, de Romeins-Keltische tempel en van enige huizen en winkels.

In de Romeinse tijd en in de vroege Middeleeuwen was het dorp een belangrijke plaats doordat het op een knooppunt van wegen ligt tussen belangrijke steden.
De huidige hoofdstraat door het dorp volgt de oude Romeinse oost-west weg; de andere straten volgen niet de Romeinse plattegrond. In het centrum van de Romeinse stad lag de 2e-eeuwse forum-basilica, ten noorden van de moderne begraafplaats en de middeleeuwse kerk St Stephen and St Tathan.

In de late elfde eeuw werd door de Normandiërs op de zuidoostelijke hoek van de Romeinse omwalling een motte gebouwd. Deze was vergeleken met de Romeinse omwalling relatief klein.

Zeker vanaf de tiende eeuw bevond zich in Caerwent een abdij. Het oudste deel van de kerk St Stephen and St Tathan dateert uit de dertiende eeuw.

Ten noorden van de kerk staat een oorlogsmonument ter herinnering aan de gevallenen van de Eerste Wereldoorlog. Het monument bestaat een vierkante basis met een obelisk waarop een bronzen lamp is bevestigd. Het monument is gebouwd op een Romeins fundament.

Plaats in Wales
Monmouthshire


text:
Raadha is a popular Bengali television Soap Opera that premiered on October 31, 2016, and airs on Zee Bangla. It is produced by Surinder Films and stars Aemila Sadhukhan and Ravi Shaw in lead roles and Monalisa Paul as the main antagonist. The show telecasts at Monday to Friday at 10:30 pm. The show aired at 6:00 pm, until it got a new timeslot at 10:30 pm because of Joyee replacing its old timeslot. The show went off air on 8 December 2017. It was replaced by Rangiye Diye Jao.

Cast
 Aemila Sadhukhan as Radharani Banerjee aka Raadha /Sonali Jaiswal
 Ravi Shaw as Krishna Raj Banerjee aka Krish
 Rupsa Chatterjee as Zaara Basu
 Dolly Basu as Shobha Banerjee / Abha (Double Role): Krish & Kakon's mother, Shobha's sister ( Krish and Kakon's aunt)
 Anindita Bose as Konkona/Kakon; Krish's sister
 Bodhisatwa Mukherjee as Subhendu Banerjee; Krish & Kakon's father
 Rohit Mukherjee as Dulal Bera; Raadha, Beena & Lokkhi's father,  Monorama's husband
 Tanuka Chatterjee as Monoroma; Radha's step mother & Beena-Lokkhi's mother, Dulal's second wife
 Shakuntala Barua as Krish's Grandmother
 Biplab Banerjee as Dibyendu Banerjee
 Abanti Dutta as Ramola Banerjee
 Jayashree Mukherjee Kaul as Shiuli Banerjee
 Nibedita Biswas / Soumi Chakraborty as Beena ; Dulal's and Monorama's daughter, Lokkhi's elder sister, Radha's step and Younger Sister
 Sakshi Dona Saha as Lokkhi ;Dulal and Monorama's second daughter, Beena's younger sister, Radha's step and Younger sister.
 Sohan Bandopadhyay as Siddhartha; Zaara's father
 Anindita Saha Kapileshwari as Anamika; Zaara's mother
 Tathagata Mukherjee as Ronojoy Sanyal
 Kaushambi Chakraborty as Rupsha
 Monalisa Paul as Sunny
 Sonamana Arinsha as Muskaan
Ahmad Harhash as Arun Mehra

References

External links
Official Website

2016 Indian television series debuts
Bengali-language television programming in India
Zee Bangla original programming


text:
Болгарев:
 Болгарев, Павел Тимофеевич (1899—1967) — советский учёный в области виноградарства.

 Болгарева, Полина Павловна (род. 1999) — российская хоккеистка.


text:
Sanskrit College and University (erstwhile Sanskrit College) is a state university located in Kolkata, West Bengal, India. It focuses on liberal arts, offering both UG and PG degrees in Ancient Indian and world history, Bengali, English, Sanskrit language, Linguistics, and traditional orientation learning (Advaita Vedanta) except Pali in which only UG degree is being offered.

History

Sanskrit College was founded on 1 January 1824, during the Governor-Generalship of Lord Amherst, based on a recommendation by James Prinsep and Thomas Babington Macaulay among others.

Mahesh Chandra Nyayratna Bhattacharyya, the scholar of Sanskrit, was the principal of the college for over 18 years. He was made a Companion of the Most Eminent Order of the Indian Empire (C.I.E.), and a member of the Most Eminent Order of the Indian Empire.

He played a crucial role in colonial Bengal's educational reformation. He revived the tol system in Sanskrit education, and introduced titles or "Upadhi".

The institution rose to prominence during the principalship of Ishwar Chandra Vidyasagar in 1851, who admitted students from other than the Brahmin and Baidya caste. In particular, the tol or traditional Indian training school model was incorporated as a department in the 1870s.

From 1824 until 1851 the college did not have the post of principal but was headed by a secretary. From 1851 the college was headed by a principal.

Transformation into a university
The Sanskrit College and University, West Bengal Bill 2015, aimed at transforming Sanskrit College into a university was passed in West Bengal Assembly on 17 December 2015.
The university was established vide The Sanskrit College and University, West Bengal Act 2015 on 19 February 2016 and became functional on 15 June 2016 when the first vice-chancellor, Dilipkumar Mohanta, joined the institute.

Campus
The Sanskrit College and University is located on College Street in central Kolkata, India. Its centrality is heightened by its proximity to Hindu School, Presidency University, Kolkata, the University of Calcutta, and the Indian Coffee House.

Organization and Administration

Governance
The governor of West Bengal is the chancellor of the Sanskrit College and University. The Vice-chancellor of the Sanskrit College and University is the chief executive officer of the university. Soma Bandyopadhyay is the current Vice-chancellor of the university.

Departments
Sanskrit College and University consist of the departments of Ancient Indian & World History, Bengali, English, Linguistics, Philosophy, Pali, Sanskrit, and Traditional Orientation Learning(Advaita Vedanta, Panini Vyakarana, and Sahitya).

Academics

Courses
Sanskrit College and University offer different undergraduate and postgraduate courses:

 Three-year Undergraduate Degree (B.A. Honours) courses: Ancient Indian & World History, Bengali, English, Linguistics, Philosophy, Pali, Sanskrit, Advaita Vedanta, Panini Vyakarana, and Sahitya.
 Two-year Postgraduate Degree (M.A.) Courses: Ancient Indian & World History, Bengali, English, Philosophy, Sanskrit, and Linguistics.
Two-year Acharya degree(equivalent to M.A.) in Traditional Orientation Learning (Advaita Vedanta).

Central Library
The central library of the Sanskrit College and University is a veritable goldmine for researchers. It contains over 2,00,000 books and 25,000 manuscripts, including several very rare manuscripts.  The university has also started a massive digitization program such that it can place these 25,000 manuscripts in the cultural commons.

Sanskrit Charcha Kendra, Nabadwip
The Sanskrit College and University has established a Sanskrit Charcha Kendra, in Nabadwip, Nadia, West Bengal. This state-of-the-art research center provides an opportunity to research scholars, and academicians to harvest the traditional Indic knowledge base already present in University's repository and to take Indological and Sanskrit studies to the future.

Notable alumni

Saradaranjan Ray
Bijoy Krishna Goswami
Surendranath Dasgupta
Krishna Kanta Handique
Mahanambrata Brahmachari
Bimal Krishna Matilal
Abanindranath Tagore
Ishwar Chandra Vidyasagar

See also
List of Sanskrit universities in India
Education in India
Education in West Bengal

References

External links

Academic institutions associated with the Bengal Renaissance
Universities and colleges in Kolkata
Educational institutions established in 1824
Schools in Colonial India
19th century in Kolkata
Sanskrit universities in India
1824 establishments in India


text:
Јужна Аустралија () је држава у оквиру Аустралије. Главни град Јужне Аустралије је Аделејд.

Историја
Први Европљани у Јужној Аустралији су били Холанђани, око 1627. Прву карту Јужне Аустралије нацртали су, 1802. године, Метју Флиндерс и Николас Баудин.

Јужна Аустралија је постала британска колонија. У то време у овом делу света живело је око 15.000 људи.

Постаје држава уједињене Аустралије 1901. године.

Географија
Јужна Аустралија се налази на јужној обали континентра и заузима 1.043.514 -{km²}-. Граничи се са свим осталим континенталним државама као и Северном Територијом. Са 1.138.833 становника највећи град је Аделејд а за њим следе Елизабет, Вајала и Гамбиер.

Привреда
Највише се гаји пшеница, воће и поврће. Веома је распрострањено и виноградарство. Позната јужноаустралијска вина се производе дуже од века у долини Бароса око реке Мери. Водећи регион у производњи воћа је Риверленд.

Развијено је и овчарство, претежно због производње вуне.

Богата су налазишта угља и природног гаса.

Највећи индустријски центар је регион око Аделејда.

Спорт
Аустралијски фудбал је најпопуларнији спорт. Јужна Аустралија држи рекорд по највећем броју фудбалера по глави становника у овом спорту. Два најпознатија клуба су Аделејд Краус и Порт Аделејд Пауер коју учествују у аустралијској фудбалској лиги. Утакмице ова два тима су веома посећене.

Крикет је такође веома развијен спорт у држави. Популарност фудбала је у порасту а најпознатији клуб је Аделејд Јунајтед.

Универзитети
 Универзитет Флиндерс
 Универзитет Аделејд
 Универзитет Јужне Аустралије

Спољашње везе

 Званична презентација
 Симболи
 Туризам

Државе у Аустралији


text:
Yoann Axel Cyriac Arquin (born 15 April 1988) is a French professional footballer who plays as a centre forward for Wuhan and the Martinique national team.

Club career

France
Arquin started his career with Nancy B.

Hereford United
Former Hereford United striker Guy Ipoua, recommended Arquin to the club in the summer of 2011 and after enjoying a successful trial, Arquin joined Hereford United on a free transfer on 25 July 2011.

Arquin scored his first goal for Hereford on 9 August, in a first round League Cup victory against Brentford. Over the rest of the season he scored 7 more times, including winners against Dagenham & Redbridge and 2 goals in the 3–0 victory over Crawley Town. However his efforts were not enough to prevent Hereford's relegation on the final day of the season to the Football Conference.

People have compared Arquin to former Hereford striker Mathieu Manset, who left the club in January 2011, to join Reading.

Notts County
After leaving Hereford in the summer, Arquin became Notts County's 8th signing in preparation for the 2012–13 season on 11 July 2012. He signed a one-year contract, with the option of an extra 12 months. He scored his first goal in the 2–2 friendly against rivals Nottingham Forest on 7 August 2012. He made his competitive debut for Notts County in the Capital One League Cup game against Bradford City. In his league debut Arquin scored to make it 2–0 against Crewe but minutes later got sent off for kicking out at Ashley Westwood. Arquin made his return to league action against Shrewsbury Town where his superb run set up Lee Hughes to score the winning goal. He then scored a brace in a 3–0 win over Portsmouth. Arquin scored his fourth goal for the club against Coventry with a fine curling effort to put his team 2–0 up. After going over 5 games without a goal, Arquin finally scored his ninth goal for the club in a 3–1 win over Colchester after he headed in from a corner. He finished the 2012–13 season as Notts County's top goalscorer picking up the Golden Boot award at the end of season ceremony. Arquin also picked up the goal of the season award for his stunning volley against Rotherham United.

Arquin scored his first goal of the 2013–14 season in a 4–2 defeat to Peterborough United. In the next game against Walsall, he came off the bench and headed in Alan Sheehan's cross to equalise the scores. The match finished 1–1 and secured Notts County's first point of the season. On 27 August 2013, he scored a header against Liverpool in a 4–2 defeat at Anfield in the League Cup.

Ross County
On 15 January 2014, Arquin joined Scottish club Ross County on a 1-year contract. He scored a goal on his debut in a home match against Dundee United on 18 January 2014, in what was a 3–0 win for the hosts.

Arquin left Ross County when his contract expired on 2 January 2015.

St Mirren
On 14 January 2015, Arquin signed for St Mirren until the end of season 2014–15. Arquin received a straight red card after 37 minutes of his debut, a 2–1 away victory against his previous club Ross County, on 17 January 2015 – however on appeal this was later reduced to a yellow card. Arquin left Saints on 29 May 2015 after an unsuccessful spell with the club, making 12 appearances and scoring no goals.

1461 Trabzon
On 22 July 2015, Arquin signed a two-year contract for Turkish club 1461 Trabzon who play in the TFF First League.

Syrianska FC
On 27 July 2016, Arquin signed a rest-of the-season contract for Swedish club Syrianska FC who play in Superettan.

Mansfield Town
Arquin returned to English football in December 2016, joining Mansfield Town. He was released by Mansfield at the end of the 2016–17 season.

Kaisar
In January 2018, Arquin went on trial with Kazakhstan Premier League club FC Kaisar, signing a one-year contract with them on 28 January 2018.

Yeovil Town
On 2 August 2018, Arquin signed for League Two side Yeovil Town on a six-month contract following a successful trial. At the end of the 2018–19 season, Arquin was released by Yeovil following the club's relegation from the Football League.

Style of play
Arquin is a strong player known to be good in the air and comfortable using both feet. Notts County defender Dean Leacock likened Arquin to Nicolas Anelka. "A lot of us call him Anelka because he's got so much skill – and he's quite stroppy too!".

Career statistics

Club

International

International goals
As of match played 15 July 2017. Martinique score listed first, score column indicates score after each Arquin goal.

References

External links

1988 births
Living people
Footballers from Le Havre
French footballers
Martiniquais footballers
Martinique international footballers
Association football forwards
AS Nancy Lorraine players
FC Nantes players
Quimper Kerfeunteun F.C. players
Paris Saint-Germain F.C. players
Red Star F.C. players
Hereford United F.C. players
Notts County F.C. players
Ross County F.C. players
St Mirren F.C. players
1461 Trabzon footballers
Syrianska FC players
Mansfield Town F.C. players
FC Kaisar players
Yeovil Town F.C. players
Heilongjiang Ice City F.C. players
Wuhan F.C. players
Championnat National 2 players
English Football League players
Scottish Professional Football League players
TFF First League players
Superettan players
Kazakhstan Premier League players
China League One players
Chinese Super League players
2013 CONCACAF Gold Cup players
2014 Caribbean Cup players
2017 CONCACAF Gold Cup players
French expatriate footballers
Expatriate footballers in England
Expatriate footballers in Scotland
Expatriate footballers in Turkey
Expatriate footballers in Sweden
Expatriate footballers in Kazakhstan
Expatriate footballers in China


text:
Žedanjsko je naselje u općini Srebrenica, Republika Srpska, BiH.

Stanovništvo
Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 306

 Bošnjaci - 305
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 1

Naselja u Republici Srpskoj


text:
, née le  dans l'ancienne municipalité de , dans l'actuel quartier de Ueno à Tokyo, est une actrice japonaise. Son vrai nom est .

Biographie

Hitomi Nakahara remporte en 1953 la première édition du , un concours annuel organisé par la société de production Tōei de 1953 à 1969 pour découvrir de nouveaux acteurs. Elle fait ses débuts en tant qu'actrice en 1954 dans Wakamono yo! Koi o shiro de Kiyoshi Saeki.

Hitomi Nakahara a interprété plus de cent-dix rôles au cinéma depuis 1954, dont une centaine dans les années 1950 et 1960.

Filmographie sélective
 1954 :  de Kiyoshi Saeki
 1954 :  de Shigehiro Ozawa
 1955 :  de Shigeo Tanaka
 1955 :  de Miyoji Ieki
 1955 :  de Yasuki Chiba
 1955 :  de Sadatsugu Matsuda
 1955 : ,  segment de Hideo Suzuki
 1955 :  de Yasuki Chiba
 1955 :  de Kiyoshi Saeki
 1956 :  de Tomu Uchida
 1956 :  de Satsuo Yamamoto
 1956 :  de Kiyoshi Saeki
 1956 :  de Shigehiro Ozawa
 1956 :  de Miyoji Ieki
 1957 :  de Tadashi Imai : Yoshino Tamura
 1957 :  de Sadatsugu Matsuda
 1957 :  de Kiyoshi Saeki
 1957 :  de Tadashi Imai : Mitsuko Miyauchi
 1958 :  de Masahiro Makino
 1958 :  de Tadashi Sawashima
 1958 :  de Torajirō Saitō
 1958 :  de Torajirō Saitō
 1959 :  de Miyoji Ieki
 1960 :  de Tadashi Imai
 1961 :  de Kinji Fukasaku
 1961 :  de Kinji Fukasaku
 1962 :  de Tai Katō
 1962 :  de Kinji Fukasaku
 1963 :  de Miyoji Ieki
 1963 :  de Kunio Watanabe
 1982 :  de Tadashi Imai
 1982 :  de Yasuzō Masumura
 1987 :  de Shinji Sōmai
 2003 :  de Hideo Onchi : Tose
 2003 :  de

Notes et références

Liens externes

Actrice japonaise
Naissance en juillet 1936
Naissance à Taitō
Nom de scène


text:
Le recensement de la population de 2001 (en ), est un recensement de la population, en Grèce, effectué par l'Autorité statistique hellénique, au nom de l'État grec, le . Le précédent recensement de la Grèce remonte à 1991. La population réelle, dans l'ensemble de la Grèce, s'éleve à  tandis que la densité de population est de .

Références

Voir aussi

Articles connexes
 2001 en Grèce
 Démographie de la Grèce

Liens externes

Source de la traduction

Démographie en Grèce
2001 en Grèce
Recensement en Grèce


text:
Джозеф Роланд Барбера (; 24 березня 1911, Нью-Йорк, США — 18 грудня 2006, Лос-Анджелес) — американський аніматор, художник мультиплікації, художник сценарного відділу кіностудії, режисер, продюсер та співзасновник, разом з Вільямом Ганною, компанії Hanna-Barbera.

Біографія
Джозеф Барбера народився у США, в районі Маленька Італія (Нью-Йорк) від батьків Сицилійського походження.

Почав свою кар'єру газетним художником. 1929 року Джозеф побачив у кінотеатрі новий мультфільм Волта Діснея «Танець кістяків» і був вражений цією картиною настільки, що захотів особисто зустрітися з Волтом. Однак, зустріч не відбулася, але Джозеф тепер твердо вирішив стати мультиплікатором. 1930 року він влаштовується у студію до Макса Флейшера (Max Fleischer), де починає кар'єру з чистильника целулоїдних листів, потім стає художником-фазовщиком. Незабаром Джозеф пішов зі студії Флейшера та перебрався до мультвідділу Вана Беурена (Van Beuren), де почав працювати також сценаристом мультфільмів. 1935 року, коли студія Вана Беурена була на межі провалу, Джозеф влаштувався до мультиплікаційного відділу Пола Террі — TerryToons, де продовжив роботу сценаристом. 1937 року Джо перебрався на студію «Metro-Goldwyn-Mayer», де незабаром познайомився з тамтешнім режисером-мультиплікатором Вільямом Ганною (William Hanna) — з того часу вони працювали разом. 1940 року у прокат вийшов перший мультфільм з Томом (правда, тоді кота звали Джаспер) та Джері. Відомий мультсеріал приніс Джо Барбері і Вілу Ганні 7 премій «Оскар».

У 1955 році спільно з Ганною та Квімбі Барбера взяв участь у створенні постапокаліптичного мультфільму Доброчесність людей — рімейк мультфільму «Мир на Землі» 1939 року. Цей мультфільм став останнім для Фреда Квімбі.

1957 року Джо Барбера та Вільям Ганна організували свою власну мультстудію «Hanna-Barbera», Яка випустила величезну кількість всіляких мультсеріалів для телебачення, серед них «Джетсони», «Флінстоуни», «Ведмедик Йогі» та інші. У середині 1980 років студія припинила своє існування, і Барбера з Ганною перебралися в анімаційний відділ Warner Bros. У 1990 роки Барбера був виконавчим продюсером багатьох стрічок, що виходили у цьому анімаційному відділі у той час. Остання значна робота Джозефа Барбери вже після смерті свого постійного соратника Вільяма Ганни, померлого 2001 року, — коротенька стрічка з Томом та Джеррі «The Karateguard».

Помер у віці 95 років у власному будинку у Лос-Анджелесі, Каліфорнія, закінчуючи успішну сімдесятирічну кар'єру у мультиплікації. Його дружина, Шейла, була поруч з ним в цей час за повідомленням представника Warner Brothers Гері Мирина.

Бібліографія
 Autobiography: My Life In Toons (1994), опубліковано видавництвом Turner Publishing
 Hanna Barbera Cartoons — написано Михайлом Меллорі

Див. також
 Вільям Ганна
 Hanna-Barbera

Примітки

Посилання
 Джозеф Барбера (Joseph Barbera).

 Joseph Barbera profile from Tom and Jerry Online
 Hanna Barbera Studios
 Obituary at BBC news

Померли в Лос-Анджелесі
Випускники Інституту Пратта
Телепродюсери США
Американці сицилійського походження
Поховані на цвинтарі «Форест-Лаун»


text:
, né le  à Dax et mort le  dans la même ville, est un joueur français de rugby à XV qui évolue au poste de demi de mêlée.

Biographie
Jean Loustau est né le  à Dax, un an après son frère Marcel. Ils commencent la pratique du rugby à XV à l'école supérieure de Dax dès la saison 1915-1916, au sein de l'équipe scolaire des Genêts. En 1918, il décroche le  le titre de champion de France scolaire aux côtés de son frère et de Charles Lacazedieu, aux dépens du lycée de Dijon sur le terrain de Saint-Cloud ; il évolue alors au poste de demi d'ouverture.

Reconverti ensuite en tant que demi de mêlée, il devient l'une des figures de l'équipe première de l'US Dax, formant une charnière reconnue auprès de Charles Lacazedieu. Il est décrit sur le terrain comme

Jean Loustau ne connaît pas de cape officielle avec l'équipe de France, au contraire de son frère Marcel. Il porte néanmoins le maillot national en tant qu'international militaire, entre autres en 1922 et 1923 aux côtés de l'ouvreur dacquois Lacazedieu. Il est également appelé en match de sélection avec « France B », entre autres le  à Agen, auprès des Dacquois Biraben, Lacazedieu, et en face de son frère Marcel et de Guichemerre.

Il met un terme à sa carrière de joueur vers la fin des années 1920. Parmi ses activités extra-sportives, il est correspondant local auprès du quotidien La Dépêche.

Il meurt le  dans sa ville natale.

Notes et références

Bibliographie

Joueur français de rugby à XV
Joueur de l'US Dax
Demi de mêlée (rugby à XV)
Naissance en avril 1901
Naissance à Dax
Décès en janvier 1958
Décès à Dax
Décès à 56 ans


text:
Sowerbyella fagicola är en svampart som beskrevs av J. Moravec 1973. Sowerbyella fagicola ingår i släktet Sowerbyella och familjen Pyronemataceae.   Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skålsvampar
fagicola


text:
Suncups are bowl-shaped open depressions into a snow surface, normally wider than they are deep. They form closely packed, honeycomb, often hexagonal patterns with sharp narrow ridges separating smoothly concave hollows. For a given set of suncups, the hollows are normally all around the same size, meaning that the pattern is quasi-periodic on 20–80 cm scales. The depressions are typically 2–50 cm deep.

Suncups form during the ablation (melting away) of snowy surfaces. It is thought they can form in a number of different ways. These include melting of clean snow by incident solar radiation in bright sunny conditions, but also during melting away of dirty snow under windy or overcast conditions, during which particles in the snow accumulate on the crests between hollows, insulating them.

See also
 Penitente (snow formation), another snow ablation texture

References

Glaciology
Snow or ice weather phenomena


text:
La medalla conmemorativa de la campaña mexicana en 1862 (en francés Médaille commémorative de l'expédition du Mexique) fue establecida por un decreto del 29 de agosto de 1863. Esta condecoración fue otorgada a todos aquellos que participaron en la operación emprendida por Napoleón III en México para tratar de crear, como contrapeso a los Estados Unidos, una nación de inspiración europea y establecer un Estado soberano en cuyo cabeza estaría Maximiliano de Habsburgo.

Cinta
Marfil con una cruz de San Andrés con una banda roja y una banda verde y superpuesta un águila azteca con una serpiente en su pico y garras.

Medalla
La medalla realizada en plata es un disco con la cara de Napoleón III mirando hacia la derecha, rodeado de una corona de laurel. Bajo el cuello del emperador aparece la firma del diseñador 'BARRE' (Albert Désiré Barre). En la parte posterior el rubro de "EXPEDITION DU MEXIQUE" y debajo de la fecha "1862-1863" en una banda circular, cuyo centro estaban los nombres de batallas históricas : CUMBRES, CERRO-BORREGO, SAN-LORENZO, PUEBLA, MEXICO.

Galería

Galardonados notables (lista parcial)
Vitalis Pacha
Mayor Napoléon-Charles Bonaparte
Gaston de Galliffet
Mariscal de Francia Élie Frédéric Forey
General Pierre Émile Arnaud Édouard de Colbert-Chabannais
General Gustave Léon Niox
General Jean François Jules Herbé
General Armand Alexandre de Castagny
General Philippe Marie André Roussel de Courcy
General Auguste Mercier
General Édouard Aymard
AlmiranteHenri Rieunier
Contraalmirante Benjamin Jaurès
Coronel Charles Nicolas Friant
Coronel Charles Paul Narcisse Moreau
Capitán de navío Henri Rivière

Enlaces externos

Segunda Intervención Francesa en México
Condecoraciones militares de Francia


text:
Alcanena e Vila Moreira (llamada oficialmente União das Freguesias de Alcanena e Vila Moreira) es una freguesia portuguesa del municipio de Alcanena, distrito de Santarém.

Historia

Fue creada el 28 de enero de 2013 en aplicación de una resolución de la Asamblea de la República de Portugal promulgada el 16 de enero de 2013 con la unión de las freguesias de Alcanena y Vila Moreira, pasando a estar situada su sede en la antigua freguesia de Alcanena.

Demografía

Referencias

Enlaces externos

Freguesias de Alcanena


text:
Pomníku padlým v první světové válce s názvem Plačící matka stojí v městském parku ve Šlapanicích v okrese Brno-venkov. Je chráněn jako kulturní památka ČR.

Historie
V roce 1924 akademický sochař Josef Kubíček vytvořil pomník padlým šlapanickým vojínům v první světové válce pod názvem Plačící matka. Na pomníku bylo vyryto 84 jmen šlapanických mužů; na frontě padlo třicet mužů, úředně bylo prohlášeno za mrtvé jedenáct a osm za nezvěstné, na následky zranění na frontě zemřelo doma osm a dvacet sedm v cizině. Péči Komitétu pro postavení pomníku občanům ze Šlapanic, padlým ve světové válce, pod vedením ruského legionáře Jana Duchaně, byl pomník v roce 1924 postaven. Pomník je veden v Centrální evidenci válečných hrobů pod číslem CZE-6216-17453.

Popis
Ve čtvercové ohrádce s půlkruhově vydutou přední části stojí postava ženy, která představuje truchlící matku hledající hrob svého muže a syna.

Na čtvercovém podstavci s jednoduchou římsou je vysoká podnož ve tvaru skály, která znázorňuje stupňovitý terén. Na skále jsou plasticky zobrazené navršené prapory, helmy a kříže. Na této mohyle stojí postava ženy v nadživotní velikosti stojící v kontrapostu s nakročenou pravou nohou, nakloněnou dopředu se sepjatýma rukama v klíně. Oděv představuje splývavý jednoduchý šat a halenu.

Pod plastickou výzdobou je nápis:

Po stranách soklu a vzadu jsou nápisy se jmény padlých. Jméno nezvěstného vojína Františka Fialy bylo později z pomníku vymazáno. Ze SSSR se totiž po čtyřiceti dvou letech vrátil do Šlapanic se svou ženou a synem.

Použitým materiálem je pískovec a umělý kámen.

Odkazy

Reference

Související články

 Seznam kulturních památek v okrese Brno-venkov
 Seznam kulturních památek ve Šlapanicích

Šlapanice
Kulturní památky v okrese Brno-venkov
Stavby ve Šlapanicích
Postaveno v Česku 1924
Pomníky a památníky válek v Jihomoravském kraji


text:
Das Aquädukt von Buc () diente dazu, das auf dem Plateau von Saclay im Süden von Versailles gesammelte Wasser zu den Wasserspielen im Park von Versailles zu leiten und damit die Wasserversorgung des Schlossparks zu verbessern.

Das Aquädukt quert in der Gemeinde Buc das Tal der Bièvre. Die D 938 führt unmittelbar an dem Aquädukt entlang. Das oberirdische Bauwerk hat zwischen seinem nördlichen () und seinem südlichen Ende () eine Länge von 580 m. Es hat 19 Rundbögen, die 9 m weit und bis zu 21 m hoch sind. Sein Wasser fließt in einem 1 m breiten und 1,9 m tiefen, mit Steinplatten abgedeckten Kanal.

Das Aquädukt von Buc wurde auf Veranlassung von Ludwig XIV. in den Jahren 1684 bis 1686 unter dem Minister Louvois nach dem Entwurf von Jules Hardouin-Mansart unter der Leitung von Thomas Gobert von dem Régiment Royal de Normandie erbaut. Zunächst hatte man versucht, das Tal mit einem Düker zu queren, dessen Rohre aber dem Wasserdruck nicht standhielten. Deshalb wurde der Talboden mit einem Erddamm aufgeschüttet und auf ihm das Aquädukt gebaut.

Das Aquädukt von Buc steht seit 1952 unter Denkmalschutz.

Weblinks

Einzelnachweise

Buc
Brücke in der Île-de-France
Brücke in Europa
Erbaut in den 1680er Jahren
Buc
Monument historique seit 1952
Aquadukt


text:
Trachelipus nodulosus is een pissebed uit de familie Trachelipodidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1838 door Cathrin Koch.

Trachelipodidae


text:
Breviscapus trilobus is een muggensoort uit de familie van de glansmuggen (Psychodidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1899 door Kincaid.

Motmuggen


text:
Mudżun – w historycznej literaturze arabskiej to frywolne, erotyczne miniatury literakie. Zawierają treści ocierające się o pornografię zarówno w wydaniu heteroseksualnym jak i homoseksualnym. Język tych utworów nasycony jest bogatym słownictwem erotycznym.

Zobacz też
 Księga tysiąca i jednej nocy
 Kamasutra

Bibliografia
 Wiebke Walther Historia literatury arabskiej, Wydawnictwo Naukowe PWN, Warszawa 2007, , s. 68-69

Literatura arabska


text:
Symplocarpus renifolius är en kallaväxtart som beskrevs av Heinrich Wilhelm Schott och Nikolai Nikolaievich Tzvelev. Symplocarpus renifolius ingår i släktet Symplocarpus och familjen kallaväxter. Inga underarter finns listade.

Källor

Kallaväxter
renifolius


text:
Das Dominikanerinnenkloster Salernes ist seit 1980 ein Kloster der Dominikanerinnen in Salernes, Département Var, Bistum Fréjus-Toulon in Frankreich.

Geschichte
Fromme Frauen aus der Tarentaise bildeten in den Jahren ab 1975 eine Schwesterngemeinschaft, die sich am kontemplativen Charisma der Dominikanerinnen orientierte. 1980 bot ihnen Erzbischof André-Georges Bontems von Chambéry, der zuvor das Bistum Tarentaise geleitet hatte, ein Anwesen in Challes-les-Eaux an, zwischen Chambéry und Montmélian, wo es bis zur Französischen Revolution ein frühes Dominikanerkloster gegeben hatte. Die Gemeinschaft nannte sich Notre-Dame de Clarté (Maria Licht). Ihr Gründungshaus in Challes-les-Eaux wurde 2015 geschlossen.

Schon früh ging eine Gruppe der Gründergemeinschaft in das Provence-Städtchen Salernes und baute, als die ursprüngliche Unterkunft zu klein wurde, westlich der Stadt (2, Quartier de la Combe) eine geräumige Kirche und ein Kloster samt Kapelle (Einweihung durch Bischof Joseph Madec 1997 und 1999). Hier befinden sich inzwischen Mutterhaus und Noviziat der Gemeinschaft. Die Nonnen betreuen insbesondere Gäste auf Zeit, die ein traumatisches Erlebnis zu verarbeiten haben.

Literatur
Louis Porte: Histoire du diocèse de Fréjus-Toulon. Editions du Lau 2017, S. 260 (Bild).

Weblinks
Webauftritt des Klosters, französisch
Seite des Bistums zum Kloster, französisch
Situierung
Nachricht zur Auflösung des Klosters Challes-les-Eaux, französisch

Salernes
Gegründet 1980
Salernes
Salernes
Organisation (Département Var)


text:
Джордж Едвард Клінтон (;  22 липня 1941) — американський співак, автор пісень, бендлідер, музичний продюсер. Його гурт «Парламент-Фанкаделік» (який був створений, як об'єднання гуртів «Парламент» та «Фанкаделік») розвинув у 1970-их роках еклектичний стиль фанк-музики, рисами якої були: наукова фантастика, чудернацьке вбрання, психоделічна культура та специфічний гумор. Він розпочав свою сольну кар'єру, випустивши у 1982 році альбом «Computer Games», чим в 1990-их надихнув хіп-хоп та Джі-фанк музикантів і реперів. Його вважають, так само, як Джеймса Брауна та Слай Стоуна, одним із інноваторів та піонерів музики у стилі фанк. В 1997-му році його ім'я разом з іменами інших 15 учасників «Парламент-Фанкаделік» було занесено до Зали слави рок-н-ролу. В 2019 році йому та учасникам «Парламент-Фанкаделік» планується вручити «Премію Греммі за досягнення протягом життя».

Кар'єра

Ранні роки
Клінтон народився у Каннаполісі (Північна Кароліна), виріс в Плейнфілді (Нью-Джерсі) і наразі проживає в столиці Флориди. В підлітковому віці, випрямляючи волосся в барбершопі, створив власний гурт під назвою «The Parliaments», яка виконувала ду-вопову музику, надихнувшись Frankie Lymon & The Teenagers.

Захід Плейнфілду колись був домом для барбершопу «Silk Palace», що знаходився за адресою 216 Plainfield Avenue, яким частково володів Клінтон, де персоналом були різні учасники «Парламент-Фанкаделік». Це було «місцем зустрічі всіх місцевих музикантів та співаків» для ду-воп, соул, рок та прото-фанкової музичної сцени Плейнфілду 50-х та 60-х.

1960-і та 1970-і роки
На деякий час Клінтон став піснярем працюючи на «Мотаун Рекордз». Незважаючи на комерційні невдачі і один хіт («(I Wanna) Testify», 1967), аранжуючи та продюсуючи сингли на багатьох незалежних соул-лейблах Детройту, «The Parliaments», зрештою, досягли визнання під іменами «Парламент» та «Фанкаделік» в 1970-их роках. Ці два гурти увібрали в себе риси таких музикантів, як Джимі Гендрікс, Sly & the Family Stone, Френк Заппа, Джеймс Браун, вивчаючи та пробуючи різні звуки, технології та ліризм. Клінтон та «Парламент-Фанкаделік» домінували в різноманітних стилях музики протягом 70-их, маючи понад 40 R&B хітів і три платинових альбоми.

З 1971 до кінця 1973-го року Клінтон та декілька інших учасників гурту оселилися в Торонто. Протягом цих років в Торонто вони вдосконалили свої публічні виступи та записали альбом «America Eats Its Young», на якому вперше був гостьовим музикантом Бутсі Коллінз.

1980-і роки
У 1980-х роках Клінтон почав стикатися з юридичними труднощами, що виникли у зв'язку з придбанням лейблу «Парламенту» «Casablanca Records» компанією «PolyGram». Він записав кілька сольних альбомів, хоча в цих альбомах було вказано співробітництво з основними музикантами «Парламент-Фанкаделік». Цей період кар'єри був зіпсований численними правовими проблемами, що призвели до фінансових труднощів, пов'язаних з проблемами роялті та авторських прав, особливо з «Bridgeport Music», які, як Клінтон стверджує, по-шахрайськи отримали авторські права на велику кількість його робіт.

В 1982 році Клінтон підписав угоду з «Capitol Records» під двома різними іменами: його власним, як сольний музикант, а також, як учасник гурту «P-Funk All-Stars», випускаючи «Computer Games» під власним іменем того ж року. Сингл «Loopzilla» потрапив до ТОП-20 в R&B чартах, після чого «Atomic Dog» став #1 в R&B чартах та #101 в поп чартах. Протягом наступних чотирьох років Клінтон випустив ще три студійних альбоми («You Shouldn't-Nuf Bit Fish», «Some of My Best Jokes Are Friends» та «R&B Skeletons in the Closet»), а також концертний альбом «Mothership Connection (Live from the Summit, Houston, Texas)». Три сингли («Nubian Nut», «Last Dance» та «Do Fries Go with That Shake?») потрапили до R&B чартів в ТОП-30.

Також він видатний музичний продюсер, який працює майже над всіма альбомами, в яких бере участь, також він продюсував альбоми для Бутсі Коллінза, «Ред-Хот-Чилі-Пепперс» та інших. В 1985 «Ред-Хот-Чилі-Пепперс» взяли його продюсувати їхній альбом «Freaky Styley», тому що учасники гурту були великими фанатами Джорджа Клінтона та фанку загалом. Клінтон написав вокальну партію та текст до головної пісні, що спочатку планувалася бути, як композиція без тексту. Альбом не став достатньо комерційно успішним на той час. В 1987-му році Клінтона запросили написати пісенний мотив «You're Thinking Right» для «Шоу Трейсі Ульман».

Вплив
Протягом середини і до кінця 1980-их багато хіп-хоп артистів та реперів казали, що ранні роботи Клінтона вплинули на їхню творчість та них особисто. Разом з Джеймсом Брауном, пісні Клінтона та «Парламент-Фанкаделік» часто семплувалися продюсерами

В 1989 році Клінтон випустив альбом «The Cinderella Theory» на лейблі Прінса «Paisley Park Records». За ним в 1993 був випущений «Hey, Man, Smell My Finger». Після цього Клінтон підписав контракт з «Sony 550 Music» і випустив «T.A.P.O.A.F.O.M. (The Awesome Power of a Fully Operational Mothership)» в 1996 році.

1990-і та 2000-і роки
В 1994 Клінтон працював над деякими треками з альбому «Give Out But Don't Give Up» шотландського гурту «Primal Scream». В 95-му році Клінтон співав «Mind Games» на альбомі «Working Class Hero: A Tribute to John Lennon». В дев'яностих він з'являвся в таких фільмах, як «Міст Графіті» (1990), «Домашня вечірка» (1990), «PCU» (1994), «Чудовий бургер» (1997), «Біла Ворона» (1999). В 1997 році він з'являється в ролі самого себе на шоу «Космічний привид» на телеканалі «Cartoon Network». Також він озвучував Фанктіпуса у відеогрі 2004-го року «Grand Theft Auto: San Andreas», де також була його пісня «Loopzilla».

Відомий американський репер Dr. Dre найбільше семплував біти Клінтона, щоб створити власний стиль Джі-фанку. В 1999 році Клінтон співпрацював з Ліл Кім та Фредом Дерстом для створення синглу «Get Naked» рок-гурту «Methods of Mayhem».

Відображаненням впливу Клінтона на хіп-хоп та реп індустрію є те, що він працював разом з Тупаком над піснею «Can't C Me» з альбому «All Eyez on Me»; з Айс К'юбом над над треком з альбому «Lethal Injection» «Bop Gun (One Nation)» та кліпом до нього; з дуетом «Outkast» над піснею «Synthesizer» з альбому «Aquemini»; з Редманом над треками «J.U.M.P.» з альбому «Malpractice; Souls of Mischief», «Mama Knows Best» з альбому «Trilogy: Conflict, Climax, Resolution; Killah Priest», «Come With me» з альбому «Priesthood»; з Wu-Tang Clan над треком «Wolves» з альбому «8 Diagrams».

Клінтон створив лейбл «The C Kunspyruhzy» у 2003 році. У нього було камео в першій серії другого сезону («Where Were We?») серіалу «Як я зустрів вашу маму» у 2006-му році.

Також він з'явився на альбомі Снуп Доґґа «Tha Blue Carpet Treatment», що був випущений в 2007 році. Також він був суддею на п'ятій річниці «The Independent Music Awards», щоб підтримати кар'єру молодих та незалежних музикантів.

16 вересня 2008-го року Клінтон випустив сольний альбом «George Clinton and His Gangsters of Love» на лейблі «Shanachie Records». На нього, більше, як на альбом каверів, також були запрошені Слай Стоун, Ель Дебарж, «Ред-Хот-Чилі-Пепперс», репер Різза, Карлос Сантана, Кім Баррелл та інші.

10 вересня 2009 року BMI вручили Клінтону Urban Icon Award. На церемонії нагородження були присутні колишні колеги, що працювали з «Парламент-Фанкаделік», такі, як Бутсі Коллінз, Біґ Бої та Cee Lo Green.

Також в 2009 році його ім'я було занесено до Музичної зали слави Північної Кароліни.

2010-і роки
7 березня 2010-го року Клінтон озвучив різнокольорову інопланетну версію самого себе у «Freaknik: The Musical», що продюсував T-Pain.

В травні 2012 року йому дали ступінь Доктора музики в музичному коледж Берклі. Коли почався концерт, він приєднався до ансамблю, щоб виконати такі хіти, як «Testify», «Give Up the Funk» та «One Nation Under a Groove». До нього приєдналися давні гравці на духових інструментах Бенні Кован та Ґреґ Томас.

Клінтон з'явився в якості гостя на телевізійному шоу «Loiter Squad» в 2013 році.

27 червня 2015 року Клінтон приєднався до Марка Ронсона, Мері Джей Блайдж та Grandmaster Flash на фестивалі в Гластонбері для виконання хіту Марка Ронсона «Uptown Funk». Клінтон також з'являється в пісні Кендріка Ламара «Wesley's Theory» з альбому «To Pimp a Butterfly».

В березні 2017 році Клінтон з'явився на «FishCenter Live».

В 2018 році Клінтон та «Парламент-Фанкаделік» планували очолити сьомий щорічний музичний фестиваль, який проходить в місті Бойсе. «Парламент» оголосив про реліз нового альбому «Medicaid Fraud Dogg» в березні 2018. Він побачив світ 22 травня.

У квітні 2018 року Клінтон оголосив, що відмовиться від гастролей у травні 2019. «Білборд» повідомили, що нещодавно музикант переніс операцію, але це було не головною причиною того, що Клінтон не виступав.

В грудні 2018 Національна академія мистецтва і науки звукозапису оголосила, що Клінтону та «Парламент-Фанкаделік» вручать «Премію Греммі за досягнення протягом життя» 11 травня 2019 року.

Клінтон працював з Flying Lotus над альбомом «Flamagra», який був випущений 24 травня 2019 року.

Особисте життя
Клінтон одружився з Стефані Лінн Клінтон в 1990-му році. В лютому 2013-го року він подав на розлучення.
Зараз він одружений з Карлон Томпсон-Клінтон, яка була його менеджером понад 10 років.
1 лютого 2010-го року його 50-річного сина знайшли мертвим у будинку, що у Флориді. Згідно зі звітом поліції, він помер з природних причин і був мертвим вже декілька днів.

Примітки

Композитори США
Гітаристи США
Музичні продюсери США
Виконавці, включені в Зал слави рок-н-ролу
Музиканти Capitol Records
Співаки Детройта


text:
Gaspare Oliverio (* 5. Oktober 1887 in San Giovanni in Fiore, Kalabrien; † 5. Januar 1956 in Locri) war ein italienischer Archäologe.

Leben
Er studierte an der Universität Neapel. 1913 wurde er Stipendiat an der Scuola Archeologica Italiana di Atene und forschte auf Kreta. 1914 wurde er Inspektor der Antiken in der Kyrenaika, von 1923 bis 1925 und von 1926 bis 1936 war er Soprintendente der Antiken in der Kyrenaika. In dieser Zeit arbeitete er vor allem in Kyrene. 1933 wurde er Privatdozent, im Dezember 1933 außerordentlicher Professor für Klassische Archäologie an der Universität Florenz, 1935 wechselte er als ordentlicher Professor an die Universität Rom.

Literatur

Klassischer Archäologe
Hochschullehrer (Universität La Sapienza)
Mitglied des Deutschen Archäologischen Instituts
Italiener
Geboren 1887
Gestorben 1956
Mann


text:
Bianca Shomburg (Hiddenhausen, 17 de setembro de 1974-) é uma cantora alemã, conhecida por ter representado a Alemanha no Festival Eurovisão da Canção 1997.

Em 1996, participou e venceu no concurso de talentos European Soundmix Show, como resultado ganhou um contrato com o produtor Harold Faltermeyer e lançou o seu primeiro single "I Believe in Love". Em 1997, entrou na seleção alemã para a Eurovisão com a canção In 1997 "Zeit", composta pelo famoso par Ralph Siegel e Bernd Meinunger que tinha sido originalmente escrita para Esther Ofarim. "Zeit" foi a clara vencedora da final alemã e ela ganhou o direito de representar a Alemanha no Festival Eurovisão da Canção 1997, que teve lugar em Dublin, em 3 de maio desse ano. A canção teve uma classificação desapontante, pois não foi além do 18.º lugar (entre 25 participantes).

Shomburg após a Eurovisão lançou um álbum em inglês, intitulado It's My Time, que foi um fracasso de vendas e que permanece como seu único álbum. Shomburg foi incapaz de conseguir lançar-se comercialmente na vida musical. Por onsequência, afastou-se da ribalta musical, se bem que ela tenha cantado no reality show Deutschland sucht den Superstar. Desde 2008, Shomburg tem estado a trabalhar com a banda de country rock Nashfield.

Discografia

Singles
 1996: "I Believe in Love"
 1997: "Zeit"
 1997: "Only Your Love"
 1998: "Ich lieb' dich mehr"
 1999: "Ich glaub' noch immer an Wunder"

Álbuns
 1997: It's My Time

Ligações externas
  Página oficial da cantora
  Página de Nashfield

Participantes do Festival Eurovisão da Canção
Cantores da Alemanha


text:
Les curses amb tanques són unes de les principals proves de l'atletisme. Són diferents curses de velocitat en les quals els atletes han de superar una sèrie d'obstacles de fusta i metall (o plàstic i vidre), anomenats tanques, per arribar a la meta. Les distàncies de les curses de tanques, així com les altures de les pròpies tanques, varien segons la distància de la prova, el sexe i l'edat dels atletes.

Proves
A l'aire lliure, hi ha tres distàncies totes amb deu obstacles: el 100 metres tanques per a dones amb tanques de 84 cm d'alçada, els 110 metres tanques per a homes amb obstacles de 106,7 cm i els 400 metres tanques per a les dues categories amb obstacles de 76,2 cm per a les dones i 91,4 cm per als homes.

Característiques

Referències

Enllaços externs
 Les proves de tanques a la web de la Federació Catalana d'Atletisme

Vegeu també
 Cursa d'obstacles (atletisme)

Proves atlètiques de tanques


text:
Kate Yeo (born 2001) is a youth climate activist from Singapore.

Activism

Climate
In 2018, Kate started a campaign BYO Bottle SG to advocate against single-use plastics in Singapore. The initiative has worked with 231 drink stalls and reached out to close to 10,000 people. She also achieved 2nd Prize in the Goi Peace Foundation International Essay Contest for Young People for her essay titled "The Battle Against Plastic Pollution".

She was one of the organisers of the We The Planet climate strikes for Earth Day 2020. She then co-founded Re-Earth Initiative, an international youth-led NGO striving to make the climate movement more accessible to all. She also helped to organise the Virtual Youth Environment Assembly, organised by the U.N. Environmental Programme's youth constituency.

In April 2021, she was a panellist at the Othering & Belonging Summit, alongside writer and climate activist Naomi Klein and other youth advocates Tokata Iron Eyes, Xiye Bastida and Samia Dumbuya.

Kate has actively spoken out on the need for stronger inclusion of Southeast Asian youths in the climate movement.

COVID-19 Initiative
During the pandemic, Kate started an initiative to support local hawkers in Singapore. Her family purchased bulk orders of food and drinks which were given to residents at a halfway house.

References

Youth climate activists
Singaporean environmentalists
Singaporean women environmentalists
2001 births
Living people


text:
La Ligue internationale (anglais :  abrégé IL) est une ligue mineure de baseball qui opèrait dans l'est des États-Unis. Comme la ligue de la côte du Pacifique à l'ouest des États-Unis, elle évolue au niveau Triple-A, juste en dessous de la ligue majeure de baseball. Chaque équipe est affiliée avec une franchise de Ligue majeure, permettant le développement de joueurs avant leur arrivée au plus haut niveau. Depuis les années 1930, la  revendiquait une création en 1884 en reprenant à son compte l' (1884), la  (1885), l' (1886-1887), l' (1888-1890), l' (1891) puis l'  (1892-1911). Le nom d' est définitivement adopté de 1912 à 2020. La ligue prend ensuite la dénomination Triple-A Est lorsque la MLB en prend le contrôle en 2021 dans le but de réorganiser les ligues mineures. Elle reprend ensuite son nom actuel à partir de la saison 2022.

Histoire
La Ligue internationale est créée en 1886 par la fusion de deux ligues existantes : la Ligue de l'État de New York (, fondée en 1885) et la Ligue de l'Ontario (, fondée en 1885). Huit équipes participent à la première édition du championnat. En 1887, la ligue absorbe les deux équipes restantes de la Ligue de l'Est (, fondée en 1884). La ligue est alors composée de 10 équipes. Elle est démantelée en fin de saison, les clubs situés au nord déclarant que les déplacements vers les villes du sud sont trop onéreux.
Ces mêmes clubs créent l'Association internationale en 1888. En 1890, pour la seule fois de son histoire, la ligue doit cesser ses activités avant la fin la saison face à la concurrence des deux ligues majeures de l'époque, la Ligue américaine et l'Association américaine. En 1891, le championnat reprend avec huit équipes sous le nom de l'Association de l'Est (), pour la première fois sans équipes canadiennes. La ligue change à nouveau de nom en 1892 pour devenir la Ligue de l'Est (), mais seuls six équipes termineront la saison sur les huit engagés. En 1895, Toronto accueille à nouveau une équipe et deux ans plus tard, les  de Montréal s'installent dans la métropole du Québec. La ligue connaît une période de stabilité au début du  sous la présidence de Pat Powers.
En 1912, la ligue est renommée Ligue internationale. La période de 1914 à 1920 est marquée par de nombreux déménagements de franchises et par une baisse de fréquentation. En 1933, Frank Shaughnessy, directeur gérant des  de Montréal, propose un nouveau format de compétition pour l'attribution du titre de champion. Au lieu d'une finale entre les deux meilleures équipes de la saison régulière, quatre équipes se rencontrent lors de séries éliminatoires pour décrocher la Coupe du gouverneur, le nouveau trophée de la ligue.
En 1954, une franchise est créée à La Havane à Cuba. Elle doit se replier à Jersey City au milieu de la saison 1960 à la suite des événements politiques sur l'île. En 1961, la ligue tente une nouvelle implantation dans la Mer des Caraïbes. La franchise des Marlins part de Miami vers San Juan (Porto Rico), mais revient sur le continent après quelques mois de compétition. Elle s'installe à Charleston pour le reste de la saison.
En 1971, une équipe des meilleurs joueurs de la ligue remporte un match d'exhibition face aux Yankees de New York à Rochester devant . En 1984, une sélection des meilleurs joueurs s'incline devant les Indians de Cleveland en 11 manches devant  à Columbus (Ohio) lors des commémorations du centenaire de la ligue.
En 1988, la ligue est scindée en deux divisions. La même année, la Ligue internationale et l'Association américaine, une autre ligue de niveau AAA, décident d'organiser des rencontres interligues. Le concept dure jusqu'en 1992.
En 1998, l'Association américaine cesse ses activités et trois de ses équipes rejoignent la Ligue internationale. Les équipes sont alors réparties en trois divisions : la Division nord, la Division sud et la Division ouest. En fin de saison, les trois champions de division et le meilleur deuxième sont qualifiés pour les demi-finales qui se jouent en séries éliminatoires au meilleur des cinq matchs. Les vainqueurs se rencontrent pour décrocher la Coupe du gouverneur.
En 2008, la Ligue cesse d'opérer au Canada en transférant la franchise des Lynx d'Ottawa à Allentown (Pennsylvanie) sous le nom d'IronPigs de Lehigh Valley. Cette même année 2008, les 970 matches de la Ligue rassemblent  soit 7 317 en moyenne par match, en augmentation de 5,6 % par rapport à la saison 2007. Malgré la crise économique, l'affluence se maintient à  en 2009.  sont comptabilisés en 2010, soit une moyenne 6 908 par match.

Équipes de la saison 2022

Palmarès
Le palmarès n'est pas connu entre 1884 et 1890. En 1892, deux séries finales couronnent deux champions.

Annexes

Notes

Bibliographie
 Bill O'Neal, The International League : A Baseball History, 1884-1991, Austin (Tx), Eakin Press, 1992,
 Marshall D. Wright, The International League: Year-by-year Statistics, 1884-1953, Jefferson (NC), McFarland & Company, 1998 (rééd. 2005)

Liens externes
  Résultats et informations sur le site officiel
  Histoire de la Ligue internationale

Ligue mineure de baseball
Compétition fondée en 1885


text:
Hyaloperonospora es un género de protistas de aspecto fungoide (Oomicetes) de la familia Peronosporaceae.

Enlaces externos
 www.indexfungorum.org

Oomycetes


text:
Il contacio  (dal greco κοντάκιον, kontákion, originariamente il bastoncello intorno al quale si avvolgeva la pergamena con il componimento), è una composizione strofica a carattere musicale tipica della letteratura bizantina che aveva come tema una predica e può quindi considerarsi un'omelia di carattere lirico-drammatico accompagnato dalla melodia.

Forma

La struttura del contacio è quella di un inno diviso in un numero vario di stanze (chiamate «oikoi») e accompagnato dalla melodia. Le stanze sono eguali tra di loro per numero di versi, di sillabe e per accenti ritmici, sul modello del primo verso della stanza (l'«irmo», εἱρμός). Normalmente il contacio è introdotto da un proemio (o «cuculio», κουκούλιον) che contiene una preghiera e un'introduzione all'argomento. Alla fine del proemio era un ritornello (ἐφύμνιον) che si ripeteva alla fine di ogni stanza. Le prime lettere di ogni verso formavano un acrostico che normalmente indicava il nome dell'autore del contacio o riproduceva l'alfabeto.

La metrica non è quantitativa, come accadeva nel periodo classico, ma accentuativa.

Si fa risalire il contacio al V-VI secolo. Esso apparve a Bisanzio ma ebbe precedenti nella poesia della Siria del III-IV secolo. Romano il Melode, il maggior poeta religioso bizantino, è considerato dalle fonti colui che inventò il contacio, ma la perfezione dei suoi componimenti fa pensare piuttosto che il genere fosse già presente nella tradizione liturgica bizantina. Dopo il IX secolo il contacio perse importanza e fu limitato al proemio e alla prima stanza.

Note

Bibliografia

Voci correlate
Agiografia
Romano il Melode
Giuseppe l'Innografo

Altri progetti

Collegamenti esterni

Forme poetiche
Metrica


text:
DFC Praag (Deutsche Fußball-Club Prag) was een Oostenrijkse, later Tsjecho-Slowaakse voetbalclub uit de Boheemse, later Tsjechische hoofdstad Praag. In het begin van de 20e eeuw was de club een van de beste van Europa.

Geschiedenis
De club werd op 25 mei 1896 opgericht door Duitsgezinde Joden die zich afgescheiden hadden van de kort daarvoor opgerichte club Deutschen Eis- und Ruder Club Regatta Prag. Ondanks dat Praag tot het keizerrijk Oostenrijk-Hongarije behoorde nam de club deel aan de Duitse bekercompetitie (tot aan de Tweede Wereldoorlog zagen Oostenrijkers zichzelf als Duitsers, vandaar ook de naam Deutscher FC en niet Österreicher). Dit kwam doordat de Duitse voetbalbond dit vroeg aan verschillende clubs uit Oostenrijk-Hongarije zodat er meer teams meededen in de competitie. De spelers mochten evenwel niet voor het nationaal elftal opdraven.

In 1896 nam de club samen met Sparta, Slavia en AC Praag aan het kampioenschap van de Boheemse bond en won de drie wedstrijden. In 1897 speelde de club drie keer gelijk in het kampioenschap.

Op 31 mei 1903 speelde DFC de finale om de allereerste Duitse landstitel in Altona en verloor met 2-7 van VfB Leipzig. DFC moest in de halve finale spelen tegen Karlsruher FV in Leipzig maar wachtte tevergeefs op de tegenstander. Kort voor het vertrek naar Leipzig kreeg Karlsruher FV een telegram uit Praag dat de wedstrijd verplaatst was naar een latere datum. Zo stootte Praag direct door naar de finale. Wie het telegram verstuurde is tot op de dag van vandaag onbekend.

Tijdens de Eerste Wereldoorlog werd de club officieus kampioen in 1917.

Tot in de jaren 20 was de club een dominerende club in Europa en speelde vaak vriendschappelijke wedstrijden tegen clubs uit Wenen en Boedapest. Samen met Slavia en Sparta hoorde de club in het begin van de 20e eeuw toe aan de ÖFB. Ook werden spelers geleverd voor de nationale ploeg van Oostenrijk.

In 1925 nam de club deel aan het allereerste profkampioenschap in Tsjecho-Slowakije en werd vierde achter Sparta, Slavia en Viktoria Žižkov. Het volgende seizoen moest de club zich terugtrekken omdat de competitie enkel nog toegankelijk was voor Tsjechoslowaakse teams en niet voor Duitse teams. De Duitse bond verzette zich, maar was uiteindelijk machteloos.

Nadat in Tsjecho-Slowakije Konrad Henlein een voorname politicus was geworden, sloot hij de joodse leden van de club uit. Na de opmars van de Duitse troepen in Praag werd de club verboden en ontbonden.

Erelijst

 Duitse vicekampioen
 1903
 Boheems kampioen
 1896
 Tsjecho-Slowaaks amateurkampioen
 1931, 1933
 Kampioen van Sudetenland
 1923, 1924, 1926, 1927, 1928, 1929, 1931, 1932, 1933, 1937

Praag
°Praag
°Praag
Sportclub in Praag


text:
Михаил Михайлович Марков (1881—1938) — священник Русской православной церкви, священномученик, скончался в заключении.

Биография

Родился  в селе Горетово Можайского уезда Московской губернии.

В 1909 году был рукоположен во иерея и получил место недавно скончавшегося отца, став священником Троицкой церкви села Горетово, где и служил до ареста. Арестован в марте 1933 года и по статье 58–10 УК РСФСР приговорён к трём годам концлагерей, но заключение заменили ссылкой в Казахстан на тот же срок.

По отбытии ссылки вернулся в село Горетово, Троицкий храм которого к тому времени был закрыт. Получив 25 апреля 1937 года назначение, служил в Преображенской церкви села Горячкино Можайского района Московской области.

29 ноября 1937 года был арестован по обычному для того времени обвинению в контрреволюционной деятельности.
7 декабря 1937 года по обвинению в контрреволюционной деятельности и антисоветской агитации приговорён тройкой при УНКВД СССР по Московской области к 10 годам исправительно-трудовых лагерей (ИТЛ).

Скончался в заключении 16 июня 1938 года в городе Мариинске Кемеровской области, погребён в безвестной могиле.

Канонизация и почитание
Михаил Горетовский (Марков) канонизирован определением Священного синода Русской православной церкви Русской православной церкви от 18 августа 2004 года по представлению Московской епархии. Память совершается в Собор новомучеников и исповедников Российских и  (в день мученической кончины).

См. также
 Мученик Михаил Марков

Ссылки
 К 125-летию со дня рождения священномученика Михаила Маркова
 Марков Михаил Михайлович
 Священномученик Михаил (Марков) священник

Новомученики и исповедники Церкви Русской
Умершие в Мариинске


text:
De Kareem Abdul-Jabbar Social Justice Champion Award is een jaarlijkse basketbalprijs uitgereikt door de National Basketball Association aan de spelers die stappen zetten in de strijd voor sociale rechtvaardigheid. De prijs werd in 2021 ingesteld en vernoemd naar Kareem Abdul-Jabbar, een zesvoudig NBA-kampioen wiens betrokkenheid bij sociale kwesties teruggaat tot de burgerrechtenbeweging. Alle 30 teams nomineren een speler van hun rooster om de Kareem Abdul-Jabbar Social Justice Champion te worden, waarna de finalisten en winnaar worden gekozen door een comité bestaande uit NBA-legendes, leidinggevenden van de competitie en leiders op het gebied van sociale rechtvaardigheid. De winnaar kiest een organisatie die namens hen een bijdrage van $100.000 ontvangt. De andere vier finalisten kiezen een organisatie die 25.000 dollar ontvangt. Carmelo Anthony was in 2021 de eerste speler die de prijs kreeg, hij werd opgevolgd in 2022 door Reggie Bullock.

Winnaars

NBA Awards


text:
Roger Albin est un violoncelliste, chef d'orchestre et compositeur français né le  à Beausoleil (Alpes-Maritimes) et décédé le  à Strasbourg (Bas-Rhin).

Liens externes

Violoncelliste classique
Violoncelliste français
Naissance en septembre 1920
Décès en juin 2001
Décès à 80 ans
Naissance à Beausoleil (Alpes-Maritimes)
Décès à Strasbourg
Professeur au conservatoire à rayonnement régional de Strasbourg


text:
Graffiti Bridge est une comédie musicale dramatique écrite et réalisée par Prince. C'est la suite du film Purple Rain sorti en 1984. Le film a été un échec au box-office. Prince est allé au bout d'un projet auquel tout le monde s'était opposé. On reproche notamment à Prince d'avoir tourné le film en grande partie en studio et de ne pas lui avoir donné de sens clair. Cependant, comme Purple Rain, il était accompagné par une bande originale intéressante.

Synopsis
Le Kid (Prince) est désormais interprète et propriétaire du club. Morris (Morris Day), son ancien rival, revient lui en tant que copropriétaire du mini-club, Glam Slam, ainsi que de plusieurs autres dans la région y compris ses piliers, Pandemonium. Le Kid est forcé de payer  à Morris pour qu'il puisse rembourser le maire. Le Kid alors se voit forcé de devenir le copropriétaire de son club. Il perd de la clientèle et décide de défier Morris à participer à une bataille de musique dont l'enjeu serait le Glam Slam.

Fiche technique
 Titre : Graffiti Bridge
 Réalisation : Prince
 Scénario et dialogues : Prince
 Décors : Vance Lorenzini
 Costumes : Helen Hiatt et Jim Shearon
 Décorateur de plateau : Jerry Wanek
 Photographie : Bill Butler
 Montage : Rebecca Ross
 Musique : Prince
 Producteur : Randy Phillips
 Société de production : Paisley Park Film - Warner Bros. Pictures
 Distribution : Warner Bros.
 Budget :
 Revenus :
 Pays d'origine : États-Unis
 Langue : anglais
 Format : Couleurs - 1,85:1 - Dolby SR -
 Genre : Film musical
 Durée : 95 min.
 Date de sortie :

Distribution
 Prince : The Kid
 Ingrid Chavez : Aura
 Morris Day : lui-même
 Jerome Benton : Jérôme
 George Clinton : lui-même
 Tevin Campbell : Tevin
 Mavis Staples : Melody Cool
 The Time : le groupe

Production
Le film a été acclamé pour sa vaste liste de musiques : en effet, il est surtout composé de vidéos musicales qui s'enchaînent sans intrigue. Son scénario a notamment été blâmé par Madonna, qui a refusé le rôle de la mystérieuse Aura. Elle affirma avoir trouvé le scénario catastrophique.

On sent un manque de caractérisation, ce qui rend le récit entièrement mort et inefficace. La décision de filmer la plupart des scènes importantes dans son studio artificiel Paisley Park ajoute un artifice sombre à l'ambiance.

Un bêtisier de la vidéo a fait surface, ce qui indique que l'ensemble du film était destiné à avoir une musique plus fantastique pour se différencier des comédies musicales hollywoodiennes.

L'idée du tournage aurait commencé en 1987, mais fut d'abord annulée de nombreuses fois en raison du manque d'idées. Une rumeur indiquait la présence d'Anna Fantastic dans le film, puis une autre que Prince avait l'espoir de voir Kim Basinger dans le film, car il serait alors certainement un succès (grâce à son talent de chanteuse) mais quand elle et Prince se séparent en 1990, Ingrid Chavez est embauchée à la hâte. Pour le rôle de Mavis Staples, Prince avait prévu Patti LaBelle, mais il n'a jamais pu concrétiser.

Réception
Prince avait subi des échecs pour Under the Cherry Moon et Sign "☮" The Times à leurs sorties. Pourtant, devenus des classiques très cultes plus tard, Graffiti Bridge n'a pas eu cette chance et n'a pas atteint le même statut au box-office que Purple Rain.

La critique accordée au film était loin d'être positive, beaucoup déclarant que Prince tentait de se positionner comme le Christ, en particulier pendant la séquence pour des chansons Still Would Stand All Time et Graffiti Bridge. On a aussi déclaré que le Kid a été transformé en un personnage très différent de celui de Purple Rain et que les seuls personnages qui étaient restés les mêmes étaient ceux de Morris Day et son acolyte Jérôme Benton. Mavis Staples, Tevin Campbell et George Clinton furent parmi les plus critiqués bien que chacun se limitait à une courte apparition dans le film. La musique du film a été vue comme le seul point positif.

Le titre « Graffiti Bridge » vient d'un pont maintenant détruit qui se situait à Eden Prairie, MN. Le pont a été démoli dans les années 1990 pour faire place à une nouvelle construction, mais reste à ce jour une légende locale.

Musique

Références

Liens externes

Film américain sorti en 1990
Film de Warner Bros
Film se déroulant au Minnesota
Prince (musicien)
Suite de film américain
Film musical américain des années 1990


text:
Leptotyphlops – rodzaj węża z podrodziny Leptotyphlopinae w rodzinie węży nitkowatych (Leptotyphlopidae).

Zasięg występowania
Rodzaj obejmuje gatunki występujące w Afryce (Etiopia, Sudan Południowy, Demokratyczna Republika Konga, Rwanda, Burundi, Uganda, Kenia, Tanzania, Malawi, Zambia, Angola, Namibia, Botswana, Zimbabwe, Mozambik, Eswatini, Lesotho i Południowa Afryka).

Systematyka

Etymologia
 Leptotyphlops:  leptos "delikatny, drobny"; τυφλωψ tuphlōps, τυφλωπος tuphlōpos "ślepy wąż".
 Glauconia: gr. γλαυκος glaukos "lśniący, błyszczący". Gatunek typowy: Typhlops nigricans .

Podział systematyczny
Do rodzaju należą następujące gatunki:

Przypisy

Bibliografia

Węże nitkowate