text:
Cranmore (from the Gaelic Crann Mór meaning Big Tree) is a large local authority housing development in Sligo, it is situated on the eastern side of Sligo town. It is the largest housing estate in the west of Ireland with 511 houses, it was built in five phases from the early seventies to 1985. There are 246 houses owned by the local authority, a further 213 houses in private ownership and 52 houses built by the housing agency, Cluid. Cranmore is made up of 15 blocks of houses or "drives" as they are known locally, including Cranmore Place, Cranmore Drive, Cranmore Villas, O'Dwyer Court, Devins Drive, Geldof Drive, McNeill Drive, Langan Drive, Racecourse View (originally Banks Drive), Carroll Drive, Benson Drive, Yeats Drive, Collery Drive, John Fallon Drive and Joe McDonnell Drive.

The estate has two main access points with entrances from the Cranmore road to the north and Cleveragh road to the south, it also has walking entrances on Cranmore Place, Joe McDonnell Drive and Collery Drive.

There has always been a small crime problem on the estate with car theft, muggings and breaking and entering the most common; this has led to the installation of 10 CCTV cameras funded by the rapid program located around the estate for crime prevention and there is often a Garda Síochána presence in the estate.

The estate has had three unsolved brutal murders in recent times including two men gunned down and the third attacked with a hatchet. Houses on the estate have been subject to gun attacks and there have been numerous drug seizures by Gardaí throughout the area's history.

Population
With approximately 494 occupied houses and a population of between 1,600 and 1,700, Cranmore is as large as county Sligo's second and third largest towns, the estate  having a larger population than both Ballymote (with 1,229) and Tubbercurry (with 1,171). It has been over 30 years since the first houses were completed  and in that time it has become one of the largest estates west of the Shannon.

These figures are based on the following: East Ward population (2006 Census): 5,334. Electorate [All those over the age of 18] of East Ward (2009 Register of Electors): 4,445 of which 941 are registered in Cranmore Estate.

Sport
The Cranmore area has two soccer pitches, Sean Fallon Park and Ray McSharry Park, which are home to local teams Abbey United, City United, City Gaels and the Sligo Leitrim League. There are also basketball and tennis courts, however these are in a dilapidated state. The area is next to the Mercy College which facilities include indoor basketball courts, running track and camogie pitch and Cranmore is located near the Sligo Racecourse and Sligo Sports Complex.

The Community Sport Development Officer has worked closely with the Cranmore Regeneration Project and the Resource House Project to develop new sport and recreation programmes for young people in the area.

Community
Cranmore has a strong community with many clubs and projects.   Cranmore Community Cooperative Society are the official voice for the Cranmore People in the regeneration process, they run many activities including a youth club as well as host various community education programmes and events.  Other groups include Cranmore/Abbeyquarter Centre, City United Football club, ABQ Men's groups, two women's groups, a senior citizens club and 10 resident associations.

Street Names

The street names within Cranmore honour both local and national figures, who include:
 John Fallon (John Fallon Drive) who was a member of the local council and once was mayor of Sligo, his son Sean Fallon was a Celtic F.C. legend.
 William Butler Yeats (Yeats Drive) who was a famous Irish poet and spent most of his childhood in Sligo.
 Joe McDonnell (Joe McDonnell Drive) was a volunteer in the Provisional Irish Republican Army (IRA), and who died in the 1981 Irish hunger strike.
 Bob Geldof (Geldof Drive) is an Irish singer, songwriter, actor and political activist who organised Live Aid and Live 8

References

Geography of County Sligo


text:
Uncasville is an area in the town of Montville, Connecticut, United States. It is a village in southeastern Montville, at the mouth of the Oxoboxo River where it flows into the Thames River. The name is now applied more generally to all of the east end of Montville, which is the area served by the Uncasville ZIP Code.

In 1994, the federal government officially recognized the Mohegan Indian Tribe of Connecticut, which had historically occupied this area as part of its traditional territory. That year Congress passed the Mohegan Nation (Connecticut) Land Claim Settlement Act. It authorized the United States to take land into trust in northeastern Montville for the Mohegan tribe's use as a reservation. Since gaining a reservation, in 1996 the tribe developed the Mohegan Sun casino resort. It has also built the Mohegan Sun Arena on their land. The Mohegan are one of the Native American peoples who speak Algonquian languages.

History

Uncasville was named by English colonists for Uncas, the 17th-century Mohegan sachem who became their ally. The Mohegan, originally part of the Algonquian-speaking Pequot people, became independent through the 17th and 18th centuries. They allied with English colonists during the Pequot War of 1637. Uncas established a fortified village for defense, now known as Fort Shantok, on an elevated site next to the Thames River. He later welcomed English colonists to the Mohegan lands.

The European-American brothers John and Arthur Schofield established the first woolen mill in the United States in Uncasville. Their carding and spinning mill, dependent on water power, was located at the mouth of the Oxoboxo River. The Uncasville Manufacturing Corporation operated on the river into the early 20th century, as shown in the postcard image to the right.

In the 1950s, the Olin Mathieson Chemical Corporation established a large manufacturing facility in the Sandy Desert section in northeastern Montville. In 1961, it formed a joint venture, the United Nuclear Corporation, with Mallinckrodt Corporation of America, and Nuclear Development Corporation of America. They started with a total of 1400 employees, producing nuclear reactor fuel components for the United States Navy nuclear program. The site was near Trading Bay. Some parts of the program ended by 1976. After United Nuclear ceased its operations about 1990, the site was cleaned up of environmental hazards, decommissioned, and released for unrestricted use. The village designated this as a redevelopment area as designated by the village.

During the colonial period, agents had sold traditional lands originally occupied by the Mohegan people and reserved for them by the colony; they became landless. European Americans assumed they would assimilate to the more numerous majority. In the 20th century the Mohegan reorganized and sought federal recognition through the formal administrative process, submitting thorough documentation to prove their community and cultural continuity despite the lack of land. At the same time, beginning in the 1970s, they pursued a land claim against Connecticut for having been deprived illegally of their traditional lands.

In 1994, the U.S. Department of the Interior granted federal recognition to the Mohegan tribe. Several months later, the U.S. Congress passed the Mohegan Nation (Connecticut) Land Claim Settlement Act. It authorized the United States to take into trust the United Nuclear site for use as Mohegan reservation lands; with this, the law extinguished any other Mohegan land claims in Connecticut. In exchange, Congress approved the tribe undertaking gambling operations at the reservation site.

With its own reservation, the Mohegan developed gaming operations to generate revenue for tribal welfare. They opened the Mohegan Sun casino on October 12, 1996, near the former Fort Shantok site above the Thames River. It has since been expanded into a large resort with hotels and other facilities.

Geography
Uncasville village is located in southeastern Montville near the confluence of the Oxoboxo and Thames rivers. All of eastern Montville, located on the western shore of the Thames, is served by the Uncasville ZIP code, 06382, and is also known as Uncasville. The U.S. Census Bureau treats Uncasville village as part of the Oxoboxo River census-designated place. The Mohegan Sun resort is about  north of Uncasville village.

Mohegan Sun

The Mohegan Sun casino in Uncasville, established in 1996, has become one of the largest casinos in the world. It has more than . The associated resort complex includes a luxury hotel, entertainment theater, and around 50 restaurants and 35 stores.

The Mohegan Sun Arena, located in the complex, hosts concerts and live sporting events.  It is the home court of the Connecticut Sun, a team of the Women's National Basketball Association.

Notable people
 Stephanie Fielding, Mohegan language activist

References

Montville, Connecticut
Villages in New London County, Connecticut
Connecticut placenames of Native American origin
Populated places on the Thames River (Connecticut)
Mohegan

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Șmig este un sat în comuna Alma din județul Sibiu, Transilvania, România.

Istoric
De la prima atestare, 1317, satul Șmig (germ. Schmiegen, mag. Somogyom)
este menționat în forma possesio Sumugun
(1317), terra seu possesio Symyg (1325),
Sumugy (1352)[1],
possesio Sumugyon (1389) Somog (1392), Somogu (1395)[2],
Somogyon (1587-1589 – în Adatok a dezsma fejedelemségkori
adminisztráción jahóz – Date cu privire la administrarea dijmelor pe timpul
principatului, Cluj, 1945), Smig
(1733 – în conscriptia Klein), Somogyon
(1760-1762 – în conscripția Buccow), Smiegen
(1850 – în Statistica Transilvaniei din
1830 și 1850), Somogyom, Schmiegen, Smig (1854 - în Buletinul Guberniului Provinciale pentru Marele Principat Transilvania).

Așezarea era numită de sași Schmiegen,
probabil cu semnificația a șerpui, a îndoi,
a mlădia,
datorită văii care se îndoaie ca un șarpe printre șirurile de dealuri. Thomas
Nägler, în cartea dedicată așezării sașilor în Transilvania, înscrie numele
satului Șmig (Schmiegen) în lista sa, fără să ofere o explicație legată de originea oiconimului. Trebuie remarcat însă că primul proprietar cunoscut al moșiei Șmig menționat documentar, este nobilul Symon de Szalók, care deținea proprietăți și în comitatul Somogyi de pe teritoriul Regatului Ungariei, iar asemănarea dintre cele două denumiri (Somogyi – Somogyom) nu poate să fie întâmplătoare. Este posibilă o apropiere toponimică între Somogyi și Somkút (Șmocuta Mare – Șomcuta Mică), de la mag. som = corn și kút = fântână[3].

Numele localității este pomenit prima dată într-un document datat în 29 martie 1317. La acea dată, moșia Sumugun aparținea, alături de Dârlos și Alma, banului Symon. Documentul din 1317 arată că orice oameni de stare slobodă, care ar veni și ar dori să se așeze pe pomenitele moșii, să se poată aduna slobod și să stea acolo netulburați, sub osebita noastră ocrotire. Când afirmă că acordă libertate și protecție celor care doresc să se așeze în Șmig, Alma și Dârlos, regele Ungariei, Carol Robert de Anjou, se referă cu siguranță la coloniștii sași. Regruparea românilor, în majoritate iobagi, pe alte moșii era puțin probabilă. Cert este că sașii se stabilesc într-un număr destul de mare în zonă și formează în Șmig, Alma și Giacăș comunități catolice bine organizate, încadrate sistemului administrativ al Transilvaniei.

În 1325, după moartea lui Symon, moșia Șmig revine lui Mihail (Mychaelis), Toma (Thomas) și George (Georgius), copiii banului. Deși frații se angajaseră să se sprijine reciproc și să stăpânească în pace și bună înțelegere moștenirea (in pacifica possessione terrarum seu hereditatum predictarum se invicem indefesse conservare), anii care au urmat au fost marcați de litigii. În 1334, frații Nicolae (Nicolaus), Dumitru (Demetrius) și Iacob (Jacob) își împart între ei moșiile moștenite de la tatăl lor. Nicolae, care primește Dârlosul, intră în conflict, în 1355, cu urmașii fratelui său vitreg, Mihail de Alma și Șmig (Johann, Petrus, Symon și Jacob) pentru pădurea Nobyk = Făgetul Mare (sylva Nobyk), azi Bic, așezată la hotarul dintre Dârlos, Alma și Șmig. Litigiul trebuie să se fi rezolvat mulțumitor pentru ambele părți, pentru că, așa cum reiese din documentul emis de capitlul bisericii Transilvaniei, în 1 august 1355 , ei căzuseră la înțelegere în privința modului de împărțire a pădurii Făgetul Mare și doreau să se bucure în pace și liniște de proprietatea lor. Documentul descrie cu minuțiozitate modul în care s-a realizat hotărnicia și punerea în posesie. Pentru marcarea hotarului au fost folosite movile de pământ, prima fiind așezată în partea de jos a pădurii, sub un ulm. Mergând spre miazăzi, se ajungea la mijlocul zonei împădurite, unde s-a așezat ca semn de hotar altă movilă de pământ. Mergând mai departe, se poposea în vârful unui deal, lângă o vie, unde a fost așezat al treilea semn de hotar. De acolo, hotarul cobora printre terenuri arabile și se îndrepta către râul Târnava, străbătând mai întâi o albie seacă. Partea de est a pădurii Bic, împreună cu via anterior menționată, a revenit fiilor lui Mihail de Alma și Șmig - Johann, Petrus, Symon și Jacob. Partea dinspre apus a revenit lui Nicolae de Dârlos. Împărțirea a fost mulțumitoare, cele două părți primind partea de pădure din vecinătatea moșiei pe care o aveau în stăpânire: Alma – în cazul fiilor lui Mihail și Dârlos pentru Nicolae.

Un comite care-și spunea Nicolae de Șmig (comitem Nicolaum dictum de Sumugy) zis Wos cel Mare (dictus Wos maior) este menționat în documentul emis la 21 decembrie 1332, la Vișegrad, de voievodul Transilvaniei, Toma Szécsényi. Nicolae amintit în acest document ar putea fi fiul banului Symon sau alt nobil care deținea o parte din moșia Șmig. El era, la data redactării documentului, slujbaș în Sântimbru și avea o proprietate și o casă în Teiuș. În calitatea sa de slujbaș regal în Sântimbru, a stabilit, cu ajutorul vecinilor și megieșilor, după cum ne informează documentul din 1332, hotarele moșiei Sava din comitatul Dăbâca, confiscată de la Corrard din Geoagiu, punându-l în posesie pe magistrul Ștefan Pagan, castelanul din Târnava. Perioada cât a deținut această demnitate nu este cunoscută. Nu se știe cu certitudine dacă era comite de Alba sau comitele unei cetăți, cum ar fi Teiuș. Ca reprezentant al autorității comitatense, alături de juzii nobiliari, Nicolae de Șmig ar fi avut atribuții judecătorești. Locul de întrunire al scaunului de judecată al comitatului Alba era Sântimbru, întrunirile fiind ținute la octavele (a opta zi) unor sărbători religioase importante. Competența de judecată a comitelui și a juzilor nobiliari se limita la pricinile mărunte, care țineau mai ales de domeniile nobiliare și vizau populația nenobilă. Ei primeau o parte din gloabele (taxele) impuse cu ocazia judecății părților implicate în litigiu. Sentințele pronunțate erau consemnate în scris, în documente comitatense întărite cu sigiliului comitelui sau al juzilor nobiliari. Documentul din 1332 arată că scaunul de judecată comitatens, în cazul în care la acea dată comitele era altă persoană și nu voievodul Transilvaniei, nu avea competență în cazurile penale ale nobilimii.

Nicolae de Șmig s-a plâns mai întâi vicevoievodului Transilvaniei și juzilor nobiliari ai comitatului Alba de o silnicie produsă de Corrard, fiul lui Nicolae de Geoagiu (care avea un domeniu în Geoagiu de Sus, Stremț, județul Alba). Corrard se face vinovat de încălcarea proprietății din Teiuș a comitelui Nicolae de Șmig, de uciderea unui slujitor și de mutilarea altuia. Pentru că nu s-a prezentat în fața instanței de judecată și nici nu a răspuns în vreun fel somațiilor pe care le-a primit în repetate rânduri, Corrard pierde dreptul de proprietate asupra moșiei Sava din comitatul Dăbâca în favoarea lui Ștefan Pagan și este condamnat la moarte de voievodul Transilvaniei . Decizia de condamnare la moarte a lui Corrard din Geoagiu, care a devastat casa din Teiuș a comitelui Nicolae de Șmig și i-a ucis un slujitor, mutilându-l pe cel de-al doilea, a fost luată de voievodul Transilvaniei, Toma Szécsényi, după o Adunare ținută la Turda (17 ianuarie 1332) și după consultarea Capitlului bisericii Transilvaniei din Alba Iulia.

În perioada care a urmat, Nicolae de Dârlos a primit de la nepoții săi, fiii banului Mihail de Alma și Șmig, o suprafață de pământ în interiorul moșiei Șmig. Datorită neînțelegerilor care au apărut, aceștia au cerut ulterior unchiului lor să renunțe la ea în schimbul a 20 de mărci de argint. Pentru că probabil nu dispuneau de această sumă, au zălogit pe durata unui an o parte din pădurea Nobyk, proprietatea lor. După expirarea timpului, banul Nicolae de Dârlos a intrat în proprietatea întregii păduri, care va fi răscumpărată abia în 1360, în urma intervenției capitlului Transilvaniei de la Alba Iulia.

Conflictul dintre Nicolae de Dârlos și fiii lui Mihail de Alma și Șmig (Jacob, Petrus, Johann și Symon) pare să se fi stins în 1360, când capitlul bisericii Transilvaniei consemnează înțelegerea între părți privind împărțirea a cinci moșii: Alma, Șmig, Giacăș, Dârlos și Băbuț. Fiilor lui Mihail le este confirmat dreptul de proprietate asupra Șmigului, Almei, Giacășului (hotarele lor fiind stabilite prin documentul în care cele două părți își împart între ele pădurea Nobyk) și jumătate din moșia Băbuț. Nicolae moștenește moșia Dârlos și cealaltă jumătate a moșiei Băbuț. Actele anterioare, cu excepția celui referitor la împărțirea pădurii Bic, au fost declarate nule. Pentru a reconfirma înțelegerea privind pădurea, părțile cer capitlului bisericii Transilvaniei să se copieze integral, în cuprinsul documentului emis la 7 mai 1360 , documentul din 1 august 1355.

Alt conflict între urmașii banului Symon este consemnat în documentul emis la Sântimbru, în 4 mai 1358, de vicevoievodul Transilvanniei, Dominic . Fiii lui Mihail de Alma și Șmig, Ioan (Johann), Simion (Symon) și Iacob (Jacob), în numele lor și al fratelui lor dinspre mamă, Petru (Petrus) – care nu era prezent la întâlnirea cu vicevoievodul Transilvaniei și nici nu le-a dat o scrisoare de împuternicire – au intrat în litigiu cu Balad, (Baladfi), fiul lui Toma (Thomas) stabilit la Chendu Mic și nepot al banului Symon Szalók, și cu frații lui, Ștefan și Conya, pentru împărțirea moșiilor moștenite. Și deși inițial și-au manifestat intenția de a apela la scaunul de judecată pentru rezolvarea conflictului, ulterior au convenit în fața vicevoievodului Transilvaniei să apeleze la juzii comitatensi. Conform documentului, aceștia urmau să se întrunească în Ozd, în 27 mai 1358, însoțiți de opt nobili din comitat ca martori, și, pe baza documentelor prezentate de părți, să stabilească ce se cuvine fiecărui moștenitor al banului Symon. Cei aflați în litigiu își asumau obligația de a prezenta scrisorile și actele pe care le aveau în posesie pentru a-și dovedi dreptul de moștenire, actele care nu vor fi prezentate fiind lovite de nulitate. Părțile se angajează să recunoască validitatea decizie juzilor, iar pentru nerecunoaștere să plătească celeilalte părți suma de șase mărci de argint. Decizia juzilor fost adusă la cunoștință cancelariei voievodale în 30 mai 1358, după întâlnirea de la Ozd, așa cum se consemnează în documentul din 4 mai 1358, pe verso. Juzii nobiliari au adus la cunoștința autorităților că părțile au acceptat vechea împărțire a moșiilor moștenite.

Între membrii marii familii a banului Symon de Szalók se declanșează un nou conflict în a doua jumătate a secolului al XIV-lea, obiectul litigiului fiind două proprietăți din comitatul Zala, de pe teritoriul Regatului Ungariei (possessiones Gereche et Bekchebel … in comitatu Zaladiensi). Implicați sunt Valentin (Valentinus), Ioan (Johannis) și Marcu (Mark) – fii lui Iacob, fiul banului Symon, Ștefan (Stephan), Toma (Thomas) și Ladislau – fii lui Nicolae de Dârlos, Ioan (Johannis), fiul lui Petru (Petrus), fiul lui Mihail de Alma (Mychaelis de Almas), Ladislau, Mihail (Mychaelis), Paul (Paulus) și Matei (Mathia), fii lui Iacob (Jakob), fiul lui Mihail de Șmig pe de o parte și Balad și Ștefan, fii lui Thomas, fiul banului Symon, pe de altă parte . Litigiul este rezolvat de capitlul bisericii Transilvaniei în anul 1380, documentul fiind emis în 12 ianuarie. Conflictul privind moștenirea moșiilor banului Symon de pe teritoriul Ungariei a fost redeschis în anul 1451 și a vizat domeniile și părțile de domenii din Zenth Marthon, Kysland, Zedege, Cyneghefewlde, Wenecze, Bykalya, Janoch, Perenye, Chornoha, Bosfalwa, Egres, Bekch și Gereche, din comitatul Zala. Disputa dintre ramurile Cykmanthor și Kemer a familiei Szalók s-a finalizat cu decizia ca o pătrime a posesiunilor să revină Kemerilor, iar trei pătrimi celorlalți pentru că au scris reclamația la curtea regală și au plătit 2/3 din cheltuieli. S-a decis ca în cazul în care Kemerii nu au urmași, părțile lor să revină ramurii Cykmanthor din Șmig și Chendu. Dacă unii dintre urmașii celor din neamul Cykmanthor (Țigmandru) dispar, moștenirea lor să revină Kemerilor.

Alte știri despre urmașii banului Symon indică implicarea acestei familii nobiliare în problemele administrative și juridice ale zonei. Într-un document emis la Vișegrad, în 7 august 1364, de regele Ungariei, Ludovic I de Anjou, sunt menționați Iacob, fiul lui Mihail de Șmig, și Ioan de Alma (Jacobus, filius Mychaelis de Sumig, sive Johannes de Almas), chemați ca martori pentru trecerea moșiei Proștea în proprietatea prepozitului Sibiului, Paul. Actul ar putea sugera că satul Șmig a revenit lui Iacob, iar Alma fratelui acestuia, Ioan. Iacob, fiul lui Petru de Alma și Paulus, fiul lui Iacob de Șmig sunt martori, la punerea în posesia unei moșii a lui Paul de Baczmadaras. Documentul care îi menționează a fost emis la 15 aprilie 1392 de regele Ungariei, Sigismund de Luxemburg.

Tezaurul de la Șmig
În locul numit Corbu (Korbuj) s-a descoperit fortuit, în două etape, în cursul anului 1880[4], un tezaur cu obiecte de aur (531,95 grame) și de argint, intrate inițial în colecțiile Muzeului Brukenthal din Sibiu, Muzeului Național de Istorie a Transilvaniei Cluj-Napoca și a Muzeului Național Maghiar din Budapesta (cea mai mare parte a pieselor). Informații despre tezaurul de la Șmig au fost publicate la scurtă vreme după descoperire de Friedrich Teutsch în ziarul Românul și în numărul III al publicației Korrespondenzblatt der Vereins für Siebenbürgische Landeskunde, apărută la Sibiu, în 1880[5].
Piesele au fost prezentate ulterior în Repertoriul arheologic pentru Ardeal al lui Iuliu Marțian[6].

Analize succinte ale pieselor din tezaurul descoperit la Șmig se găsesc în cărțile Getica. O protoistorie a Daciei a arheologului Vasile Pârvan[7]
și Der Stand der Vorgeschichte forschung in Rumänien a lui Ioan Nestor[8].

Alte mențiuni ale tezaurului pot fi identificate în lucrările lui Roska Marton, Kurt Horedt și Dorin Popescu etc[9].

Obiectele de mici dimensiuni se aflau într-un vas de bronz, care era așezat, la rândul său, într-unul de dimensiuni mai mari din ceramică. Tezaurul este compus din aur brut (o bucată de 43 grame), 26 de falere (lat. phalera = element de podoabă de formă rotundă), o brățară cu secțiunea plan-convexă, 18 inele de buclă, prinse în formă de lanț, 13 bucăți de sârmă spiralică de aur, 158 de mărgele din aur de diferite mărimi și cinci mărgele din argint.

Ultimii moșieri

Dincolo de podul peste valea Șmigului se află un drum care urcă spre fostul conac al nobilului Tolnai (demolat în 1959) și la un grup de case, construite în imediata lui apropiere. Locul ales de familia nobiliară Tolnai de Selyei pentru construcția conacului avea forma unui triunghi, limitat pe două laturi de văi și pe una de un deal, care se curba mlădios. Acolo au fost odinioară grajdurile moșierului Papp Márton, fost locotenent de honvezi, decedat în 6 august 1893, și ale fiului său, Papp Kálmán, proprietari ai conacului înălțat de familia Tolnai. În spatele conacului se află zona Țecheș, unde slugile moșierului și-au construit cândva căsuțe sărăcăcioase. Papp Kálmán, ultimul mare proprietar de pământ din Șmig, era numit de localnici armeanul, pentru că provenea din comunitatea armenilor din Dumbrăveni. Armeanul a transformat fostul conac al lui Tolnai într-un cămin confortabil, cu canalizare și electricitate furnizată de moară. Sub el, o pivniță generoasă oferea adăpost nenumăratelor recolte obținute pe întinsa sa moșie. Pe lângă moara cumpărată de la Horváth Márton, ajunsă ulterior în proprietatea obștii din Șmig, mai avea o casă mare, cumpărată de obște și apoi de Nicolae Fetean.

Înaintea primului război mondial și a reformei agrare, Papp Kálmán avea în Șmig moșie întinsă, cu terenuri arabile, vie, pădure și … automobil. Era activ în Asociația culturală maghiară EMKE, fiind implicat în Adunarea jubiliară din 8 septembrie 1911 . Reforma agrară din 1921 i-a limitat moșia. Comisia de expropriere i-a inventariat nemilos proprietatea: 21 iugăre 1479 stânjeni intravilan, 432 iugăre 30 stânjeni loc arător, 5 iugăre 177 stânjeni fânaț, 29 iugăre 810 stânjeni vie, 177 iugăre 335 stânjeni pădure, 476 stânjeni teren neproductiv, în total 666 iugăre 107 stânjeni. Dar lovitura de grație a primit-o, ulterior, de la o bancă. În plină criză economică a avut proasta inspirație să împrumute sume mari de bani, cu dobânzi ridicate (cca. patru milioane și jumătate lei). După 1936, Banca Evreiască din Mediaș care îl creditase, i-a scos proprietățile la licitație. Obștea Șmigului dorea să-i cumpere moșia, dar nu dispunea de banii necesari. Conform tradiției orale, un preot sas ar fi plănuit să aducă din zona Brașovului 50-60 de familii săsești, pe care să le așeze pe moșia lui Papp Kálmán. Banii pentru cumpărarea terenului urmau să fie luați de la o bancă săsească din Sibiu. Datoria urma să fie achitată de cei colonizați, eșalonat pe 10-12 ani, din vânzarea bunurilor și a terenurilor deținute în zona de baștină. În acest scop, o delegație a sașilor brașoveni a vizitat casa parohială evanghelică de câteva ori. Lângă proprietatea intravilan a bisericii luterane locuia Iustin Man. Acesta a înțeles planul preotului sas și, pentru a-l zădărnici, a pregătit o ceată de feciori care, în timpul unei vizite a delegației brașovene, a lovit acoperișul casei parohiale cu pietre și lemne. Când delegația a primit ploaia de pietre și amenințările cu moartea, s-a retras pe ușa din spate a casei parohiale și a renunțat definitiv la proiect. După aceea, s-a format obștea satului Șmig (Cooperativa Ardeleana), care a luat asupra sa datoriile armeanului și pământul a fost vândut locuitorilor, fiecare cumpărând după puterea buzunarului. Obștea a rămas cu o datorie importantă la bancă, pe care a achitat-o în perioada inflației monetare din timpul celui de-al doilea război mondial. Lui Papp Kálmán i-au rămas casa, curtea și o grădină de 21 iugăre 1479 stânjeni. A murit sărac, la aproape 90 de ani, lăsând în urma sa o soție bătrână, săracă și bolnavă. Fiii care l-au moștenit, i-au demolat conacul, în locul său înălțându-se astăzi câteva case.

Altă casă impunătoare se înălța în imediata apropiere a unui pod. Aceasta a aparținut lui Horváth Marton, alt mare proprietar din Șmigului anilor antebelici. De la el a fost cumpărată de comunitate pentru a servi ca sediu al primăriei în perioada interbelică. Lângă ea a fost construită clădirea școlii primare de stat și locuința directorului. Ceva mai sus, pe deal, se înălța odinioară altă casă a familiei Tolnai, cumpărată de comunitate cu destinația post de jandarmi. A fost demolată prin 1959, iar bârnele ei au servit ca material de construcție pentru clădirea Căminului cultural.

Horváth Márton deținea pe teritoriul satului Șmig, înaintea exproprierii de după primul război mondial, două moșii: una înscrisă pe numele său, cu 307 iugăre 520 stânjeni, și alta împreună cu soția sa, Roxer Jolan, cu suprafața totală de 289 iugăre 1381 stânjeni. Prima moșie, ceva mai mare decât cea de-a doua, avea un intravilan de 5 iugăre 1316 stânjeni, 225 iugăre 1115 stânjeni loc arător, vie cultivată pe 10 iugăre 826 stânjeni, pădure de 63 iugăre 673 stânjeni și un iugăr 1390 stânjeni teren neproductiv. Cea de-a doua moșie se compunea din 7 iugăre 1306 stânjeni intravilan, 210 iugăre 1456 stânjeni arabil, 39 iugăre 1151 stânjeni fânaț, 10 iugăre 98 stânjeni vie și 21 iugăre 570 stânjeni pădure. Horváth Márton a murit în 1919, lăsând în urma sa cinci urmași. Imediat după decesul lui Horváth Márton, în 1 noiembrie 1919 și 17 aprilie 1920, o parte din moșia lui din Șmig a fost vândută de coproprietari lui Leontin Boian și altor localnici. Unul dintre urmași, Horváth Pál, a plecat, în toamna anului 1919, în Ungaria, de unde s-a întors în noiembrie 1921. Această deplasare i-a adus serioase prejudicii. A fost declarat absenteist și, conform Legii de reformă agrară, i s-a confiscat partea din moșia tatălui său care i se cuvenea. A obținut-o în instanță după lungi demersuri și sume fabuloase cheltuite cu avocații.

De la mica biserică ortodoxă cu hramul Sfintei Treimi, drumul se bifurcă ducând spre Valea Curciului (cu acces spre acest sat) și spre Răriște, un hotar aflat odinioară în grija răpândanului. Aici se află casele parohiale ortodoxă și fostă greco-catolică. În fața celei dintâi se înălța impunător conacul inginerului Onoriu Tilea, fiul preotului greco-catolic Ioan Tilea. Biserica greco-catolică a fost inclusă, în 1920, pe lista marilor proprietari de pământ, a căror moșii au fost inventariate înaintea punerii în aplicare a legii de expropriere. Deținea în proprietate, la acea dată, o suprafață totală de 51 iugăre 1387 stânjeni (2 iugăre 631 stânjeni intravilan, 43 iugăre 18 stânjeni arător, 392 stânjeni vie și 6 iugăre 346 stânjeni pădure). Moșie cu întindere semnificativă avea, în 1920, și biserica luterană din Șmig: 39 iugăre 1261 stânjeni (1 iugăr 1510 stânjeni intravilan, 31 iugăre 1222 stânjeni arabil, 1 iugăr 600 stânjeni vie și 4 iugăre 926 stânjeni pădure) .

Biserica evanghelică

Sașii din Șmig au construit în Evul mediu o biserică, azi monument istoric, a cărei vechime coboară dincolo de granițele secolului al XIV-lea. Unii cercetători consideră ca prima biserică a fost realizată în secolul al XIV-lea, ea fiind refăcută în secolul următor. Pentru această interpretare pledează un document datat 1390, care amintește de parochialis ecclesie beatae Mariae virginis de Somogyom. Ultima intervenție substanțială asupra lăcașului de cult datează din anul 1846.

Realizată în stil gotic târziu, biserica fostă Sfânta Maria are formă simplă și este compusă din navă și cor. Prezintă însă o serie de particularități care-i dau autenticitate. Aceste tipuri de construcții se găsesc peste tot în lumea sașilor acolo unde constructorii mici și fără pretenții le-au înălțat. Portalul principal al fațadei de vest și cel de pe peretele sudic, terminate în arc frânt, constituie tot ce au putut realiza mai bun meșterii pietrari din această zonă. Interesant este că, în ciuda proporțiilor reduse ale bisericii, nu s-a știrbit nimic din înălțimea navei. Nava este întărită la exterior printr-o succesiune de contraforți în trepte, doi perpendiculari pe colțurile fațadei principale și câte doi pe fiecare latură. Pe peretele sudic s-au practicat două ferestre înalte și înguste, terminate în arc frânt, care valorifică armonios și simetric spațiul dintre contraforții exteriori. Corul poligonal are patru ferestre similare cu cele ale navei, terminate în arc frânt. Rozetele din partea superioară a ferestrelor corului apar în adevărata lor splendoare ornamentală, fără a sancționa în vreun fel restul construcției. Dimpotrivă, modalitatea lor de realizare oferă bisericuței din Șmig o formă superioară. Corul este neobișnuit de mic la interior, dar boltit ingenios.

Amplasarea lui mai jos decât de obicei a dus la apariția unui arc de cerc extins care îl separă de navă. Includerea unor contraforți în interiorul navei era necesară datorită extinderii bolții.

Pictura murală, care împodobea pereții interiori ai edificiului, a fost scoasă la iveală o dată cu renovarea. Din 1515-1520 datează altarul bisericii evanghelice din Șmig, aflat o vreme în patrimoniul Muzeului din Sighișoara. Din 1956 se află la Muzeul Național de Artă din București.

El se compune dintr-un scrin central, încadrat de două tablouri fixe, două aripi fixe, două canaturi mobile și o predelă. Scrinul conține o figură de Madonă zveltă, drapată cu o mantie dispusă în două grupuri de falduri, pornind de la brațul stâng pe care ține pruncul. Astfel, liniile converg către micul Isus. Caracteristic este că faldurile lungi, dominante, sunt întrerupte, în diferite puncte, de jocul cutelor mărunte, ecouri ale modului de realizare a drapajului din faza manierismului . Pe tablourile din jurul scrinului sunt identificabili: Sfânta Ana, Sfântul Gheorghe, Sfânta Margareta și regele Ștefan. Laturile interioare ale canaturilor poartă scenele Bunavestirea, Nașterea și Închinarea magilor. În exterior și pe laturile fixe sunt zugrăvite opt scene din Patimi: Cina, Muntele măslinilor, Biciuirea, Încoronarea cu spini, Ducerea crucii, Răstignirea, Luarea de pe cruce și Învierea. Pe predelă este reprezentată Despărțirea lui Isus de Maria, scenă așezată într-un peisaj bogat, copiat după o stampă a lui Albrecht Dürer. Interiorul bisericii găzduiește acum un altar realizat în 1909, care a înlocuit altarul din secolul al XVI-lea. În cor se află piatra funerară a lui Ioannis Tordai, cu inscripție în limba latină.

La sud de biserică se găsește un turn clopotniță din lemn, în care se păstrează două clopote medievale databile în secolul XVI. Ele sunt adevărate capodopere artistice pentru puterea de producție din acea vreme. Pe unul dintre ele s-a scris în relief, cu majuscule O rex gloriae veni cum. Tot la sud de lăcașul de cult se află clădirea fostei școli confesionale evanghelice, azi biserică greco-catolică, și casa parohială construită, în 1871, de meșterul Johann Gunn, cu sprijinul Asociației Gustav Adolf, așa cum reiese de pe placa aflată pe fațada vestică. Dintr-un inventar al bisericii luterane, reiese că, în 30 noiembrie 1928, parohia deținea în lăcașul de cult o strană, 14 bănci, patru lustre, un harmonium, un potir și un pahar iar în școală trei bănci, o hartă și patru tablouri.

Pastorii care au slujit în biserica evanghelică din această comunitatea în primul secol de la reforma religioasă sunt vag cunoscuți. Documentele păstrate amintesc de Johann Zingeli, prin anul 1675, Johann Czekelius - 1681, Michael Weber - 1694 și Michael Henrici - 1708. Acesta din urmă a murit în acest an - 1708. După această dată, șirul lor este cunoscut cu certitudine. Lui Michael Henrici îi urmează Johann Fabritius, care activează la biserica din Șmig în perioada 1708-1711, după ce anterior a fost diacon. Predicatorul Daniel Heinrichius vine la biserica evanghelică din Șmig în anul 1711 și rămâne până la moartea sa, survenită în anul 1744. Este urmat de Thomas Gutt I (1744-1759) și Thomas Gutt al II-lea (1759-1769). În perioada următoare pastori ai bisericii evanghelice au fost Johann Bell1770-1775), Stefan Schuster (1775-1776), Stefan Seivert (1776-1783). Daniel Schmidt, care își începe activitatea în comunitatea evaghelică în 1784 și rămâne în Șmig până în 1817. După el, activează perioade mai scurte Michael Zenn (1817-1823) și Johann Keltermann (1823-1830). Următorii doi s-au aflat în fruntea comunității evanghelice până la moartea lor: Martin Caspari (1830–23.07.1853) și Michael Jobi (1853-05.09.1867). Ultimii doi pastori care și-au legat numele de Șmig sunt Johann Schuster (1867-1881) și Andreas Mild (1881-1901). Cel din urmă a activat înainte de a veni la Șmig în Giacăș și Mediaș. Ca filie a parohiilor din Bratei și apoi din Dârlos, comunitatea evanghelică din Șmig a fost păstorită în perioada interbelică de preoții Michael Orendi și Martin Bucholzer. Epitrop a fost Wilhelm Seiler, iar curator Gustav Müller.

Obiectiv memorial

Monumentul eroilor din primul și al doilea război mondial din satul Șmig este o cruce comemorativă așezată pe strada principală, în apropierea bisericii ortodoxe Sfântul Petru și Pavel. A fost ridicată în anul 1981, la inițiativa localnicilor Ștefan Boian, Istrate Bucur, Ilarie Curcean, Toader Bucur și Emilian Boian. Monumentul este realizat din beton mozaicat și este împrejmuit cu un gard din metal. Sub inscripția Întru slava eroilor neamului au fost trecute două liste cu numele eroilor din primul și al doilea război mondial. Eroii satului Șmig căzuți pe front în prima conflagrație mondială au fost: Avram Rațiu, Toader Muntean, Peter Martin, Minu Istrate, Pál Andreas, Simen Francisc, Ioan Man, Iustin Man, Axente Boian, Gheorghe Boian, Iosif Vereș, Ioan Țiței, Gheorghe Stroia, Ilie Ibășfălean, Miklosi Istvan, Liță Stroia, Alexandru David, Johan Schmidt, Alexandru Peter, Alexandru Vereș, Johann Müller, Daniel Melner, Martin Melner, Sombati Iosif. Monumentul eroilor din două războaie mondiale din satul Giacăș a fost amenajat în vecinătatea bisericii ortodoxe. Pe placa comemorativă au fost înscriși Ionuț Bleahu, Maxim Coldea, Géza Kovács, Niculae Damian, Costică Duca, Ioan Galea, Vasile Galea, Ștefan Istrate, Tănase Muntean, Toader Rotar, Pompei Savu, Tănase Stoica, Victor Stoica, Irofim Suciu, Ilie Vamoșiu, Dionisie Vebăr, Ioan Vebăr, Ștefan Vebăr, Ștefan Virca, Hanni Wiesel.

Galerie de imagini

Note

[1] Documente
privind Istoria României C. Transilvania, veacul XIV, vol.
I (1301-1320), p. 272; vol. II, p.  146,
p. 365; vol. III p. 288, p. 571. Documentul din anul 1317, care reprezintă
prima atestare documentară a satelor Alma și Șmig, este datat eronat în 1314,
în volumul citat.

[2] Csánki Dezsö, Magyarország Történelmi földrajza a
Hunyadiak Korában, vol. V, p. 893.

[3] Iorgu Iordan, Nume de locuri românești în Republica Populară Română, p. 45-46.

[4] Dorin Popescu, Prelucrarea aurului în Transilvania înainte de cucerirea romană, în
Materialele și Cercetări Arheologice,
II, București, 1956, p. 200, 204, 208-209.

[5] Friedrich Teutsch, în Korrespondenzblatt
der Vereins für Siebenbürgische Landeskunde
p. 110-111.

[6] Iuliu Marțian, Repertoriul arheologic pentru Ardeal, p. 666.

[7] Vasile Pârvan, Getica. O protoistorie a Daciei, p. 329.

[8] Ioan Nestor, Der Stand
der Vorgeschichte forschung in Rumänien, p. 120.

[9] Roska Marton, Erdely Regeszeti Repertoriuma, vol. I, p. 249-250; Kurt
Horedt, în Mitteilungen aus dem Baron Brukenthalisches
Museum, IX-X, Sibiu, 1944, p. 100-109; Dorin Popescu, Die fruhe und mittlere Bronzezeit in Siebenburgen, p. 132.

Bibliografie
Dorin Pintilie, Mariana Pintilie, Comuna Alma - studiu monografic complex, Editura Eurodidact, Cluj-Napoca, 2014, ISBN 978-973-7709-84-4

Legături externe
 Dicționar de localități din Transilvania

Șmig, Alma


text:
До́бруський райо́н () — адміністративна одиниця Білорусі, Гомельська область. Адміністративний центр — місто Добруш.

Географія
Площа району становить 1440 км кв (16-те місце). Район граничить із Вєтківським і Гомельським районами Гомельської області, Новозибківським, Злінківським і Клімовським районами Брянської області Російської Федерації, Городнянським районом Чернігівської області України.

Основні річки — Іпуть.

На північному сході від села Леніна бере початок річка Даворка, права притока Цяти.

У західній частині району розташований Шабрінський біологічний заказник.

Історія

Район створений у грудні 1926 року, але 4 серпня 1927 року його ліквідували. Відновлений 12 лютого 1935 року.

Демографія
Населення району — 42 200 чоловік (9-те місце), у тому числі в міських умовах проживають 20 700 чоловік. Усього налічується 102 населених пункти.

Транспорт
Транспортна інфраструктура включає залізниці Гомель — Брянськ, Гомель — Бахмач, Гомель — Круговець, а також автошляхи, зокрема Брянськ — Кобринь.

Визначної пам'ятки

Люди, пов'язані з Добруським районом
 Терешков Олексій Дмитрович — Герой Радянського Союзу.
 Тихін Якович Кисельов — радянський державний і партійний діяч. Депутат Верховної Ради СРСР 4-10 скликань. Член ЦК КПРС (1961—1983). Кандидат у члени Політбюро ЦК КПРС (1980–1983). Герой Соціалістичної Праці (1977). У 1978–1980 роках перший заступник голови Совміна СРСР. З 1980 року перший секретар ЦК Компартії Білорусі.
 Селецький Валерій Степанович — голова Гомельської обласної ради депутатів (з 1995 року).
 Лебедєв Микола Опанасович — повний кавалер ордена Слави, після війни працював учителем у селі Тереховка.

Цікаві факти
На території Добруського району є анклав Медвеже-Саньково, що адміністративно відноситься до Брянської області РФ.

Див. також
 Міста Білорусі
 Селища міського типу Білорусі

Посилання
 Сайт Добруського райвиконкому
 Визначні пам'ятки

Райони Гомельської області
Добруський район


text:
Charles Jean Marie Degeorge (* 31. März 1837 in Lyon; † 2. November 1888 in Paris) war ein französischer Bildhauer und Medailleur.

Leben und Werk
Er studierte ab 1850 an der École des Beaux-Arts in Paris und von 1853 bis 1855 an der École des Beaux-Arts in Lyon.

Sein bekanntestes Werk ist Die Jugend des Aristoteles  (1875), das den Denker als einen halbnackten Knaben zeigt, der auf einem großen Stuhl sitzt und in einer Schriftrolle, die auf seinen Knien liegt, mit aufgestütztem Kopf liest. Das Werk befindet sich im Musée d'Orsay in Paris. Ebenfalls bekannt ist die von Degeorge geschaffene Büste des Malers Henri Regnault für das Regnault-Denkmal vor der École des Beaux-Arts in Paris, das den 1871 im Deutsch-Französischen Krieg gefallenen Maler ehrt.

1880 wurde er Ritter der Ehrenlegion.

Literatur

Weblinks

 Das Henri Regnault-Denkmal
 Drei Ansichten des jungen Aristoteles:
 von rechts
 von vorne rechts
 von vorne links

Einzelnachweise

Bildhauer (Frankreich)
Medailleur
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Franzose
Geboren 1837
Gestorben 1888
Mann


text:
Chaetops  è un genere di uccelli appartenente all'ordine dei passeriformi, l'unico ascritto alla famiglia Chaetopidae.

Etimologia
Il nome scientifico del genere, Chaetops, deriva dall'unione delle parole greche χαιτη (khaitē, "pelo") e ωψ (ōps, "faccia"), col significato di "faccia pelosa", in riferimento alle vibrisse presenti alla base del becco ed all'inusuale presenza di ciglia.

Descrizione
Al genere vengono ascritti uccelli di dimensioni medio-piccole (21–25 cm) dall'aspetto che ricorda quello dei tordi, con testa appiattita, becco sottile e appuntito, forti zampe, ali arrotondate e coda lunga e di forma ovale dai margini sfrangiati.

Il piumaggio è simile nelle due specie, con gola e mascherina facciale nere, mustacchio più chiaro, l'area dorsale grigio-bruna (tranne il codione che è di color nocciola) e quella ventrale gialla nel saltarocce pettoarancio e bruno-ruggine nel saltarocce del Capo, mentre la coda è nera con orlo bianco.

Biologia
I saltarocce sono uccelli diurni che passano la maggior parte della vita al suolo, correndo in gruppi familiari fra le rocce e l'erba alta alla ricerca di cibo e volando molto raramente.

La loro dieta è in larga parte insettivora, componendosi di grossi insetti ed altri invertebrati, nonché di piccoli vertebrati e sporadicamente anche di frutta e bacche.

Il periodo degli amori cade durante l'estate australe: si tratta di uccelli monogami nei quali i due sessi collaborano nella costruzione del nido (a coppa, costruito al suolo con erba secca), nella cova (che dura circa tre settimane) e nell'allevamento dei nidiacei (che si rendono indipendenti a partire dai trenta giorni dalla schiusa), non di rado con la collaborazione degli altri membri del gruppo.

Distribuzione e habitat
Il genere è endemico dell'Africa meridionale, con le due specie che popolano le aree montuose rispettivamente della provincia del Capo (appunto il saltarocce del Capo) e del Sudafrica orientale (il saltarocce pettoarancio): gli areali delle due specie sono distanziati fra loro di circa 150 km nel punto di massima prossimità.

L'habitat di questi uccelli è rappresentato dalle aree rocciose con copertura a fynbos.

Tassonomia

Al genere vengono ascritte due specie:

 Chaetops aurantius  - saltarocce pettoarancio
 Chaetops frenatus  () - saltarocce del Capo

Talvolta le due specie vengono accorpate e considerate sottospecie di C. aurantius, tuttavia le differenze fra esse sono piuttosto evidenti e fanno ritenere giusta alla maggior parte degli studiosi la decisione di mantenerle distinte.

La sistematica del genere è stata piuttosto travagliata: di volta in volta ascritti ai Turdidae, ai Sylviidae ed ai Timaliidae, con l'avvento delle tecniche molecolari di analisi del DNA è emersa un'inaspettata affinità con le famiglie monotipiche Picathartidae ed Eupetidae, che si ritiene rappresentino un clade basale nell'albero filogenetico dei Passerida.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Chaetopidae
Taxa classificati da William Swainson


text:
Triobiškiai – osiedle Mariampola, na Litwie, na Suwalszczyźnie, położone we wschodniej części miasta.

W przeszłości osiedle stanowiło zachodnią część wsi Triobiškiai, położonej za Królestwa Polskiego w gminie Kwieciszki w powiecie mariampolskim.

Linki zewnętrzne

Mariampol


text:
Васильевка — село в Новоспасском районе Ульяновской области в составе Красносельского сельского поселения.

География
Находится на расстоянии примерно 21 километр по прямой на восток-юго-восток от районного центра поселка Новоспасское.

История
В 1913 году в селе было 145 дворов, 1017 жителей, церковь (не сохранилась). В 1990-е годы центр коопхоза «Васильевское».

Население
Население составляло 105 человек (русские 74%) в 2002 году, 61 по переписи 2010 года.

Примечания

Населённые пункты Новоспасского района


text:
Сарагруд () — село в Ірані, у дегестані Мазрае-Нов, в Центральному бахші, шахрестані Аштіан остану Марказі. За даними перепису 2006 року, його населення становило 286 осіб, що проживали у складі 73 сімей.

Клімат
Середня річна температура становить 11,66°C, середня максимальна – 30,30°C, а середня мінімальна – -8,94°C. Середня річна кількість опадів – 220 мм.

Примітки

Населені пункти шагрестану Аштіан


text:
Maytenus virens är en benvedsväxtart som beskrevs av Ignatz Urban. Maytenus virens ingår i släktet Maytenus och familjen Celastraceae. Inga underarter finns listade.

Källor

Kärlväxter
virens


text:
Josef Ursin, bis 1866 Unsinn (* 13. Dezember 1822 in Michelhausen; † 29. März 1896 in Tulln) war ein österreichischer Politiker deutscher Nationalität und Mitglied im Reichsrat von Niederösterreich.

Ursin war ein Tullner Kaufmann und Realitätenbesitzer. Er wurde dreimal zum Bürgermeister von Tulln gewählt, nämlich 1870–72, 1876–78 und 1883–84. Obwohl Ursin ein Anhänger der Schönerer-Bewegung war, wurde er bei der Land- und Reichsratswahl von den Katholisch-Konservativen unterstützt. Die Zusammenarbeit enttäuschte aber und wurde nicht fortgesetzt, sodass er bei den nächsten Wahlen unterlag.

Ursin hatte einen Sohn gleichen Namens.

Literatur
 Biographisches Handbuch des Niederösterreichischen Landtags. 1861–1921. S. 210.
 Schwarz, Peter (1997). Tulln ist judenrein! Die Geschichte der Tullner Juden und ihr Schicksal von 1938 bis 1945: Verfolgung – Vertreibung – Vernichtung. Wien: Löcker.
 Südsteirische Post. Todesanzeige vom 14. Februar 1891. S. 2.

Einzelnachweise

Abgeordneter zum Abgeordnetenhaus (Österreich)
Bürgermeister (Tulln an der Donau)
Person (Cisleithanien)
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren 1822
Gestorben 1896
Mann


text:
Sceloporus samcolemani est une espèce de sauriens de la famille des Phrynosomatidae.

Répartition
Cette espèce est endémique du Mexique. Elle se rencontre dans les États du Coahuila et du Nuevo León.

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur de Sam Coleman.

Publication originale
 Smith & Hall, 1974 : Contributions to the concepts of reproductive cycles and the systematics of the scalaris group of the lizard genus Sceloporus. Great Basin Naturalist, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Saurien (nom scientifique)
Phrynosomatidae
Faune endémique du Mexique


text:
Pra Viagem é o álbum de estreia da cantora Kika, lançado em 2012. Inspirado por música jamaicana, reggae, dub e tropicalismo, "Pra Viagem" foi lançado em CD e LP.

O álbum foi produzido por Victor Rice e Décio7, e conta com participações de Anelis Assumpção, Kiko Dinucci, Bixiga 70, Victor Axelrod e Dustan Gallas, do Cidadão Instigado.

O show do disco foi considerado um dos melhores do ano pelo SESC e marcou presença no Oi Futuro Ipanema, na época um dos maiores festivais de música do Brasil.

A faixa "Sai Da Frente" se tornou um hit cult, atingindo 200 mil reproduções no Spotify.

Lista de faixas

Referências

Álbuns em língua portuguesa
Álbuns em língua inglesa
Álbuns de música popular brasileira
Álbuns de reggae


text:
Боре́ц алта́йский, или Волкобо́й () — многолетнее травянистое растение, вид рода  семейства .

Распространение и экология
Ареал вида охватывает Алтай. Эндемик.

Произрастает в альпийском поясе на Алтае по россыпям и маренам, по берегам горных ручьев, около ледников, на альпийских и субальпийских лугах.

Ботаническое описание
Корни клубневидные, длиной 2—5 см, толщиной до 1 см, веретеновидные. Стебли высотой 20—40 см и толщиной 3-4 мм, прямой, простой, круглый, в нижней части голые, в соцветии покрыты мягкими волосками.

Листья расположены по всему стеблю, нижние на длинных черешках, верхние сидячие. Пластинка в общем очертании округло-пятиугольная, почти до основания пальчато-пятираздельная, с крупными туповатыми зубцами, сверху тёмно-зелёная, снизу серовато-зелёная.

Соцветие — простая конечная кисть из тёмно-фиолетовых цветков длиной до 30 см и шириной до 1,5 см. Шлем высотой 0,8 см, длиной 1,7 см и шириной на уровне носика 1,5 см, клиновидно-конический, с небольшим, вниз направленным носиком, совершенно голый, у носика с ресничками; боковые доли околоцветника округлые, в поперечнике около 1,3 см; нижние доли длиной до 1 см и шириной 0,3—0,5 см. Нектарники на сильно изогнутом ноготке, с небольшим, диаметром до 1 мм, головчатым, шпорцем, неширокой пластинкой.

Значение и применение
Содержит алкалоиды; в фазе созревания семян особенно много их в корнях, несколько меньше в листьях и стеблях. Значительное количество алкалоидов обнаружены в семенах.

Известны многочисленные отравления им скота.

Выращивается как декоративное растение.

Таксономия
Вид Борец алтайский входит в род  трибы  подсемейства  семейства  порядка .

Примечания

Литература

Ссылки
 Энциклопедия декоративных садовых растений: аконит

Лютиковые
Флора Азии
Декоративные садовые растения


text:
La Cetina est un cours d'eau du centre de la Dalmatie en Croatie. Elle prend sa source à  d'altitude, s'écoule sur  avant de se jeter dans la mer Adriatique.

Géographie et géologie
La Cetina prend sa source sur le versant nord-ouest de la montagne Dinara. Sa source apparait près du petit village de Cetina, situé à  au nord de Vrlika.
Elle rejoint le lac artificiel de Peruča  plus loin. La rivière passe alors dans la région karstique de Sinj. Elle se dirige ensuite vers l'est avant de reprendre la direction de l'ouest près du massif montagneux du Mosor. Elle termine sa course dans la mer Adriatique  plus loin près de la localité d'Omiš.

La rivière est utilisée à plusieurs endroits pour produire de l'énergie hydroélectrique et son eau est embouteillée en tant qu'eau de Cetina. Son bassin hydrographique a une superficie de  alors que la pluviométrie moyenne annuelle atteint .

Les montagnes proches font partie des Alpes dinariques et atteignent des altitudes proches de . Les roches sont de type sédimentaire et calcaire datant du Crétacé. On trouve également des roches datant du Trias et du Jurassique.

Histoire et archéologie

Durant le Moyen Âge, la rivière faisait office de frontière entre le royaume de Croatie et celui de Serbie. La vallée fut une route commerciale importante reliant la Bosnie-Herzégovine à la côte Adriatique.

Des traces indiquent que l'agriculture dans la région remonte au Néolithique dans la partie haute de la vallée de la Cetina. Durant l'âge de Bronze, la zone possédait une culture particulière. La rivière a également servi à recevoir des offrandes durant la préhistoire notamment près de sa confluence avec la rivière Ruda près de Trilj.

La zone est associée à la Delmatae et a accueilli une forteresse romaine à Tilurium  non loin de la localité actuelle de Trilj. Celle-ci gardait l'entrée de la vallée qui menait à la capitale provincial de Salona. Durant le Moyen Âge, la rivière fit office de frontière entre les puissances Romanes et Slaves. La région fut ensuite conquise par l'Empire ottoman au début du  jusqu'à sa reconquête 150 ans plus tard.

Voir aussi

Liens externes
 Rivière River

Références

Cours d'eau en Croatie
Fleuve en Europe


text:
Lepidepecreella cymba is een vlokreeftensoort uit de familie van de Lepidepecreellidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1866 door Goes.

Lepidepecreellidae


text:
Sole e Luna è il settimo singolo di Giorgio Vanni, pubblicato il 21 luglio 2017.

La canzone

Scritto da Alessandra Valeri Manera e Alessia Spera su musica di Max Longhi e Giorgio Vanni, Sole e Luna è un brano dedicato, ancora una volta, alla serie Pokémon.

Dopo più di dieci anni dal brano Pokémon Diamante e Perla, l'artista ritorna a scrivere per la serie animata, componendo un brano in stile pop-reggaeton grazie anche alla presenza dell'artista cubano Dago Hernandez.

Il brano è stato presentato per la prima volta sulla web radio RadioAnimati in una speciale trasmissione dedicata all'artista.

Tracce
 Download digitale

Video musicale
Girato vicino a Milano, il video si alterna con scene di una festa in piscina dove poco prima l'artista era intento a giocare a un gioco Pokémon per Game Boy Color. Nel video sono presenti vari personaggi legati alla community italiana del brand e anche cosplayer.

Musicisti
 Giorgio Vanni – Voce, guitalele, cori
 Dago Hernandez – Voce
 Max Longhi – Tastiera, programmazione, cori

Collaboratori
 Diego Tartaglia – Montaggio video
 Lorenzo Lucchini – Direzione
 Sofia Ganoza – Responsabile della produzione
 Chiara Borracino – Aiuto regista
 Veronica Bonfanti – Make up e hairstaling
 Daniele Madio – Grafica copertina

Note


text:
Joseph-Claude-Anthelme Récamier  (Cressin-Rochefort, Ain, 6 de novembro de 1774 – 28 de junho de 1852) foi o fundador indiscutível da cirurgia ginecológica moderna, também havia se destacado no campo da oncologia. Em particular, ele realizou a primeira histerectomia vaginal bem sucedida para o câncer; ele realizou uma extensa pesquisa sobre o processo metastático câncer e ele foi o proponente de um método de tratamento de câncer por compressão.

Bibliografia
Nasceu em Cressin-Rochefort, Ain. Na maior parte de sua carreira profissional foi associado com o Hôtel-Dieu de Paris, onde em 1806 se tornou médico chefe. Também foi professor do Collège de França e membro da Faculté de Médecine.

Em 1821 Recamier praticou uma retirada da mama com uma paciente sob sonambulismo mesmérico, após realizar sozinho a aplicação do magnetismo animal.

Ainda em 1821, sob a orientação de Joseph Récamier, Henri-Marie Husson coordenou juntamente com Alexandre Bertrand (1795-1831) experiências relacionadas ao magnetismo, desenvolvidas pelo magnetizador Barão du Potet e Thierry Robouam, na presença de trinta outros médicos.

Récamier é creditado com a popularização de vários instrumentos em medicina ginecológica, incluindo a cureta, vaginal espéculo e o uterino som.

Em seu tratado de 1829,  Recherches sur le traitement du câncer , cunhou o termo "metástase" como uma definição para a propagação de cancro.

"A operação de Récamier" é um termo utilizado para curetagem do útero também chamado de histerectomia por via vaginal.

Obras de Récamier

 Recherches sur le traitement du câncer  (Pesquisa sobre Tratamento do Câncer); 1829.
 Recherches sur le traitement du cólera morbus- (Pesquisa sobre Tratamento do Cólera); 1832.

Ver também
Hôtel-Dieu de Paris
Magnetismo animal
Ginecologia
Henri-Marie Husson
Alexandre Bertrand
Barão du Potet

Ginecologistas da França
Magnetizadores da França
Médicos da França


text:
I Woke Up One Morning is a British television sitcom which aired on BBC One in two series from 1985 to 1986.

Main cast
 Michael Angelis as Max
 Peter Caffrey as Danny
 Robert Gillespie as Zero
 Frederick Jaeger as Derek
 Jonathan Kydd as Eddie
 Tim Potter as Irrelevant
 Jennifer Daniel as Isobel
 Shirin Taylor as Rosa
 Jean Boht as Mrs. Hamilton
 Marcia Warren as Doris
 Frances White as Sister May
 Barrie Gosney as Colin
 David Shaw Parker as Joey

References

Bibliography
 Horace Newcomb. Encyclopedia of Television. Routledge, 2014.

External links

1985 British television series debuts
1986 British television series endings
1980s British comedy television series
BBC television sitcoms
English-language television shows


text:
The Château de Tanlay at Tanlay (Yonne) is a French château built in Burgundy during the sixteenth and seventeenth centuries, famous for its beauty and the setting. The walls are of limestone under tall sloping slate roofs à la française, surrounding three sides of a central court with cylindrical towers at its four corners. The château is entirely encircled by its rectilinear moat and approached on axis across a bridge marked by paired obelisks through a gatehouse (illustration) built in 1558, which straddles the low balustrade and projects forward into the moat. The perfect symmetry of the cour d'honneur is part of Tanlay's serene charm.

The foundations are in part those of the thirteenth-century  château-fort. The rebuilding in Renaissance style is owing to the brother of the Admiral de Coligny, François de Coligny d'Andelot (1521–1569), who inherited the site in ruinous condition in 1547 and whose construction campaigns of 1555-1568 during the Wars of Religion, when Tanlay was a center of Huguenot resistance, left the residence uncompleted. Building was recommenced afterwards by Michel Particeli d'Hemery, the surintendant de finance under Mazarin, who completed the château to designs by Pierre Le Muet between 1643 and 1649.  Since 1700 the property has remained in the family of the man who was created marquis de Tanlay in 1705.

The house is also renowned for its gallery painted in trompe-l'œil and for the frescoes in the Tour de la Ligue ("Tower of the Huguenot League"), in which the antagonists of the War are represented in the guise of Olympic deities, and for its mellow stone and its remarkable canal, moats and grounds, which include a nymphaeum or théâtre d'eau by Pierre Le Muet.

Notes

References
Claude Mignot, 2005. bibliographical note on Pierre Le Muet, Maniere de bien bastir... 2nd ed. 1645. The auxiliary volume added to the second edition, 1647, includes plans and elevations of Tanlay.

External links

Tanlay viewed from the air
Tonnerrois: Les Châteaux Renaissance
Tanlay official Web site

Houses completed in 1649
Tanlay
Historic and archaeological sites in Burgundy
Historic house museums in Bourgogne-Franche-Comté
Museums in Yonne
1649 establishments in France


text:
Der Kaukasus-Gamander (Teucrium hircanicum), auch Hyrkanischer Gamander genannt, ist eine Pflanzenart aus der Gattung Gamander (Teucrium) innerhalb der Familie der Lippenblütler (Lamiaceae). Er wird in den gemäßigten Zonen in Parks und Gärten als Zierpflanze verwendet.

Beschreibung

Vegetative Merkmale
Der Kaukasus-Gamander ist eine ausdauernde, horstig wachsende krautige Pflanze, die eine Wuchshöhe von 35 bis 75 Zentimeter erreicht. Die Pflanze bildet leicht behaarte, verzweigte Stängel, die an der Basis etwas verholzen. Die gegenständigen, 5 bis 7 Zentimeter langen, eiförmigen bis eiförmig-lanzettlichen Laubblätter sind am Rande gekerbt, an der Basis gestutzt bis herzförmig und an der Spitze stumpf. Die Pflanze überwintert meist mit einer grünen Grundrosette. Das leicht behaarten Laubblätter verströmen bei Verletzung einen aromatischen Duft.

Generative Merkmale
Die Blütezeit reicht von Juli bis Oktober. Der allseitswendige Blütenstand ist eine dichte, endständige, ährenartige Traube von etwa 15 Zentimeter Länge. Die 1,4 bis 1,8 Zentimeter langen Blüten haben unterständige Hüllblätter. Der 4 bis 5 Millimeter lange, glockenförmige Kelch ist dicht behaart, drüsig-schuppig und zum Zeitpunkt der Fruchtbildung deutlich geadert. Die schlaff gewölbte, behaarte Kronröhre ist rötlich-violett gefärbt. Die Nüsschen sind bräunlich, breiter als lang mit aderig-runzeliger Oberfläche.

Chromosomensatz
Die Chromosomenzahl beträgt 2n = 32.

Ökologie
Die Bestäubung erfolgt durch Insekten, insbesondere durch Hummeln und anderen Bienen.

Vorkommen
Der Kaukasus-Gamander ist vom nordöstlichen Anatolien (Türkei) über den Großen und Kleinen Kaukasus (Russland, Georgien, Armenien, Aserbaidschan) und das Talysch-Gebirge bis zum Hyrkanischen Wald (Iran) verbreitet. Die Pflanze besiedelt dort Laubwälder, Gebüsche und Wiesen in niederschlagsreichen Höhenlagen zwischen 300 und 2000 Meter. In Österreich, Großbritannien und dem südlichen Neuseeland gilt die Pflanze als neophytisch eingebürgert. Die Pflanze bevorzugt feuchte sonnige Waldränder sowie felsige, halbschattige und schattige Standorte.

Systematik
Die Erstveröffentlichung von Teucrium hircanicum erfolgte 1759 durch Carl von Linné in Systema Naturae, 10. Auflage, Band 2, S. 1095. Der artspezifische Namensteil hircanicum bedeutet "aus Hyrkanien", einer antiken Landschaft am südlichen Kaspischen Meer. Synonyme für Teucrium hircanicum sind Scorodonia hircanica  und Scorodonia spicata .

Verwendung
Der Kaukasus-Gamander wird als Zierpflanze insbesondere in naturnahen Gärten verwendet. Er eignet sich für halbschattige bis schattige, feuchte Stellen in Steingärten und am lichten Gehölzrand, aber auch für sommertrockene Lagen im Wurzelbereich von Großgehölzen. Die Blütenfarbe ist allerdings eher matt und ohne Fernwirkung. Die Sorte 'Paradise Delight' hat intensiver gefärbte rosarote Blüten und wächst kompakt nur 30 bis 40 Zentimeter hoch. Der Kaukasus-Gamander gilt als winterhart bis −23 °C (Zone 6).

Extrakte aus Teucrium hircanicum weisen in vitro antibakterielle und antimykotische Aktivitäten auf, die für eine medizinische Anwendung interessant sein könnten. Das ätherische Öl von Teucrium hyrcanicum besteht vor allem aus sauerstoffhaltigen Monoterpenen und Sesquiterpenen, unter anderem aus α-Himachalen, (E)-β-Farnesen und β-Linalool. Außerdem wurden verschiedene diterpenoide Verbindungen mit antioxidativen Eigenschaften nachgewiesen.

Quellen

Literatur
 Eckehart J. Jäger, Friedrich Ebel, Peter Hanelt, Gerd K. Müller (Hrsg.): Exkursionsflora von Deutschland. Begründet von Werner Rothmaler. Band 5: Krautige Zier- und Nutzpflanzen. Springer Spektrum, Berlin 2008, ISBN 978-3-8274-0918-8, S. 491.
 Hans Simon (Hrsg.): Die Freiland-Schmuckstauden. Begründet von Leo Jelitto und Wilhelm Schacht. 5., völlig neu bearbeitete Auflage, Band 2: I–Z. Ulmer, Stuttgart 2002, ISBN 3-8001-3265-6, S. 888.

Einzelnachweise

Weblinks

 Beschreibung von Teucrium hircanicum bei galasearch.de.
 Datenblatt mit Bestimmungsschlüssel und Fotos von Thomas Meyer bei Flora-de: Flora von Deutschland (alter Name der Webseite: Blumen in Schwaben)
 Datenblatt mit Fotos und Verbreitung in Italien bei Portale della Flora d'Italia - Portal to the Flora of Italy.

Gamander


text:
Il Santos Football Club, noto anche come Santos Cape Town o - per ragioni di sponsorizzazione - Engen Santos, è una società calcistica con sede a Città del Capo, in Sudafrica.

Fondata nel 1982, ha vinto il campionato sudafricano nel 2001-2002 e due volte la Coppa del Sudafrica (2001 e 2003).

Giocatori

Palmarès

Competizioni nazionali

2001-2002

Coppe del Sudafrica: 2
2001, 2003

MTN 8: 1
2002

Altri piazzamenti

Terzo posto: 2007-2008

Finalista: 1993
Semifinalista: 2010

Collegamenti esterni


text:
Az Energiaszabályozók Európai Uniós Együttműködési Ügynöksége (angolul: European Union Agency for the Cooperation of Energy Regulators, röviden: ACER) az Európai Unió szabályozó hatósága, mely 2010-ben alakult meg Ljubljana székhellyel a 2009. szeptember 9-én hatályba lépett, ún. Harmadik energiacsomag nyomán. A szervezet teljeskörűen csak 2011. március 3-án kezdte meg működését ljubljanai székhellyel. Az ünnepélyes megnyitón Günther Oettinger akkori energiaügyekért felelős EU-biztos mondott beszédet.

Jogszabályi alap
Az ACER létrejöttének és működésének jogszabályi alapját az Európai Parlament és a Tanács 2009. július 13-án elfogadott 713/2009/EK rendelete teremtette meg. Az első 10 évben ez a rendelet szabályozta az ügynökség jogi státuszát, feladatait, szervezeti felépítését és fenntartásának pénzügyi forrását.

2019. június 5-én az Európai Parlament és a Tanács elfogadta az ACER jog- és feladatköreit jelentősen bővítő 2019/942. számú rendeletet, mely a korábbi rendelet helyébe lépett.

A magyar jogrendben az ágazati törvények biztosítják az ACER hatásköreinek érvényesülését. Ezek közül kiemelendő az ún. villamosenergia-, illetve a földgáz törvény. Az ACER-rel együttműködő honi szabályozó hatóság a Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal (MEKH).

Vezetők
Az ACER első igazgatója, a 2010. május 6-án megválasztott olasz Alberto Pototschnig volt, akit 2019. december 18-án, az osztrák Dr. Jochen Penker váltott.

Feladatok
Az ACER:
 véleményeket és ajánlásokat bocsát ki
 az energiapiacok főbb szereplőinek: TSO-knak, a villamosenergia-, illetve gázpiaci ENTSO-nak, az EU DSO-nak, a regionális koordinációs központoknak, illetve a energiatőzsdéknek;
 a nemzeti szabályozó hatóságoknak;
 az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Bizottságnak;
 egyedi határozatokat bocsát ki több jól körülhatárolt területen;
 nem kötelező, keretjellegű iránymutatásokat nyújt be a Bizottságnak.

Az ACER energiapiac-felügyeleti jogkörében bármilyen információt kérhet a piaci szereplőktől. E célból határozatokat bocsáthat ki, melyekben határidőt is kiköthet. A kapott bizalmas (pl. kereskedelmi ügyletekre vonatkozó egyedi) információkat csak a hatáskörébe tartozó feladatok elvégzése céljából kezelheti. Ez az új hatáskör különösen a nagykereskedelmi piacok integritása és átláthatósága tekintetében jelent előrelépést.

Kapcsolódó szócikkek
 Council of European Energy Regulators
 Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal

Jegyzetek

Források
  (már nem hatályos)

Fordítás

Európai Unió
Energetika


text:
Le monete da 500 lire italiane sono state coniate dal 1958 al 1967 e dal 1982 fino al 2001, perché l'anno successivo la lira italiana è stata sostituita dall'euro. Negli anni sono state coniate monete d'argento (1958-1967) e monete bimetalliche (1982-2001).

Oltre alle monete normalmente in circolazione sono state coniate anche molte monete in argento, emesse appositamente per i collezionisti.

Argento
La Repubblica Italiana ha coniato, tramite la zecca di Roma, monete d'argento da 500 lire a partire dal 1957 fino al 2001.

Ne furono coniati tre tipi: "Caravelle", "Centenario Unità d'Italia" e "Dante Alighieri".

Nel 1957 furono coniati oltre 2.200 esemplari di PROVA delle 500 lire "Caravelle" che furono date in omaggio ai Parlamentari.

Dal 1958 al 1967 vennero coniate e messe in circolazione le 500 lire "Caravelle", con una pausa nel 1962 e 1963 per fare posto all'emissione delle 500 lire "Centenario Unità d'Italia".

Nel 1965 vennero coniate 500 lire in argento "Dante Alighieri", per commemorare il 7º centenario della sua  nascita. Le monete di "Prova" vennero donate ai dipendenti della zecca.

Dal 1968 al 2001 le 500 lire "Caravelle" vennero coniate solo per le serie destinate ai collezionisti.

Le 500 lire "Caravelle" di PROVA, così come i tipi "Centenario Unità d'Italia" e "Dante Alighieri" hanno un diametro di 29 millimetri ed un peso di 11 grammi. Le 500 lire "Caravelle" coniate dal 1958 in poi hanno ancora un peso di 11 grammi ma un diametro di 29,5 millimetri. Sono tutte monete in Argento 835 ‰ .

Successivamente al 1967, sia l'aumento del costo dell'argento sia fenomeni di tesaurizzazione da parte dei privati, portarono all'abbandono della monetazione in argento e di conseguenza delle 500 lire "Caravelle", che vennero comunque coniate fino al 2001 nelle emissioni per collezionisti.

Caravelle

La moneta fu coniata dal 1958 al 1967.
Il busto femminile al dritto è di stile rinascimentale e i 19 stemmi sono quelli della città capoluogo regionale dell'epoca (Genova, Torino, Aosta, Milano, Trento, Venezia, Trieste e Udine, Bologna, Firenze, Ancona, Perugia, Roma, L'Aquila, Napoli, Bari, Potenza, Catanzaro, Palermo, Cagliari). In basso è la legenda GIAMPAOLI, il nome dell'autore del recto, Pietro Giampaoli.

Al rovescio sono raffigurate le tre caravelle in navigazione verso destra, intorno "REPVBBLICA ITALIANA" in basso sono riportati il valore e il segno di zecca (R). Tra le onde, sulla sinistra, il nome dell' autore del verso, Guido Veroi.

La prova di questa moneta, tirata in 1004 copie nel 1957, ha le bandiere erroneamente controvento. Si tratta di una delle monete più ricercate dai collezionisti e il suo valore va dai 3.000 ai 12.000 euro, a seconda dello stato di conservazione.

La moneta fu in circolazione fino al 1967. Dopo questa data le monete furono coniate solo per le confezioni destinate ai collezionisti che la zecca mette in vendita annualmente.

Centenario unità d'Italia
Nel 1961, in occasione del Centenario dell'Unità d'Italia, è stata emessa una moneta commemorativa da 500 lire con le medesime caratteristiche tecniche del 500 lire "Caravelle". In realtà, pur conservando il millesimo 1961, esse furono coniate anche nel 1962 e 1963, per questo motivo nel '62 e '63 non furono coniate le ordinarie 500 lire "Caravelle".

Al diritto è raffigurata l'Italia seduta su un capitello. Nella mano destra, protesa in avanti, un ramo d'ulivo, nella mano sinistra, un elmo. In giro "REPUBBLICA ITALIANA" ai lati di una stella. Nell'esergo la legenda VEROI, l'autore, Guido Veroi.

Al rovescio una quadriga veloce, volta a sinistra. In alto 1861 e in basso 1961, il valore e il segno di zecca (R).

Nel contorno è presente la legenda "1° CENTENARIO VNITÀ D'ITALIA - 1861 - 1961" in rilievo

La tiratura complessiva è stata di 27.120.000 esemplari

Dante Alighieri

Nel 1965, in occasione del 7º Centenario della nascita di Dante Alighieri, è stata emessa una moneta commemorativa da 500 lire, sempre con le medesime caratteristiche tecniche del 500 lire "Caravelle". A differenza del 500 lire del Centenario dell'Unità, questa moneta è circolata parallelamente al "Caravelle", che per quel millesimo non è quindi stato sospeso.
Gli esemplari di prova, che recano tale dicitura al rovescio, sono stati donati ai dipendenti della Zecca.

Al diritto è raffigurato il ritratto di Dante Alighieri. In giro "REPUBBLICA ITALIANA" ai lati di una stella. Sotto, le firme del modellista VERGINELLI, e dell'incisore, MONASSI.

Al rovescio è presente un'allegoria della Divina Commedia, a destra il segno di zecca (R), in esergo indicazione del valore e, più in basso, la data.

Nel contorno è presente la legenda "7° CENTENARIO DELLA NASCITA DI DANTE " in rilievo.

La tiratura complessiva è stata di 5.000.000 esemplari

Monete in oro
Non esistono emissioni ufficiali in oro. Tuttavia alcune ditte private, anche in collaborazione con l'Istituto Poligrafico dello Stato, hanno prodotto versioni in oro delle 500 lire. Esse, pur presentando un valore facciale non sono da considerarsi monete, ma piuttosto medaglie, poiché non sono emissioni ufficiali dello Stato.

Monete bimetalliche

Dal 1982 la zecca inizia a coniare una nuova moneta bimetallica da 500 lire. L'interno è in bronzo (bronzital) mentre l'esterno è in acciaio (acmonital). Il diametro è di 25,8 mm e il peso di 6,8 grammi.

Al dritto è raffigurata la Repubblica, rappresentata da una testa femminile: alle tempie ci sono delle ali che rappresentano l'intelligenza e la libertà. Sotto c'è la legenda L. CRETARA (l'autore Laura Cretara). Intorno è presente una stella e la legenda REPVBBLICA ITALIANA.

Al rovescio è raffigurata la piazza del Quirinale, con il palazzo e le statue dei Dioscuri. In basso simbolo di zecca ("R") e data. Intorno spiga di grano e rami di olivo. Nel giro in basso valore e in alto valore in alfabeto Braille.
Oltre a questa moneta sono state emesse negli anni alcune monete commemorative:

 Centenario della Banca d'Italia - 1993. Autori Laura Cretara e Sergio Grossi.
 Luca Pacioli - 1994. Autori Laura Cretara e Uliana Pernazza.
 70° ISTAT - 1996. Autori Laura Cretara e Claudia Momoni.
 50° Polizia di Stato - 1997. Autori Laura Cretara e Maria Carmela Colaneri.
 IFAD - 1998. Autori Laura Cretara e Luciana de Simoni.
 20° delle elezioni del parlamento europeo - 1999. Autori Laura Cretara e Luciana de Simoni.

Note

Bibliografia
 Antonio Pagani, Monete italiane dall'invasione napoleonica ai giorni nostri, 1796-1980. Governi popolari, assedi, occupazioni, Napoleone, Stato pontificio, Regno delle Due Sicilie, napoleonidi, restaurazioni dopo il Congresso di Vienna, moti per l'indipendenza, Regno d'Italia, colonie, Albania, Repubblica di San Marino, Stato della Città del Vaticano, Repubblica Italiana, Somalia (AFIS). Catalogo contenente la descrizione di 5182 monete e con 1210 illustrazioni. Descrizioni, misure, titoli metallici, gradi di rarità, Milano, M. Ratto numismatica, 1982.
 Catalogo Alfa delle monete italiane e regioni, 33ª edizione, Torino, Alfa, 2008.

Voci correlate
 Lira italiana
 500 lire (banconota)
 Banca d'Italia
 Istituto Poligrafico e Zecca di Stato
 Monete commemorative (lira italiana)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Lira italiana


text:
Khin Maung Win (; born 12 January 1949) is a Burmese physician, hepatologist, writer and businessman. He is one of the most successful hepatologists in Myanmar and has published many books in his career.

Early life and education
Khin Maung Win was born on 11 January 1949 in Wundwin, Myanmar. He has six siblings. He is the son of Ba Gyan, a police officer and his wife Khin Khin. After his father retires from the police department, they moved to their home town, Wundwin. His mother, Khin Khin worked hard so that her children could go to school. Among her children, only Khin Maung Win passed the matriculation exam with three distinctions, and later he attended the Institute of Medicine, Mandalay. He graduated with M.B.B.S in 1972 and M.Med.Sc. (Int. Med.) in 1978 from Institute of Medicine, Mandalay. He also obtained his MRCP (UK) in 1984 and FRCP (Edin) in 1997 respectively. He was married to Khin Lay Yi, a physician in 1975.

Career

Medical career
He trained in GI and Liver services in Royal Infirmary Edinburgh (RIE) under Dr. Neil Finlayson in 1983, and joined Liver unit at Royal Free Hospital in London, where he worked as assistant lecturer for six months. Achieved MRCP in 1984 and FRCP in 1997 respectively. After completing the studies, worked as consultant physician (Liver Unit) in Yangon General Hospital (YGH) and became Head of Department of Experimental Medicine, and Department of Medical Research (DMR) in Myanmar.

In 1991, he received a scholarship as Senior Research Fellow from World Health Organization (WHO) and worked at Hôpital Henri Mondor, Paris for one year under Prof. Daniel Dhumeaux. During one-year stay in France, was trained in clinical Hepatology as well as bench works on effect of TGF on Hepatic stellate cells and was able to publish two-peer-reviewed articles on liver fibrosis.

From 1994 until 2007, he served as Professor and Head of Department of Hepatology in Yangon General Hospital. Subsequently, he established GI & Liver Centre and heads the Department of Hepatology in Yangon GI and Liver Centre to date. Throughout his career, conducted many research works on viral hepatitis and primary liver cancer. Also currently involved in many multi-centre trials as Principal investigator, participating in Investigator initiated trial on 'Phase III Multi-Centre Open-Label Randomized Controlled Trial of Selective internal radiation therapy (SIRT) Versus Sorafenib in Locally Advanced Hepatocellular Carcinoma'.

Affiliated with local associations as well as many international prestigious hepatology associations. One of the greatest achievements is the successful development of Plasma- derived hepatitis B vaccine in Myanmar in collaboration with WHO, CDC and New York Blood Center in 1997 with funding from United Nations Development Programme (UNDP). He had served as chairman of Myanmar Medical Stomach, Intestinal and Liver Disease Group and, as a member of International Hepatitis Group and US liver disease group.

Presently, actively involved in patient care, research and teaching. He devotes his life primarily in patient care and conducts clinical services in many hospitals in Yangon.

Publications
Khin Maung Win had written articles at Monthly magazines and weekly journals with the pen name Professor Khin Maung Win (liver) and published seven books. He has contributed personal short stories to Kalyar monthly magazine since 2005.

Khin Maung Win has won the 2017 Tun Foundation Literary award in the biography section for his 2016 short-story compilation Amay Hne Kyun Taw (Mother and I). The book which has since been made into a feature-film titled Htarwara Amay (The Eternal Mother) - up for a Myanmar Academy Award, is a collection of autobiographical short-stories exploring the loving relationship Dr Khin Maung Win and his six siblings had with their mother and contains snapshots of life growing-up in middle-Myanmar during the 1950s.

Business
In 1994, he founded the World-class Laboratory at Myanmar. He is the Director of Yangon GI and Liver Centre which is the only one-stop medical service centre for GI and Liver Disease in Private Sector.
He is also the Chairman of Win Sammering Company Limited and Win Hospitals Group of Company.

See also
 Eternal Mother Film

References

Burmese writers
Burmese physicians
1949 births
Living people
People from Mandalay Region
University of Medicine, Mandalay alumni
Hepatologists


text:
Meldal was een gemeente in de Noorse provincie Trøndelag. De plaatsen Løkken Verk, Bjørnli en Storås maakten onderdeel uit van de gemeente. De gemeente telde 3960 inwoners in januari 2017. Meldal fuseerde in 2020 met Orkdal, Agdenes en een deel van Snillfjord tot de gemeente Orkland.

Orkland
Voormalige gemeente in Trøndelag


text:
Spielhagen steht für:
 Spielhagen (Gumtow), Wohnplatz im Ortsteil Görike der Gemeinde Gumtow, Landkreis Prignitz, Brandenburg

Personen:
 Enno Spielhagen (1918–1974), deutscher Rundfunksprecher, Rundfunkmoderator, Discjockey, Sprechlehrer
 Friedrich Spielhagen (1829–1911), deutscher Schriftsteller
 Wolfgang Spielhagen (1891–1945), deutscher Kommunalbeamter, Bürgermeister von Breslau


text:
Podabrus rotundimargo is een keversoort uit de familie soldaatjes (Cantharidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd in 1996 gepubliceerd door Sergey Vasiljevich Kazantsev.

Soldaatjes


text:
Шоле:

 Шоле — город и коммуна во Франции.
 Шоле — округ во Франции, в регионе Страна Луары.
 Шоле — французский баскетбольный клуб из одноименного города.
 Шоле — село в Таджикистане.

 Шоле, Франсуа-Огюст (1747—1826) — французский политический деятель.
 Шоле, Лидия (1896—1943) — польская художница и декоратор караимского происхождения.
 Шоле, Эзра Самойлович (?—1908) — бахчисарайский мещанин, основатель Санкт-Петербургской гильзовой фабрики «Э. Шоле и Ко».

Примечания


text:
Растилково Малое — деревня в Лежневском районе Ивановской области России, входит в состав Лежневского сельского поселения.

География
Деревня расположена в 21 км на юг от райцентра посёлка Лежнево на автодороге 24Н-133 Лежнево – Савино – Воскресенское.

История
В конце XIX века деревня входила в состав Быковской волости Ковровского уезда Владимирской губернии, с 1918 года — в составе Ново-Горкинской волости Шуйского уезда Иваново-Вознесенской губернии. В 1859 году в деревне числилось 14 дворов, в 1905 году — 20 дворов.

С 1929 года деревня являлась центром Растилковского сельсовета Шуйского района Ивановской Промышленной области, с 1932 года — в составе Лежневского района, с 1963 года — в составе Шуйского района, с 1985 года — в составе Лежневского района, с 2005 года — в составе Воскресенского сельского поселения, с 2015 года — в составе Лежневского сельского поселения.

Население

Примечания

Ссылки

Населённые пункты Лежневского района


text:
Parafia Zwiastowania Przenajświętszej Bogurodzicy – parafia prawosławna w Malczycach, w dekanacie Wrocław diecezji wrocławsko-szczecińskiej.

Na terenie parafii funkcjonuje 1 cerkiew:
 cerkiew Zwiastowania Przenajświętszej Bogurodzicy w Malczycach – parafialna

Historia
Początki parafii sięgają końca lat 40. XX w. Pierwsze nabożeństwo prawosławne odprawiono 25 marca 1949 w ewangelickiej kaplicy w Wilczkowie. Rok później siedzibę placówki przeniesiono do Malczyc. 24 maja 1950 erygowano samodzielną parafię, której przyznano pochodzący z początku XX w. poewangelicki kościół, przystosowany w latach 1953–1954 do potrzeb liturgii prawosławnej. W latach 1987–1997 świątynia została gruntownie wyremontowana, uzupełniono też wyposażenie wnętrza.

Księgi parafialne prowadzone są od 1961. W 2013 parafia liczyła około 50 rodzin. Współużytkuje miejscowy cmentarz komunalny, na którym posiada wydzieloną kwaterę.

Wykaz proboszczów
 – ks. Eugeniusz Lachocki
 1956–1958 – ks. Anatol Bodnar
 1959–1960 – hieromnich Atanazy (Sienkiewicz)
 – ks. Sergiusz Kosacki
 – ks. Mikołaj Oleszczuk
 1967–1985 – ks. Jerzy Hnatow
 1985–2020 – ks. Michał Szlaga
 od 2020 – ks. Adam Horbal

Przypisy

Bibliografia
 Kalendarz Prawosławny 2022, Wydanie Warszawskiej Metropolii Prawosławnej, Warszawa 2021, , s. 217.
 Hierarchia i kler kościoła prawosławnego w granicach II Rzeczypospolitej i Polski powojennej w XIX–XXI wieku, ks. Grzegorz Sosna i m. Antonina Troc-Sosna, Ryboły 2012

Linki zewnętrzne
 Serwis Polskiego Autokefalicznego Kościoła Prawosławnego – Malczyce: Historia parafii Zwiastowania Bogurodzicy

Parafie pod wezwaniem Zwiastowania Najświętszej Maryi Panny
Parafie prawosławne w dekanacie Wrocław
Parafia, Zwiastowania


text:
William Noel-Hill, 3rd Baron Berwick, PC, FSA (21 October 1773 – 4 August 1842) was a British peer, politician and diplomatist.

Born William Hill, he was the second son of Noel Hill, who was created first Baron Berwick in 1784, and his wife, Anna, a maternal granddaughter of Thomas Wentworth, 1st Earl of Strafford. He was educated at Rugby School and Jesus College, Cambridge, graduating M.A. in 1793.

He was Tory Member of Parliament for Shrewsbury from 1796 to 1812, when he retired on account of his absences abroad. In 1814 he replaced his brother-in-law Lord Ailesbury (who had inherited his father's earldom) as MP for Marlborough and kept the seat until the 1818 general election, although he spent little time in Parliament.

He held command, as major, of the Shrewsbury Yeomanry Cavalry from its inception in 1798 until 1804, when the command was handed to Charles Dallas, and of the Shropshire Militia as lieutenant-colonel from 1801 to 1814, although diplomatic duty abroad took him away from duty in this country.

Hill went to France as attaché to the British chargé d'affaires in Paris in November 1801, and was on duty during the truce brought about by the Peace of Amiens.  When war with Napoleon resumed he was briefly in captivity but escaped to England. In 1805, Hill was appointed ambassador to Ratisbon (though the Napoleonic Wars prevented him from taking up office), to the Kingdom of Sardinia, whose court was exiled by the war in Cagliari in 1807 and at Turin in 1814 following Napoleon's defeat, and to the Kingdom of the Two Sicilies at Naples in 1824. That same year he and his younger brother assumed the additional surname of Noel, from his grandfather, and was created a Privy Councillor. In 1822, he had rejected George Canning's offer of the post of Parliamentary Under-Secretary of State for Foreign Affairs.

In 1832, he inherited the barony of Berwick from his childless older brother, Thomas. Although he was briefly engaged to Lady Hester Stanhope, he died unmarried and without legitimate issue at Red Rice, Hampshire, in 1842, aged sixty-eight, and his title passed to his younger brother, Richard. He was buried in the family vault at St Eata's parish church, Atcham.

Coat of arms

Notes

References
H. C. G. Matthew, "Hill, William Noel, third Baron Berwick (1773–1842)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, May 2005

1773 births
1842 deaths
People educated at Rugby School
Alumni of Jesus College, Cambridge
Diplomatic peers
Hill, William
British MPs 1796–1800
Hill, William
UK MPs 1801–1802
UK MPs 1802–1806
UK MPs 1806–1807
UK MPs 1807–1812
UK MPs 1812–1818
UK MPs who inherited peerages
Ambassadors of the United Kingdom to the Kingdom of the Two Sicilies
Members of the Privy Council of the United Kingdom
William


text:
Archeological Site No. 142-8 is a historic camp site in Ripogenus, Maine that is part of the Penobscot Headwater Lakes Prehistoric Sites. It was added to the National Register on October 31, 1995.

References

National Register of Historic Places in Piscataquis County, Maine


text:
Penney Ravine ist eine kleine Schlucht auf der Ardery-Insel im Archipel der  Windmill-Inseln vor der Budd-Küste des ostantarktischen Wilkeslands. Sie liegt auf der Nordseite der Insel westlich ihres Zentrums.

Ein Biologenteam der Wilkes-Station entdeckte sie im Februar 1960. Das Antarctic Names Committee of Australia benannte sie nach dem US-amerikanischen Biologen Richard Lee Penney (1935–1993), der von 1959 bis 1960 auf der Wilkes-Station tätig war.

Weblinks
  (englisch)
 Penney Ravine auf geographic.org (englisch)

Windmill-Inseln


text:
Isopedella maculosa är en spindelart som beskrevs av Hirst 1993. Isopedella maculosa ingår i släktet Isopedella och familjen jättekrabbspindlar.

Artens utbredningsområde är Western Australia. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Jättekrabbspindlar
maculosa


text:
Amygdalum sagittatum är en musselart som beskrevs av Alfred Rehder 1934. Amygdalum sagittatum ingår i släktet Amygdalum och familjen blåmusslor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Blåmusslor
sagittatum


text:
Greenhill kan syfta på följande platser:

Australien

 Green Hill, Australien, ort i New South Wales,

Storbritannien

 Greenhill, London, England, Greater London,
 Greenhill, Dumfries and Galloway – en ort i Dumfries and Galloway, Skottland
 Greenhill, Durham – en ort i County Durham, Durham, England
 Greenhill, Falkirk – en ort i Falkirk, Skottland
 Greenhill, Herefordshire – en ort i Herefordshire, England
 Greenhill, Kent – en ort i Kent, England
 Greenhill, Leicestershire – en ort i Leicestershire, England
 Greenhill, South Yorkshire – en ort i Sheffield, South Yorkshire, England
 Greenhill, Wychavon – en ort i Evesham, Wychavon, Worcestershire, England
 Greenhill, Wyre Forest – en ort i Kidderminster, Wyre Forest, Worcestershire, England

USA

 Greenhill (berg), Oregon, Curry County,

Robotskapade Storbritannienförgreningar
Robotskapade USAförgreningar


text:
Богдан Келлес-Краузе (, 2 січня 1885 Раковичі — 25 вересня 1945 Люблін) — польський архітектор. Працював у Любліні.

Біографія
Народився в Раковичах (тепер село Щучинського району Білорусі) в родині барона Міхала Келлес-Краузе і Вероніки з Макаревичів. Закінчив класичну гімназію в Києві. Навчався в Інституті цивільних інженерів у Петербурзі. Продовжив навчання у Львівській політехніці, яку закінчив 1910 року. Того ж року став членом Політехнічного товариства у Львові. Працював у проектних бюро в Парижі, Мюнхені і Відні. Від 1921 року проживав у Любліні, де працював повітовим архітектором. У 1927–1939 роках керував архітектурно-будівельним відділом в Окружній дирекції публічних робіт. Відзначений Бронзовою медаллю і Золотим хрестом за заслуги. Від часів свого навчання неодноразово експонував на виставках твори живопису. 1925 року взяв участь у виставці митців-пластиків у Любліні.

Помер у Любліні, похований на цвинтарі на вулиці Липовій, поле № 9. 1948 року відбулась посмертна виставка Богдана Келлес-Краузе в Любліні, а 1951 року — в Кракові. 2011 Ельжбета Блотницька-Мазур презентувала книжку «Między profesją i pasją. Życie i twórczość Bohdana Kelles-Krauzego» (Між професією і пристрастю. Життя і творчість Богдана Келлес-Краузе).

Роботи
 Перебудова будинку пошти на Краківському передмісті Любліна (співавтор Єжи Сенніцький).
 Будинок поштового управління на вулиці Дворцовій у Любліні.
 Міська лазня на вулиці Броновицькій у Любліні.
 Житлові будинки офіцерської колонії в Любліні.
 Костели в Лешковіцах, Обленчині, Старій Всі.
 Народний дім в Любартові.
 Школи в Пясках, Красніку і Ясткові.
 Пам'ятник полеглим у 1915 році у Ясткові.
 Санаторій у Краснобруді.
 Двір у Раковичах.

Нереалізовані проекти
 Конкурсний проект готелю «Брістоль» у Кракові, I нагорода (1912, співавтори Тадеуш Врубель, Максимільян Бурстін).
 Два проекти Ощадної каси в Сяноку, призначені для конкурсу 1912 року. Обидва візначені третіми нагородами (всього на конкурсі було 14 претендентів, призначено п'ять третіх нагород). Співавтори Тадеуш Врубель, Максимільян Бурстін. Проекти експонувались у приміщенні Технологічного музею у Львові.
 Проект будинку Школи будівництва у Любліні. Створений для закритого конкурсу 1931 року.

Примітки

Джерела

 Domański M. Kelles-Krauze (Kelles-Kraus) Bohdan // Słownik biograficzny miasta Lublina. — Lublin, 1993. — T. 1. — S. 130–131. — ISBN 83-227-0564-6.
 Gawarecki H. Kelles-Krauze (Kelles-Kraus, Kelles-Krause) Bohdan // Polski Słownik Biograficzny. — T. XII. — Wrocław. — Warszawa. — Kraków : PAU, 1966—1967. — S. 333—334.

Архітектори Любліна
Випускники Львівської політехніки
Члени Політехнічного товариства у Львові
Померли в Любліні


text:
Staryj Majdan (, pol. hist. Stary Majdan) – wieś na Ukrainie, w obwodzie żytomierskim, w rejonie pulińskim. W 2001 roku liczyła 603 mieszkańców.

Miejscowość powstała na początku XIX wieku. Leżała wówczas w gminie Kurne w dobrach sokołowskich, w powiecie nowogrodzkim, w guberni wołyńskiej. Początkowo była własnością Ilińskich, potem miała kilku właścicieli.

Przypisy

Rejon puliński
Wsie w obwodzie żytomierskim


text:
Alan Thicke (Kirkland Lake, Ontario 1 de março de 1947 - Burbank, Califórnia, 13 de dezembro de 2016) foi um ator, cantor e apresentador de um talk-show canadense. Ele também compôs a música "It Takes Diff'rent Strokes" ou " Diff'rent Strokes Music Theme" para a série Diff'rent Strokes de 1978-1986. Na televisão, seu papel de maior sucesso foi o Dr. Jason Seaver, o pai da família do seriado Growing Pains. É pai do também cantor Robin Thicke.

Morreu em 13 de dezembro de 2016, aos 69 anos, vítima de infarto enquanto jogava Hóquei com seu filho caçula.

Ligações externas

Thicke, Alan
Thicke, Alan
Thicke, Alan
Thicke, Alan


text:
ALGOL W is a programming language. It is based on a proposal for ALGOL X by Niklaus Wirth and Tony Hoare as a successor to ALGOL 60. ALGOL W is a relatively simple upgrade of the original ALGOL 60, adding  string, bitstring, complex number and reference to record data types and call-by-result passing of parameters, introducing the while statement, replacing switch with the case statement, and generally tightening up the language.

Wirth's entry was considered too little of an advance over ALGOL 60, and the more complex entry from Adriaan van Wijngaarden was selected in a highly contentious meeting. Wirth later published his version as A contribution to the development of ALGOL. With a number of small additions, this eventually became ALGOL W.

Wirth supervised a high quality implementation for the IBM System/360 at Stanford University that was widely distributed. The implementation was written in PL360, an ALGOL-like assembly language designed by Wirth. The implementation includes influential debugging and profiling abilities.

ALGOL W served as the basis for the Pascal language, and the syntax of ALGOL W will be immediately familiar to anyone with Pascal experience. The key differences are improvements to record handling in Pascal, and, oddly, the loss of ALGOL W's ability to define the length of an array at runtime, which is one of Pascal's most-complained-about features.

Syntax and semantics
ALGOL W's syntax is built on a subset of the EBCDIC character encoding set. In ALGOL 60, reserved words are distinct lexical items, but in ALGOL W they are only sequences of characters, and do not need to be stropped. Reserved words and identifiers are separated by spaces. In these ways ALGOL W's syntax resembles that of Pascal and later languages.

The ALGOL W Language Description defines ALGOL W in an affix grammar that resembles Backus–Naur form (BNF). This formal grammar was a precursor of the Van Wijngaarden grammar.

Much of ALGOL W's semantics is defined grammatically:
 Identifiers are distinguished by their definition within the current scope. For example, a ⟨procedure identifier⟩ is an identifier that has been defined by a procedure declaration, a ⟨label identifier⟩ is an identifier that is being used as a goto label.
 The types of variables and expressions are represented by affixes. For example ⟨τ function identifier⟩ is the syntactic entity for a function that returns a value of type τ, if an identifier has been declared as an integer function in the current scope then that is expanded to ⟨integer function identifier⟩.
 Type errors are grammatical errors. For example, ⟨integer expression⟩ / ⟨integer expression⟩ and ⟨real expression⟩ / ⟨real expression⟩ are valid but distinct syntactic entities that represent expressions, but ⟨real expression⟩ DIV ⟨integer expression⟩ (i.e., integer division performed on a floating-point value) is an invalid syntactic entity.

Example
This demonstrates ALGOL W's record type facility.

RECORD PERSON (
    STRING(20) NAME;
    INTEGER AGE;
    LOGICAL MALE;
    REFERENCE(PERSON) FATHER, MOTHER, YOUNGESTOFFSPRING, ELDERSIBLING
);

REFERENCE(PERSON) PROCEDURE YOUNGESTUNCLE (REFERENCE(PERSON) R);
    BEGIN
        REFERENCE(PERSON) P, M;
        P := YOUNGESTOFFSPRING(FATHER(FATHER(R)));
        WHILE (P ¬= NULL) AND (¬ MALE(P)) OR (P = FATHER(R)) DO
            P := ELDERSIBLING(P);
        M := YOUNGESTOFFSPRING(MOTHER(MOTHER(R)));
        WHILE (M ¬= NULL) AND (¬ MALE(M)) DO
            M := ELDERSIBLING(M);
        IF P = NULL THEN
            M
        ELSE IF M = NULL THEN
            P
        ELSE
            IF AGE(P) < AGE(M) THEN P ELSE M
    END

References

External links
aw2c – ALGOL W compiler for Linux
awe – aw2c updated version
ALGOL W @ Everything2 – informal but detailed description of the language by a former user, with sidebars extolling ALGOL W over Pascal as an educational programming language
1969 ALGOL W compiler listing at bitsavers.org
 The Michigan Terminal System Manuals, Volume 16: ALGOL W in MTS
ALGOL W materials More than 200 ALGOL W programs and documentation

Procedural programming languages
Structured programming languages
ALGOL 60 dialect
Programming languages created in 1966


text:
Саркис Иванович Касьян (, настоящие имя и фамилия Саркис Оганесович Косян; , Шуша, Елизаветпольская губерния — 11 декабрь 1937) — армянский советский государственный и партийный деятель, публицист.

Биография
Родился 16(28) января 1876 года в Шуше, в мещанской семье. В 1901 поступил в Лейпцигский коммерческий институт, в 1904 окончил образование на философском факультете Берлинского университета. Кандидат коммерческих наук, кандидат философских наук.

Сторонник Социал-демократическая партии «Гнчак» с 1903 до 1904 года. Член РСДРП с 1905 года. Во время Революции 1905‒1907 — один из создателей армянской большевистской печати. В 1912‒1914 руководил Тбилисской партийной организацией. В 1917‒1918 редактировал армянские большевистские газеты.

В 1918 — член Кавказского краевого комитета РКП(б), член Тифлисского бюро Кавказского краевого комитета РКП(б). С сентября 1919 — член Армянского комитета РКП(б), член Армянского ревкома.

В январе 1920 был одним из организаторов и руководителей 1-й конференции большевистской организации Армении. В 1919—1920 председатель Армянского комитета (Арменкома) РКП(б). Декларация Армревкома, написанная Касьяном, 29 ноября 1920 года провозгласила свержение дашнакского правительства и установление Советской власти в Армении.

С 29 ноября 1920 по март 1921 — председатель Военно-революционного комитета Армении.

Был делегатом 3-го конгресса Коминтерна (1921). С июля 1921 по ноябрь 1922 — кандидат в члены Исполнительного Комитета Коммунистического Интернационала. Делегат 16-го съезда ВКП(б) (1930).

С 1924 — ректор Закавказского коммунистического университета имени 26-ти Бакинских комиссаров.

До 1927 — председатель Совета Национальностей ЦИК ЗСФСР.

С 9 апреля 1927 по 20 февраля 1931 — председатель ЦИК ЗСФСР.

С июля 1928 по декабрь 1930 — председатель ЦИК Армянской ССР.

Член ВЦИК, ЦИК СССР.

В 1931—1934 — председатель Верховного Суда ЗСФСР.

До ареста пенсионер. Арестован, осуждён в декабре 1937 года и расстрелян. Реабилитирован посмертно.

Литература
 Большая Советская энциклопедия: В 30 т. — 3-е изд. — М., 1969—1978. — Т. 11. — С. 513.
 Ленин В. И. Полное собрание соч. — 5-е изд. — Т. 42. — С. 54. (В телеграмме на имя Кашьяна 2 декабря 1920 В. И. Ленин приветствовал Советскую Армению).

Примечания

Ссылки
 Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза 1898—1991

Выпускники Берлинского университета
Большевики
Революционеры Азербайджана
Революционеры Армении
Революционеры России
Коммунисты Армении
Журналисты Армении
Деятели Коминтерна
Члены ВЦИК
Члены ЦИК СССР
Председатели Верховных Судов по историческим государствам
Руководители государственных органов, репрессированные в СССР
Расстрелянные в СССР
Посмертно реабилитированные в СССР

Председатели ЦИК Армянской ССР
Председатели ЦИК ЗСФСР
Казнённые в 1937 году


text:
Chalk of magnesia, ook verkeerdelijk magnesiumpoeder genoemd, is een gebruiksnaam voor basisch magnesiumcarbonaat, Mg(OH)2.4MgCO3.4H2O.

Chalk wordt in de sport veel gebruikt om een betere grip te krijgen. Zo wordt het veel bij het turnen gebruikt, met name bij de ringen en de rekstok, maar ook bij het gewichtheffen en het (indoor-)klimmen.

Magnesiumpoeder is niet onhygiënisch. Het poeder lost vanzelf op. Er zijn varianten die vloeibaar zijn en minder of niet afgeven. Deze varianten kunnen slecht zijn voor de huid. Magnesiumpoeder droogt de natuurlijke oliën in de huid op, waardoor de grip verbetert.

Sportterminologie
Verbinding van magnesium
Carbonaat (zout)
Hydroxide (base)


text:
In der Liste der Baudenkmale in Hennigsdorf sind alle Baudenkmale der brandenburgischen Stadt Hennigsdorf und ihrer Ortsteile aufgelistet. Grundlage ist die Veröffentlichung der Landesdenkmalliste mit dem Stand vom 31. Dezember 2020.

Legende

Allgemein

|}

Baudenkmale

Hennigsdorf

|}

Nieder Neuendorf

|}

Stolpe-Süd

|}

Weblinks

Einzelnachweise

!
Henningsdorf
Baudenkmaler Henningsdorf