text:
El nacionalisme irlandès és un corrent sorgit des dels prolegòmens de la rebel·lió que va sacsejar la Irlanda el 1641, quan els nadius es van rebel·lar contra els colons procedents d'Anglaterra i d'Escòcia. El moviment polític advoca per la unió de tota l'illa d'Irlanda lliure del domini d'Anglaterra.

Alguns dels seus exemples més extrems són l'Exèrcit Republicà Irlandès (més conegut com a IRA) (Óglaigh na hÉireann o "exèrcit de voluntaris" en gaèlic irlandès, Irish Republican Army en anglès que des de finals del  ha dut a terme atacs terroristes a Irlanda del Nord, la República d'Irlanda i Anglaterra; en especial en contra de la població protestant anglicana d'Irlanda del Nord i les autoritats civils i militars a Anglaterra.

Arrels

Irlanda ha estat sotmesa al control anglès de forma variable des de finals del . Els nadius van tractar de resistir la conquesta a través de mitjans militars, però la seva estructura formada per petits feus independents i l'absència d'un objectiu comú, com ara la creació d'un estat independent, va facilitar l'empresa als conquistadors. El conflicte causat per la presència anglesa es va intensificar després de la reforma protestant a Anglaterra, que va introduir un element religiós en la Reconquesta Tudor del , donat que la majoria dels irlandesos van continuar sent catòlics. Molts dels terratinents catòlics van ser desposseïts de les seves terres durant el procés de colonització i les seves propietats lliurades a una nova classe protestant terratinent procedent d'Anglaterra i Escòcia. A més, la Colonització de l'Ulster, iniciada en 1609, va significar la "plantació" d'una important colònia d'anglesos i escocesos al nord de l'illa.

El més semblant a una campanya nacionalista contra la presència anglesa va ser la rebel·lió iniciada per Hugh O'neill, comte de Tyrone i Red Hugh O'Donnell, dos dels nobles gaèlics més poderosos de l'Ulster, en la dècada dels 90 del . Aquesta rebel·lió, coneguda com la Guerra dels nou anys o Rebel·lió de Tyrone va estar que a punt d'expulsar els anglesos i convertir Irlanda un protectorat espanyol. Tanmateix, malgrat definir-se com un moviment d'irlandesos catòlics contra anglesos protestants, les forces d'O'Neill no deixaven de ser una coalició de clans i nobles que canviaven de plans i lleialtats segons els seus interessos. Molts historiadors veuen O'Neill motivat per l'ambició personal d'assegurar la seva autoritat en l'Ulster.

Més significatius van ser els esdeveniments dels anys 1641-1653, que es van iniciar amb la rebel·lió gaèlica, quan una coalició d'irlandesos i anglesos vells, van crear un estat independent de facto que va lluitar en les guerres dels tres regnes, conegut com la Confederació D'irlandesos Catòlics. Els confederats (coneguts també com la Confederació de Kilkenny ), afirmaven la independència d'Irlanda davant Anglaterra, encara que acceptaven el mateix monarca. Exigien l'autonomia per al parlament irlandès, plens drets per als catòlics i el final de la confiscació de les propietats dels terratinents catòlics. Tanmateix, la causa confederada va ser derrotada durant la Conquesta de Cromwell entre 1649 i 1653 i la vella classe catòlica terratinent va ser definitivament desposseïda dels seus privilegis.

Un moviment monàrquic similar va aparèixer durant el període de 1680-90, quan els catòlics irlandesos jacobites van recolzar Jaume II d'Anglaterra i VII d'Escòcia després de la seva deposició per la Revolució Gloriosa. Els jacobites demandaven majoria catòlica en un parlament irlandès autònom, la restitució de les terres confiscades als catòlics i el nomenament d'un Lord tinent d'Irlanda irlandès. Igual com els confederats del 1640, els jacobites eren conscients de representar la "nació irlandesa", però no eren separatistes i representaven principalment la classe propietària. Com els confederats, també van ser derrotats en la Guerra guillermita d'Irlanda entre 1689 i 1691. A partir de llavors, el govern i la propietat van quedar a les mans de la cada cop més poderosa Ascendència Protestant. Els catòlics es van veure novament apartats de les posicions de poder amb la nova legislació penal.

Aquesta coincidència d'identitats religiosa i ètnica (catòlica i gaèlica), així com la consciència d'haver estat desposseïts i derrotat pels britànics protestants acabaria per convertir-se en un dels trets fonamentals del nacionalisme irlandès.

Primitiu nacionalisme - De Grattan a O'Connell

Els protestants que van dominar el parlament durant el  van demandar en repetides ocasions una major autonomia d'aquest respecte del britànic - particularment la derogació de la Llei de Poyning, que permetia que aquest últim legislés Irlanda.

Aquells parlamentaris que més obertament es van manifestar en favor d'un major grau d'autogovern eren coneguts com a "patriotes", per exemple Henry Grattan, que va aconseguir una substancial independència legislativa substancial entre 1782 i 1783. Grattan i els elements radicals del partit del "Whig irlandès" van reivindicar igualtat per als catòlics en la dècada de 1790 per a la igualtat política catòlica i la reforma del procés electoral. D'altra banda, era partidari de mantenir amb la Gran Bretanya aquells llaços mútuament beneficiosos, que explicava amb el seu comentari: 'El canal [mar irlandès] prohibeix la unió; l'oceà prohibeix la separació'.

El caràcter nacionalista del moviment de Grattan ha estat objecte de discussió, donat que molts dels seus seguidors eren descendents de la "minoria colonial". Tanmateix, altres nacionalistes reconeguts com ara Neilson, Tone o Emmet també descendien de famílies angleses arribades a l'illa amb posterioritat al 1600.

El nacionalisme irlandès modern amb aspiracions democràtiques va néixer en la dècada de 1790 quan Theobald Wolfe Tone va fundar la Societat dels Irlandesos Units, per tal d'eliminar la discriminació religiosa per fundar després una República independent. Tone i la major part dels líders dels Irlandesos Units eren protestants inspirats per Revolució francesa, que somiaven amb una societat sense divisions sectàries, que atribuïen a la dominació britànica. Van rebre importants suports de la Primera República Francesa, enemiga llavors de la Santa Seu. Els Irlandesos Units es van aixecar en armes el 1798, provocant una sèrie de desordres i enfrontaments violentament reprimits per les autoritats britàniques. Posteriorment, el Parlament Irlandès va votar la seva autodissolució i amb l'entrada en vigor de l'Acta d'unió de 1800 els parlamentaris irlandesos van passar a ocupar el seu escó en el Parlament De Westminster. (Vegeu Història d'Irlanda).

Per causa d'aquests esdeveniments, van sorgir llavors dues formes de nacionalisme irlandès. Una era un moviment radical, conegut com a Republicanisme irlandès, el qual va advocar per l'ús de la força per fundar una República secular i igualitària, representat per grups com el de la Jove Irlanda, alguns dels quals van llançar una rebel·lió el 1848.

L'altra tradició nacionalista era més moderada, partidària de l'ocupació de mitjans no-violents per obtenir concessions del govern britànic. Mentre que ambdues tradicions eren predominantment catòliques en la seva base, la jerarquia de l'església s'oposava al separatisme republicà a causa dels seus mètodes violents i a la seva ideologia secular, mentre que recolzava al nacionalisme reformista no-violent.

Daniel O'connell es va convertir en el líder d'aquest nacionalisme moderat. O'Connell, cap de l'Associació catòlica i de l'Associació per la Derogació en els anys 20, 30 i 40, va fer campanya en favor de l'emancipació catòlica - el ple dret polític per als catòlics - i després de la "derogació de la unió", això és, l'abolició de l'Acta de 1800 i la creació d'un govern autònom irlandès sota la corona. Va aconseguir que s'aprovessin lleis que emancipaven els catòlics, però no va tenir tanta sort amb l'autogovern. El moviment d'O'Connell era més explícitament catòlic que els seus predecessors del . Va gaudir del suport del clericat catòlic, que s'havien oposat a les idees dels Irlandesos Units i va reforçar l'associació entre la identitat irlandesa i catolicisme. Els membres de la Jove Irlanda, una escissió de l'Associació, utilitzaven símbols tradicionals irlandesos com l'arpa i organitzaven les seves convocatòries en llocs com Tara o Clontarf fortament vinculats a la història irlandesa.

Associació per la Derogació / Jove Irlanda

A finals del , el nacionalisme irlandès es va convertir en la ideologia dominant a Irlanda, la qual cosa es va reflectir en un partit parlamentari fort en el Parlament del Regne Unit a Westminster que intentava aconseguir la derogació de l'Acta d'unió de 1800. Durant aquest període es va produir el naixement del moviment fenià, els màxims exponents del qual van ser l'IRB i el Clan Na Gael, la seva organització germana radicada als Estats Units.

La Gran Fam dels anys 1845 - 1849 va deteriorar la imatge del govern britànic a Irlanda, al qual se li va retreure la seva incapacitat per a evitar la mort per inanició de més d'un milió de persones. Entretant, el Clan na Gael, liderat per John Devoy havia estat preparant un exèrcit de veterans irlandesos de la Guerra De Secessió per envair el Canadà i exigir la retirada del govern britànic d'Irlanda. Alhora, l'IRB encapçalava un altre alçament a l'illa, que va ser desbaratat ràpidament gràcies al treball dels espies britànics.

Lliga Agrària
Les mobilitzacions nacionalistes massives van començar quan la Lliga per l'autogovern d'Isaac Butt va decidir implicar-se en qüestions socials a finals de la dècada de 1870. Michael Davitt, membre de l'IRB, va fundar en 1879 la Lliga Agrària Irlandesa per reivindicar els drets dels arrendataris. La qüestió agrària a Irlanda estava profundament connectada amb el nacionalisme, ja que el  la major part de la classe propietària irlandesa era majoritàriament un grup Anglo-Irlandès Protestant, conegut com l'Ascendència, les terres de la qual havien estat arrabassades als catòlics en els segles anteriors. De fet, els discursos i els escrits de la Lliga feien sempre referència a aquestes circumstàncies.

Una altra visió suggereix que la Lliga Agrària sorgeix directament de les associacions d'arrendataris formats durant l'època d'expansió viscuda durant el govern de Lord Palmerston durant les dècades de 1850 i 1860, que aspiraven a reforçar la situació econòmica que havien assolit. Després de la depressió de 1879 i la consegüent caiguda de preus i beneficis, aquests agricultors es veien amenaçats per la pujada de les rendes i els desnonaments per impagament. A més, els petits grangers de l'oest s'enfrontaven a la possibilitat d'una altra fam durant el dur hivern de 1879. En un primer moment, la Lliga Agrària va centrar la seva campanya en les "Tres efes" - fair rent, free surt and fixity of tenure (renda justa, llibertat de venda i seguretat en l'arrendament). Posteriorment, van fer un pas més en reivindicar la redistribució de la terra dels propietaris als arrendataris, el que finalment van aconseguir en 1903.

Els militants nacionalistes de seguida van comprendre que donant suport a la reforma agrària podrien aconseguir molt de suport entre el poble irlandès; per això, l'IRB va decidir adoptar en 1879 un Nou Rumb (New Departure). El republicà Clan na Gael va veure en això una gran oportunitat per orientar l'agitació popular cap a l'autogovern d'Irlanda. Els disturbis van assolir cotes importants de violència quan els membres de la Lliga es van resistir als desnonaments forçosos realitzats per l'Exèrcit britànic i la RIC, en el que seria conegut com a Guerra Agrària.

Aquests desordres finalment van acabar amb el Govern britànic subvencionant la venda de les terres dels Terratinents als seus arrendataris a través de l'Acta agrària irlandesa dissenyada per William O'Brien. A més, va servir per proporcionar una base popular per als nacionalistes irlandesos constitucionals que havien creat la Lliga per l'autogovern en 1873. Charles Stewart Parnell (paradoxalment, un terratinent protestant) es va situar al capdavant de la Lliga Agrària i va aprofitar la popularitat assolida per llançar en 1882 la campanya de la Lliga Nacional Irlandesa per l'Autogovern.

Nacionalisme cultural
Un tret import del nacionalisme irlandès sorgit a finals del  va ser el seu compromís amb la cultura gaèlica irlandesa. A finals del  va aparèixer un ampli moviment intel·lectual autodenominat Renaixement cèltic, iniciat per artistes i escriptors d'ascendència angloirlandesa preocupats per la identitat nativa i cultural d'Irlanda. Altres organitzacions per a la promoció de l'irlandès i del Renaixement gaèlic van ser la Lliga Gaèlica, posteriorment Conradh Na Gaeilge. També es va fundar en aquests anys l'Associació Atlètica Gaèlica (GAA) per a la promoció del futbol gaèlic, el hurling o la Pilota irlandesa, bandejant esports "anglesos" com el futbol, el rugbi o el criquet.

Curiosament, la majoria de nacionalistes culturals eren angloparlants natius i les seves organitzacions van tenir un impacte molt reduït en les àrees gaèlic parlants o Gaeltacht, on l'ús de la llengua gaèlica va continuar decaient. Podem trobar un cas similar al País Basc, on els seus primers defensors tampoc no eren parlants natius del basc. Tanmateix, aquestes organitzacions van aconseguir atreure molta gent, i van constituir el punt de partida per als moviments nacionalistes irlandesos de començaments del .

Els inicis de l'Autogovern
Tot i que alguns dels principals defensors de l'autogovern com Parnell i Butt eren protestants, el partit a què pertanyien era aclaparadorament catòlic. A nivell local, els sacerdots catòlics constituïen una part crucial de l'organització. En contra de l'autogovern, els unionistes de l'Ulster eren partidaris de mantenir la unió amb el Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda, amb l'eslògan Home Rule is Rome Rule (L'autogovern és el Govern de Roma).

En aquella època, els polítics i el públic britànic consideraven aquests moviments com a radicals i militants. Els seus detractors citaven sovint les paraules de Parnell en el seu discurs de Cincinnati, on afirmava estar recaptant fons per a "pa i plom" (bread and lead). El maig de 1882, Parnell va entrar en l'IRB; tanmateix, la seva decisió de romandre a Westminster després de l'expulsió de 29 parlamentaris irlandesos i la seva negativa a recolzar el pla de campanya de Davitt en 1887 l'assenyalen com un polític essencialment constitucional, encara que no oposat a l'ús de moviments militants per pressionar el parlament.

Coincidint amb aquests fets es va produir la reforma del sistema electoral del Regne Unit, la qual cosa va permetre a molts catòlics accedir al dret al vot. Això va suposar que el partit de Parnell es va convertir aviat en una peça clau en la política britànica. L'autogovern va ser recolzat per polítics com William Gladstone, però va xocar amb l'oposició tant de liberals com de conservadors en el Parlament de Westminster. L'autogovern hauria significat la reinstauració d'un Parlament Irlandès al si del Regne Unit. Els seus partidaris van aconseguir presentar tres propostes per a l'Autogovern d'Irlanda en la Cambra dels Comuns del Regne Unit, però l'aliança de Conservadors i Unionistes va evitar la seva aprovació.

Després de la caiguda en desgràcia de Parnell i la seva mort després d'un escàndol de divorci en 1891, el Partit Irlandès es va escindir en dues faccions, la qual cosa el va deixar seriosament minvat en el Parlament. Només després de l'aprovació de l'Acta de Govern Local d'Irlanda de 1898 que concedia extensos poders als Consells de comtat, creats de bell nou, i permetia als nacionalistes accedir al poder en les administracions locals gràcies a la convocatòria d'eleccions democràtiques, i a la fundació de la Lliga Unida Irlandesa per William O'Brien aquell mateix any, es va produir la reunificació del Partit Irlandès de cara a les eleccions generals de 1900.

Transformació de la Irlanda rural
La primera dècada del segle XX va contemplar considerables avenços en l'economia i societat rural d'Irlanda, de la qual depenia el 60% del total de la població. La introducció de l'autogovern local el 1898 va formar polítics experimentats, capaços d'afrontar un govern a nivell nacional en la dècada de 1920. L'aprovació en 1903 de la Llei Wyndham gràcies a O'Brien va posar fi a l'absentisme dels terratinents i va facilitar la compra de terres per part dels petits pagesos. En 1914 el 75% dels treballadors agraris estaven adquirint les terres dels terratinents segons les Lleis Agràries de 1903 i 1909. O'Brien es va dedicar llavors a intentar aprovar les Lleis de Treballadors d'Irlanda amb l'ajuda de l'Associació Agrària i Obrera Irlandesa del D. D. Sheenan; va aconseguir convertir 40.000 treballadors agraris en propietaris de les terres que treballaven, cadascuna d'un acre. "No és una exageració qualificar-lo de revolució social, en el sentit que va ser el primer programa públic a gran escala al país, que va permetre a 250.000 persones accedir a un habitatge en propietat sota les Lleis Obreres fins a 1921, la majoria construïdes el 1916", el que va transformar el paisatge de la Irlanda rural.

La combinació de reforma agrària i autogovern local va proporcionar als nacionalistes irlandesos una base econòmica i política sobre la qual assentar les seves demandes d'autogovern.

Paral·lelament, es desenvolupava en el mateix període una nova forma de nacionalisme irlandès, molt més radical. En 1896, James Connolly fundava a Dublín l'Irish Republican Socialist Party. Aquest era un partit petit que no va tenir massa èxit en les eleccions, però la seva fusió de socialisme i republicanisme tindria un gran impacte en el pensament republicà. En 1913, durant la gran vaga general de Dublin, Connolly i James Larkin van fundar una milícia obrera coneguda com l'Exèrcit Ciutadà Irlandès per defensar als participant en la vaga de la policia. Encara que inicialment el seu propòsit era merament defensiu, Connolly acabaria per convertir aquest Exèrcit en un instrument revolucionari, destinat a crear una República Obrera Irlandesa. Després de l'esclat de la Primera Guerra Mundial, Connolly va prendre la decisió irrevocable d'alçar-se en armes fins al final.

Crisi de l'Autogovern 1912-1914
Finalment el Partit Parlamentari Irlandès, encapçalat per John Redmond va aconseguir l'aprovació de l'Acta d'Autogovern de 1914. Tanmateix, aquesta autonomia es veuria limitada per la possible partició d'Irlanda entre nord i sud. La idea havia estat considerada ja durant la Segona Proposta d'Autogovern de 1894. El 1912, durant la votació de la Tercera Proposta, que seria la base de la llei, a la Cambra dels Comuns, els unionistes van organitzar una resistència a ultrança a la seva implementació, sota el lema d'"Ulster Covenant". En 1913 es van crear els Voluntaris de l'Ulster, l'òrgan militar de l'unionisme de l'Ulster i de l'Orde d'Orange que va proclamar que recorrerien per força contra l'autogovern. Els conservadors britànics van recolzar aquestes iniciatives i Randolph Churchill va encunyar l'eslògan "Ulster will fight and Ulster will be right" (L'Ulster lluitarà i l'Ulster tindrà raó). Per si no n'hi hagués prou, oficials britànics amb base a Currag van anunciar que no prendrien accions contra els Voluntaris.

Com a resposta, els nacionalistes van formar el seu propi grup paramilitar, els Voluntaris Irlandesos per donar suport a l'entrada en vigor de l'autogovern. Durant diversos mesos en 1914, la guerra civil entre ambdós grups semblava poc menys que imminent. Només la Lliga Tots per Irlanda advocava per fer concessions a l'Ulster per intentar evitar una participació, però Redmond va rebutjar totes les propostes. L'Acta d'Autogovern va ser aprovada i presentada al rei perquè la signés, però l'esclat de la Primera Guerra Mundial en 1914 va paralitzar el procés. Això va provocar que els grups radicals republicans afirmessin que la independència d'Irlanda mai no podria aconseguir-se per mitjans polítics.

Primera Guerra Mundial i l'Alçament de Pasqua

Els Voluntaris Irlandesos es van dividir davant de la situació. La majoria va seguir el seu líder, John Redmond, en la decisió de recolzar el govern britànic i els Aliats, considerant que aquesta opció era l'única que permetria l'entrada en vigor de l'Acta després de la guerra. El mateix Redmond va declarar que "tornareu com un exèrcit capaç d'enfrontar-vos a l'oposició de l'Ulster a l'Autogovern". El moviment es va convertir en els Voluntaris Nacionals Irlandesos, un total de 180.000 homes que servirien en les 10a i 16a Divisions irlandeses del nou exèrcit dissenyat per Horatio Kirchener.

Una minoria, liderada per membres de l'IRB, es va negar a recolzar la guerra i va retenir les seves armes per garantir la posada en pràctica de l'autogovern. Dins d'aquest grup, una facció va començar a planificar la insurrecció contra el govern britànic durant la guerra. James Connolly, un líder obrer que pretenia proclamar una República irlandesa socialista, es va unir a començaments de 1916 amb l'IRB, i l'abril d'aquell any, un grup format per 1000 dissidents dels Voluntaris i 250 membres de l'Exèrcit Ciutadà Irlandès de Connolly van prendre l'Oficina General de Correus de Dublín, començant al que es coneix com l'Alçament de Pasqua, i van proclamar la independència de la República Irlandesa. L'alçament va ser suprimit al cap d'una setmana i en ell van resultar mortes 500 persones, majoritàriament civils no implicats en els combats. Encara que l'alçament va fracassar, l'execució per part de les autoritats britàniques de setze dels líders de la insurrecció i l'arrest de més de 3.000 activistes polítics implicats va suscitar les simpaties del poble pels militants republicans.

Seguint el seu exemple, els partidaris de l'ús de la força van anar adquirint cada vegada més poder i durant els anys següents es convertirien en el partit més poderós d'Irlanda, el que contribuiria a la independència però a costa de dividir Irlanda.

Els nacionalistes moderats constitucionals, representats principalment pel Partit Parlamentari Irlandès van ser eclipsats pel Sinn Féin, un petit partit al qual els britànics havien culpat (erròniament) de l'Alçament. El Partit Parlamentari havia quedat desacreditat després de la suspensió de l'autogovern per la Primera Guerra Mundial; a més, l'havia perjudicat l'elevat nombre de baixes soferts pels batallons irlandesos en la batalla de Gal·lípoli (1915) i la dura resposta britànica a l'Alçament de Pasqua, que va considerar la rebel·lió com a traïció i va arribar a declarar la llei marcial.

De la mateixa manera, van fracassar diversos nous intents per implementar l'Autogovern en 1916 i 1917. John Redmond, líder del Partit Irlandès, rebutjava la partició de l'illa, però acceptava que no s'havia de realitzar coerció sobre l'Ulster. Es va programar una Convenció Irlandesa per a juliol de 1917 per part del Primer Ministre Britànic, Lloyd George, en la qual prendrien part nacionalistes i unionistes a fi i efecte de trobar una manera d'instaurar l'Autogovern. Tanmateix, el Sinn Féin es va negar a participar en la Convenció, ja que aquesta no havia de considerar la possibilitat d'una independència irlandesa absoluta. Els Unionistes, liderats per Edward Carson, insistien en la partició dels sis comtats de l'Ulster de la resta d'Irlanda, afirmant que la rebel·lió de 1916 no permetia confiar en un Parlament establert a Dublín.

En qualsevol cas, els treballs de la Convenció es van veure interromputs per l'Ofensiva de Primavera llançada pels alemanys al Front Occidental, la qual cosa va obligar la Gran Bretanya a estendre el reclutament a Irlanda, que va vincular la implantació de l'Autogovern a aquest fet. Aquesta mesura es va convertir en extremadament impopular, i tant el Partit Irlandès, liderat ara per John Dillon, com la Lliga Tots per Irlanda i el Sinn Féin s'hi van oposar. La Crisi del reclutament de 1918 va contribuir decisivament a estendre el suport al Sinn Féin entre la població. L'Armistici de Compiègne (1918) va posar fi a la Guerra el novembre, i després d'això es van convocar noves eleccions.

Separatisme militant i independència irlandesa

En les eleccions generals de 1918, el Sinn Féin va obtenir 73 escons, 25 d'ells sense oposició, el que significava en termes relatius un 70% de la representació irlandesa. Va obtenir un total del 47,5%del vot, encara que la representació en l'Ulster va ser minoritària. En total, van obtenir 485.105 vots contra 236.393 de l'Ipp, 305.206 per als Unionistes i 15.037 per als Laboristes.

Els parlamentaris de Sinn Féin es van negar a ocupar seus seients en Westminster, establint el seu propi Parlament, el First Dáil, el gener de 1919 i proclamant la República d'Irlanda. Els nacionalistes del sud d'Irlanda, impacients davant de la lentitud en el procés d'autogovern, ignoraven la qüestió pendent de l'Ulster, argumentant que als unionistes no els quedaria cap altra opció que acceptar la independència. L'11 de setembre de 1919, els britànics van proscriure el Dáil, declarant-lo una assemblea il·legal, ja que Irlanda continuava formant part del Regne Unit.

Arthur Griffith, per exemple, era partidari de la resistència passiva davant l'ús de la força, però no va poder fer res davant la violenta guerra de guerrilles entre l'IRA i les forces de la corona entre 1919-1920. El conflicte militar es va saldar en 1919 amb uns quants assassinats, però a partir de l'estiu de 1920, les xifres van començar a incrementar-se després de l'arribada a Irlanda de dues forces paramilitars britàniques: els Black And Tans i la Divisió Auxiliar. Entre novembre de 1920 i juliol de 1921, al voltant de 1000 persones van perdre la vida (per només 400 fins aleshores).

Alhora, al nord-est de l'Ulster va esclatar una guerra sectària quan, el juliol de 1920, grups de lleialistes, ajudats ocasionalment per l'Ulster Special Constabulary, van atacar la població nacionalista catòlica en represàlia per les accions de l'IRA. Aquest conflicte que va durar fins i tot l'estiu de 1922 es va cobrar 550 vides, les 58% de les quals corresponien a civils catòlics.

Dividint Irlanda

Mentrestant, els britànics tractaven de resoldre el conflicte prenent com a base l'autogovern i introduint una quarta llei d'Autogovern. Aquesta tendència venia imposada pel líder unionista Sir Edward Carson i l'abstenció del Sinn Féin del Parlament de Westminster. Carson va aconseguir assegurar l'autogovern per a sis comtats de l'Ulster com Irlanda del Nord, i el Primer Ministre Lloyd George va concedir igualment l'autogovern als altres vint-i-sis comtats d'Irlanda del Sud sota l'Acta de Govern d'Irlanda de 1920. Tanmateix, l'acord de govern autònom limitat ja no era acceptable per als nacionalistes irlandesos, que es consideraven el govern legítim de la República d'Irlanda, incloent tota l'illa. Després de les eleccions de maig de 1921, el parlament d'Irlanda del Nord va iniciar les seves sessions el 7 de juny

L'acta de govern preveia també la constitució d'un Consell d'Irlanda que s'encarregaria de l'establiment de fronteres, amb la perspectiva d'aconseguir la unitat de l'illa en 50 anys ( 1971).

Les lluites al sud van concloure l'11 de juliol de 1921 amb una treva entre l'IRA i el Govern Britànic. Després de diversos mesos de negociació, el Dáil i el govern de Lloyd George van firmar el desembre el Tractat Angloirlandès, malgrat que la violència al nord continuava. Aquest Tractat oferia a "Irlanda del Sud" una independència molt més gran que la prevista a l'autogovern, encara que seguiria vinculada a la corona britànica en el marc de la Commonwealth, amb un estatus de domini, similar al del Canadà o Austràlia. Per la seva part, es permetria a Irlanda del Nord el quedar fora d'aquest Tractat i continuar formant part del Regne Unit.

Per bé que la partició d'Irlanda seria l'aspecte que més problemes ocasionaria a posteriori, en aquell moment, la qüestió que més controvèrsia va aixecar entre els republicans irlandesos va ser la d'haver de jurar fidelitat al rei d'Anglaterra (encara que aquest no arribés a exercir poder efectiu a Irlanda); això era, per a alguns, una traïció a la causa republicana. La qüestió d'Irlanda del Nord quedava parcialment salvada per una disposició transitòria que redibuixaria les fronteres entre ambdós estats en 1925. Els republicans confiaven en una reducció del territori d'Irlanda del Nord que fes inviable la seva pervivència com a estat, la qual cosa portaria eventualment a la seva absorció per Irlanda del Sud.

Finalment, els representants de Sinn Féin van accedir a l'abolició de la República d'Irlanda de 1919 i van confirmar la partició de l'illa entre l'Estat Lliure d'Irlanda i Irlanda del Nord.

El Segon Dáil va ratificar el Tractat el 7 de gener de 1922 i en les immediates eleccions generals del 16 de juny van veure reforçada la seva posició amb 58 parlamentaris Sinn Féin pro Tractat (239.195 vots), 36 Sinn Féin Anti Tractat (132.161 vots), 17 Laboristes, 7 diputats del Partit Agrícola i 10 Independents (resta de vots 247.082). Però per a molts republicans, aquest resultat era de tot punt inacceptable. Argumentaven que l'electorat havia acceptat el Tractat únicament com a resposta a l'amenaça britànica de guerra si aquest era rebutjat. En aquell moment, la principal qüestió que dividia els nacionalistes era si el nou estat seria totalment sobirà. Els Antitractadistes afirmaven que mai no ho seria. Michael Collins, un dels negociadors del Tractat defensava que el Tractat proporcionaria a Irlanda l'oportunitat d'aconseguir una plena independència. Significativament, mentre que la majoria del gabinet del Dáil estava a favor del Tractat, el president Éamonn de Valera i els ministres Cathal Brugha i Austin Stack, van dimitir per estar en contra.

La partició d'Irlanda no va suscitar massa polèmica, per tres raons. En primer lloc, el Tractat establia la creació d'una Comissió de Fronteres que determinaria amb exactitud la frontera amb Irlanda del Nord en 1925. Els nacionalistes creien fermament que aquesta Comissió atorgaria grans parts de l'estat britànic a l'Estat Lliure d'Irlanda, la qual cosa en última instància convertiria l'existència d'Irlanda del Nord en una cosa inviable econòmicament. En segon lloc, l'IRA en bloc, dirigit per Collins, havia començat a preparar operacions militars contra l'Estat del nord a començaments de 1922. I per últim, el govern i el parlament dels nord-irlandesos ja portava funcionant sis mesos.

Collins va tractar d'aconseguir un compromís entre les faccions pro i antitractat, proposant una Constitució en la qual no s'esmentés al rei britànic, però qualsevol modificació del Tractat va ser vetada pels Britànics, en entendre que s'havia negociat de bona fé. L'abril de 1922, l'executiva de l'IRA es va desvincular de l'autoritat del Dáil, afirmant que havien violat el seu jurament de la República Irlandesa. El juliol, pressionat pels britànics, Collins es va veure obligat a atacar un grup de dissidents de l'IRA antitractat que havien ocupat Four Courts a Dublín, iniciant-se d'aquesta manera la Guerra Civil Irlandesa. En ella s'enfrontarien l'Exèrcit de nou format Irlandès (compost per membres de l'IRA protractat i nous reclutes, incloent veterans irlandesos de la Primera Guerra Mundial) i els membres antitractat de l'IRA (la gran majoria de l'organització), encapçalats per Liam Lynch. Els Antitractadistes comptaven amb el suport d'Éamonn de Valera, antic president de la República. El govern de l'Estat Lliure d'Irlanda va aconseguir finalment derrotar els antitractadistes el maig de 1923, quan l'IRA va sol·licitar un alto el foc. La guerra civil va costar més vides que la guerra contra els anglesos i les atrocitats comeses per ambdós bàndols van omplir d'amargor la vida política irlandesa. Un altre efecte d'aquesta guerra va ser la confirmació de la partició d'Irlanda, ja que l'IRA, dividit i immers en la contesa, no va poder dur a terme les operacions planejades al Nord. Per si no n'hi hagués prou, després de l'assassinat de Michael Collins per part d'uns antitractadistes l'agost de 1922, l'agressivitat cap al nord va anar decaient gradualment.

L'Estat Lliure

La Guerra Civil va causar una fractura permanent en el nacionalisme irlandès. En certa manera representava la continuació de la diferència secular entre catòlics conservadors i republicans radicals. La posició política del nou estat estava representada pel Cumann na ngaedheal (posteriorment rebatejat com Fine Gael). En aquests primers anys, el govern de l'Estat Lliure va estar marcat per un intens conservadorisme tant en l'àmbit social com en l'econòmic, davant el temor d'un aixecament republicà. Les decisions de govern van estar fortament marcades pel clericat catòlic. De fet, fins a èpoques relativament recents, l'Església Catòlica ha exercit una enorme influència en la política i societat irlandeses.

En 1925, la Comissió de Fronteres establerta per estudiar les fronteres entre Irlanda del Nord i l'Estat Lliure d'Irlanda va emetre el seu informe. Sorprenentment per als nacionalistes irlandesos, en lloc de cedir grans àrees del Nord a l'Estat Lliure, aquest rebria només una petita part del sud d'Armagh i Fermanagh i perdria part de Donegal oriental. Per evitar la seva publicació, els governs de l'Estat Lliure i de la Gran Bretanya van ratificar les fronteres de 1921, i a canvi es va eximir a Irlanda de pagar part del deute nacional britànic.

A conseqüència d'això, el març de 1926, el Sinn Féin va optar per abandonar el Dáil i Éamonn de Valera va renunciar al lideratge del partit, fundant el maig el Fianna Fáil amb altres membres de l'IRA anti-tractat, i tornant al Parlament en 1927. Durant la dècada de 1930 va prosseguir la violència de carrer entre els grups pro i antitractat. L'IRA es considerava l'únic hereu legítim de la República Irlandesa de 1919, i considerava l'Estat Lliure com un enemic imposat pels britànics però després de la creació del Fianna Fáil, també d'orientació republicana, el seu suport popular es va reduir. Els seus membres van llançar una campanya de bombes a Anglaterra en la dècada de 1940 i una campanya a les fronteres d'Irlanda del Nord en els anys 50. Ambdues van ser un fracàs.

Per la seva part, l'Estat Lliure va desenvolupar una política intensament nacionalista. Una de les seves manifestacions més patents va ser la introducció de l'irlandès com a llengua oficial i en l'educació. Els nacionalistes somiaven que aquest idioma es convertís en la llengua parlada del poble, però mai no van tenir èxit; molts activistes a favor de l'irlandès argumentaven que aquest idioma s'havia convertit en un mer símbol d'identitat per al govern. En teoria, després de l'aprovació de la Constitució de 1937, l'Estat irlandès es comprometia a aconseguir d'una Irlanda Unida (annexió d'Irlanda del Nord). Els articles 2 i 3 d'aquesta constitució, afirmen que el territori de l'Estat irlandès inclou tota l'illa d'Irlanda. Tanmateix, igual com amb la recuperació de l'idioma irlandès, aquest compromís amb una Irlanda Unida ha quedat limitat a la retòrica. De fet, el govern de de Valera va detenir i va executar membres de l'IRA per atacs armats contra el Nord. En 1940 es va oferir a De Valera la unificació de l'illa si decidia entrar en la Segona Guerra Mundial contra les potències de l'Eix, però va declinar l'oferiment.

En 1949, l'Estat Lliure d'Irlanda va abandonar la Commonwealth i es va proclamar la República d'Irlanda.

Irlanda del Nord

A Irlanda del Nord, la comunitat catòlica o nacionalista era una minoria dins d'un estat Protestant i unionista. Tanmateix, la majoria dels nacionalistes del nord no eren partidaris del republicanisme militant abans dels Troubles dels anys 70. En 1918 havien votat majoritàriament al Partit Nacionalista, moderat en lloc d'a l'extremista i republicà Sinn Féin, i així ho continuarien fent el mateix fins al convuls final dels anys 60. El Partit Nacionalista va començar a ser vist com un grup irrellevant després de la campanya a favor dels Drets Civils llançada per acabar amb la discriminació que sofria la minoria catòlica de l'Ulster (vegeu Nothern Ireland Civil Rights Association). Tanmateix, l'agitació promoguda per aquesta campanya va provocar la reacció immediata dels unionistes i de la Ulster Volunteer Force, que afirmaven que aquesta associació no era més que una altra manifestació de l'IRA, i va fer esclatar la violència en un conflicte de trenta anys de durada conegut com Els Disturbis (The Troubles)

L'IRA, que s'havia orientat cap al marxisme a les darreries de la dècada dels 60, es va escindir en dues branques, l'IRA Oficial i l'IRA Provisional. Els "Oficials" van abandonar la lluita armada en 1972, mentre que els "Provisionals" o "Provos" van llançar una guerra de guerrilles contra l'estat d'Irlanda del Nord per tal de crear una nova República d'Irlanda que inclogués els 32 comtats. Aquesta campanya militar duraria fins a finals dels 90.

Després d'això, els nacionalistes del nord es decantarien principalment pel Partit Socialdemòcrata i Laborista (SDLP), un partit moderat i social demòcrata. El SDLP, liderat per John Hume, defensava la coexistència pacífica amb els Unionistes a Irlanda del Nord, mentre molts altres nacionalistes donaven suport a l'IRA Provisional, al que percebien com el seu principal valedor, especialment en els primers anys del Conflicte. Però el braç polític de l'IRA, el Sinn Féin, no va obtenir bons resultats en les eleccions fins a la dècada dels 80. Durant aquells anys, la inestabilitat de la zona va provocar una recessió econòmica amb altes taxes d'inflació i desocupació.

Els candidats del Sinn Féin van començar a desplaçar l'SDLP en diverses circumscripcions nacionalistes, especialment després de les vagues de fam del 81. Durant aquestes vagues, el membre de l'IRA Bobby Sands va ser elegit en les eleccions al parlament britànic a Fermanagh/Tyrone Sur per 30.942 vots davant els 29.046 de Harry West, el candidat unionista. Després de la mort de Sands, el seu escó va ser ocupat per Owen Carron, director de campanya de Sands, que es va imposar en la votació per un marge encara més gran que l'aconseguit per Sands. Aquesta victòria va conscienciar el Sinn Féin, liderat per Gerry Adams dels avantatges de presentar-se en futures eleccions i abandonar la lluita armada. Tanmateix, caldria esperar fins al 1994 per veure l'IRA Provisional abandonar definitivament les armes. Després de l'alto el foc, el Sinn Féin s'ha convertit en el partit nacionalista més poderós d'Irlanda del Nord, millorant els seus resultats en la República d'Irlanda.

En 1998, el Sinn Féin i l'SDLP van firmar l'Acord de Belfast pel qual es va establir el repartiment del poder dins d'un govern restituït a Irlanda del Nord. El Sinn Féin diu que la seva meta a llarg termini continua sent la unificació d'Irlanda.

L'actualitat
Els principals partits polítics representants de la tradició nacionalista moderada són Fianna Fáil, Fini Gael i el SDLP. Per la seva part, el republicanisme irlandès es troba representat per Sinn Féin.

República d'Irlanda
El nacionalisme irlandès ha canviat dramàticament des de l'època de l'Estat Lliure, especialment després dels anys 60, quan la prosperitat va fer que les prioritats socials i econòmiques es modifiquessin, igual com les relacions amb el nord.

Les lleialtats i rivalitats de la Guerra s'han anat difuminant, però la influència de la Guerra Civil és encara patent en les diferents interpretacions de la història exposades per Fine Gael, descendent dels fundadors de l'Estat Lliure d'Irlanda i Fianna Fáil, els hereus de la facció anti-tractat. Tanmateix, ambdós grups aspiren una Irlanda unida. Els governs irlandesos han afirmat després de l'Acord Angloirlandès de 1985 que respectaran la voluntat dels habitants d'Irlanda del Nord sobre el seu futur. Tanmateix, aquest acord confirma el legítim paper del govern d'Irlanda com a "conseller" en l'Ulster.

En 1998, com a part de l'Acord De Divendres Sant, els articles 2 i 3 de la Constitució d'Irlanda que reclamaven la sobirania sobre el nord i havien creat ressentiment a les files unionistes, van ser esmenats, eliminant així qualsevol reclamació territorial explícita.

Fins al 1985, el Sinn Féin es va negar a ocupar els seus seients en el Parlament de la República, continuant la política dels seus precedessors en els anys 20 i com a mostra de rebuig a un estat irlandès que no consideraven legítim. Aquesta actitud és avui en dia mantinguda únicament pel petit Sinn Féin Republicà, encara que el mateix Sinn Féin manté una actitud ambigua cap al reconeixement de la República Irlandesa.

Els nacionalistes irlandesos no han considerat la seva integració en la Unió Europea com una amenaça per a la sobirania irlandesa. Això pot explicar-se per diverses raons; en primer lloc, Irlanda ha estat un important beneficiari dels Fons Europeus; en segon lloc, la integració ha permès a Irlanda reduir la seva dependència de Gran Bretanya, tant en l'àmbit econòmic com en el polític.

Una característica del nacionalisme a molts països europeus és l'hostilitat envers la immigració estrangera. De moment, això no s'ha produït en el nacionalisme irlandès, malgrat el gran volum d'immigrants rebut per Irlanda en els úlitms anys. Tanmateix, això no implica que no existeixi un sentiment anti-immigració. En 2004, va ser revocada una clàusula afegida a la constitució que concedia la nacionalitat irlandesa a qualsevol persona nascuda a Irlanda. La preocupació del poble irlandès era que això permetria romandre al país a qualsevol parella que tingués un fill, independentment del seu estatus legal.

Irlanda del Nord
Irlanda del Nord continua sent part del Regne Unit de La Gran Bretanya i Irlanda del Nord, però una important minoria nacionalista preferiria formar part d'una Irlanda unida. A Irlanda Del Nord, el terme "nacionalista" s'usa indistintament per descriure tant la població catòlica com els seguidors del Partit Socialdemòcrata i Laborista. "Nacionalisme", en aquest sentit més restringit, fa referència a una tradició política partidària de la independència d'una Irlanda unida a través de mètodes no-violents. Els nacionalistes més militants, com és el cas de Sinn Féin són anomenats "republicans" i tenen una consideració diferent.

Per les raons històriques esmentades, gairebé tots els nacionalistes nord-irlandesos són catòlics. L'actitud tradicional nacionalista és considerar que Irlanda del Nord va ser creada de manera artificial en ser l'única zona del país amb majoria Protestant i Unionista. Segons aquesta visió, les últimes eleccions celebrades a tota Irlanda van tenir lloc en 1918, quan el Sinn Féin va obtenir 73 dels 105 escons en joc amb el 46,9%dels vots. Això ha estat d'alguna manera oblidat per l'Acord de Divendres Sant, recolzat pel Govern irlandès, el Sinn Féin i l'SDLP i sancionat per un referèndum celebrat simultàniament a tota Irlanda. L'Acord estipula que l'estatus d'Irlanda del Nord no podrà ser alterat sense un acord majoritari dins d'Irlanda del Nord. En teoria, els nacionalistes moderns estan disposats a "compartir el poder" amb els unionistes, amb l'objectiu a llarg termini d'una Irlanda unida amb el consens unionista.

Existeix la percepció entre els nacionalistes, i entre l'opinió informada de Gran Bretanya, que els catòlics acabaran superant en nombre als protestants en les pròximes dècades, la qual cosa originà a una majoria de població nord-irlandesa partidaria d'una Irlanda unida. L'afiliació religiosa catòlica, tanmateix, no implica directament suport a la unió amb la República, i al sud de la frotera, la posició és un xic ambivalent, ja que l'absorció d'Irlanda del Nord implicaria una càrrega financera important per als 26 comtats del sud.

Notes

Irlanda
Política de la República d'Irlanda
Conflicte nord-irlandès
irlandès


text:
Lee Hsien Loong (; * 10. Februar 1952 in Singapur) ist der dritte Premierminister und Finanzminister (von 2001 bis November 2007) der Republik Singapur. Er ist der älteste Sohn des Staatsgründers und ersten Premierministers Lee Kuan Yew und seit 12. August 2004 Nachfolger von Premierminister Goh Chok Tong.

Biografie
Lee Hsien Loong wurde in angesehenen Schulen wie Catholic High School und National Junior College ausgebildet. Lees erste Ehefrau starb im Jahr 1982. Er ist in zweiter Ehe mit Ho Ching, der Generaldirektorin und Geschäftsführerin der Temasek Holdings, verheiratet. Zusammen haben sie drei Söhne und eine Tochter.

Karriere
Als ältester Sohn Lee Kuan Yews musste sich Lee Hsien Loong wiederholt mit Vorwürfen des Nepotismus auseinandersetzen. 1979 studierte Lee Hsien Loong an der Kennedy School of Government der Harvard University. Zuvor hatte er sein Studium der Mathematik und Informatik in Cambridge, Großbritannien, mit Bestnoten abgeschlossen.

Bevor er 1984 erstmals ins Parlament gewählt wurde, bekleidete Lee Hsien Loong in der singapurischen Armee zuletzt den Rang eines Brigadegenerals.

Im Jahr 1986 wurde er Mitglied des Exekutivkomitees der regierenden People's Action Party (PAP). Derzeit ist er deren stellvertretender Generalsekretär. In den Achtzigerjahren amtierte er zeitweilig als Handels- und Industrieminister und als Zweiter Verteidigungsminister, Ende 1990 ernannte ihn Premierminister Goh zu einem seiner Stellvertreter. Seit 1998 ist Lee Hsien Loong zusätzlich Vorsitzender der Monetary Authority of Singapore (faktisch die Zentralbank des Stadtstaates). 2001 berief ihn Goh Chok Tong zum Finanzminister. Angesichts dieser Machtfülle konnte Lee Hsien Loong seitdem als drittmächtigster Mann im Staat angesehen werden. Im November 2007 gab er das Amt des Finanzministers an Tharman Shanmugaratnam ab.

Außenpolitisch verursachte er Aufregung, als er am 10. Juli 2004 Taiwan einen im Nachhinein als "privat" bezeichneten Besuch abstattete und am 28. August 2004 die taiwanische Unabhängigkeitspolitik kritisierte.

Am 1. Dezember 2005 sorgte Lee Hsien Loong bei seinem Staatsbesuch in Deutschland für einen protokollarischen Affront. Beim Abschreiten der Ehrenformation des Wachbataillons beim Bundesministerium der Verteidigung verneigte er sich entgegen internationaler protokollarischer Gepflogenheiten nicht vor der Deutschen Flagge, sondern ließ Bundeskanzlerin Angela Merkel stehen und ging ohne sie weiter, bis er von einem Protokollbeamten auf sein Versehen hingewiesen und gebeten wurde, auf Frau Merkel zu warten. Des Weiteren sorgte er für Aufregung, als er die Todesstrafe für den Australier Van Tuong Nguyen wegen Drogenschmuggels rechtfertigte.

Siehe auch
 Kabinett Lee Hsien Loong V

Weblinks

 Offizielle Biografie von Lee Hsien Loong auf der Website der Regierung Singapurs (englisch)
 Profil von Lee Hsien Loong auf der Website der BBC (englisch)

Einzelnachweise

Premierminister (Singapur)
Amtierender Regierungschef
Finanzminister (Singapur)
Handelsminister (Singapur)
PAP-Mitglied
Träger des Olympischen Ordens
Träger des Ordens El Sol del Perú (Collane)
Singapurer
Geboren 1952
Mann

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Elrond (sin. gwiazda-kopuła) – postać ze stworzonej przez J.R.R. Tolkiena mitologii Śródziemia. Był panem Rivendell, potomkiem władców żyjących w Pierwszej Erze, który pozostał w Śródziemiu do końca Trzeciej Ery.

Elrond był synem Eärendila (Ñoldora, prawnuka Fingolfina) i Elwingi (prawnuczki Thingola), urodzonym w Beleriandzie w Pierwszej Erze, co oznacza, że podczas wydarzeń opisanych we Władcy Pierścieni miał ponad 6000 lat. Bratem Elronda był Elros, pierwszy król Númenoru panujący pod imieniem Tar-Minyatur. Obaj bracia mogli wybrać swój dalszy los i życie, ponieważ byli półelfami. Elrond wybrał los elfa, natomiast Elros – człowieka.

Elrond brał udział w ostatnim przymierzu elfów i ludzi, kiedy to potęga Saurona została złamana przez Isildura za pomocą miecza jego ojca, Elendila. Pojął za żonę córkę Galadrieli, Celebríanę. Miał z nią dwóch synów, Elladana i Elrohira, urodzonych w roku 130 Trzeciej Ery oraz córkę, Arwenę, urodzoną w roku 241 Trzeciej Ery. W roku 2509 Celebríanę, jadącą Przełęczą Caradhrasu, schwytali orkowie. Elladan i Elrohir odbili matkę z rąk orków, jednak została ona ugodzona zatrutą strzałą i w następnym roku odpłynęła do Amanu.

Brał udział w obradach Białej Rady, był również przewodniczącym Narady, w której zadecydowano o losie Pierścienia.

Elrond był powiernikiem Vilyi, jednego z Pierścieni elfów, otrzymał go od Gil-galada. Odpłynął razem z Vilyą do Amanu 29 września 3021 roku Trzeciej Ery.

Ekranizacje
W trylogiach filmowych Władca Pierścieni i Hobbit Elronda grał Hugo Weaving. Poza nim jednym z kandydatów do roli był David Bowie.

W serialu Władca Pierścieni: Pierścienie Władzy gra go Robert Aramayo

Przypisy

Półelfowie Śródziemia


text:
Das International Open Source Network (IOSN) ist ein Gemeinschaftsprojekt des Entwicklungsprogramm der Vereinten Nationen (UNDP) und des Asia Pacific Development Information Programme (APDIP), die jeweils Unterabteilungen der Vereinten Nationen sind. Es wird außerdem vom Internationales Zentrum für Entwicklungsforschung (IDRC) in Kanada unterstützt.

Das IOSN hat sich der Information und Verbreitung freier Software, vor allem in Entwicklungsländern und dem asiatischen Raum verschrieben. Da viele ärmere Staaten der Erde beim Aufbau einer Computerinfrastruktur gerne auf Lizenzkosten für proprietäre Software verzichten würden, berät das IOSN diese beispielsweise bei der Nutzung freier Software wie GNU/Linux, Apache oder OpenOffice.org. Daneben veranstaltet das IOSN z. B. auch Linux-Installationspartys und veröffentlicht zahlreiche Anleitungen für den Einsatz freier Software unter der Creative-Commons-Lizenz.

Weblinks
 offizielle Webpräsenz des UNDP-APDIP International Open Source Network (IOSN)

UN-Programm
FLOSS-Organisation


text:
A Drift Boat is an evolution of the open-water dory, converted for use in rivers. The design is characterized by a wide, flat bottom, flared sides, a narrow, flat bow, and a pointed stern. A Rocker is used along an arc from bow to stern along the bottom of the boat. It is this constant rocker that allows the boat to spin about its center for ease in maneuvering in rapids.

Hull materials
The earliest drift boats were made out of various types of wood. Later boats were made with lower maintenance materials like aluminum, fiberglass, or plastic.

In 1992 the film "A River Runs Through It" featured a wooden drift boat running "the shoots", a series of rapids (filmed in Montana ). This portrayal of using drift boats in class I -IV rapids is only one application for this unique watercraft. Today river fishing is among the major uses of these boats. Innovation has changed the design from anglers primarily sitting in the boat while fishing, to today's application of anglers standing in a leg brace to fish.

Rogue River dory
The Rogue River dories are completely flat on the bottom with upward rakes under the prow and the stern unlike the McKenzie boats.  The Rogue River guides needed a boat with greater carrying capacity, and the ability to hold the current.  The Rogue River dory is not quite as responsive as the McKenzie River dory but is typically larger than the McKenzie dory and is used where many people and large amounts of gear need to be carried.  The high prow, great carrying capacity, and ease of rowing makes it the preferred dory for commercial use. The classic Rogue River dory with a nearly full deck is a favorite among guides on the Colorado River, while on the same river, the decked McKenzie River dory has a large following among do-it-yourself river runners.

McKenzie dories
McKenzie dories are specialized to run rapids on rivers, and first appeared on the McKenzie River in Oregon in the mid-20th century.  They have a wide flat bottom for low draft, a narrow bow that is flat, often mistaken for the transom, which instead is pointed. The reason for this is that the rower faces downstream, therefore the part of the boat which first hits the waves (approaching from behind) must be pointed or very narrow to throw the water to the side.  The bow is then widened so that a small outboard motor and/or anchor bracket can be attached. Those unfamiliar with the craft would say that they are rowed backwards. McKenzie dories without a transom are called "double-enders".
McKenzie River dories are mainly used by recreational boaters who wish to operate a very responsive boat. Like the Rogue River boats described above, the McKenzie River dory provides a much more responsive boating experience than that of a rubber raft.  While the McKenzie River dory is a safe watercraft, operating any dory requires keeping river conditions in mind at all times.

References

Notes

Further reading

External links
 Historic photos of drift boat evolution from McKenzie River Drift Boats
 Drift Boat History from Clackacraft

Types of fishing vessels
Oregon culture


text:
Jeffrey Philip Hywel John (né le ) est un prêtre de l'Église d'Angleterre et le doyen actuel de St Albans (Angleterre). Il fait la une des journaux en 2003 lorsqu'il devient la première personne ouvertement homosexuelle nommée évêque de cette Église.

Il a par la suite refusé le poste, en particulier à cause l'opposition à sa nomination exprimée par d'autres membres du clergé.
Il est alors nommé doyen de la Cathédrale Saint-Alban de St Albans.

En 2006, il contracte une union civile avec le révérend Grant Holmes, son compagnon depuis 30 ans.

Il est à nouveau proposé comme évêque en 2011 au diocèse de Southwark, mais le révérend Christopher Chessun est finalement choisi.

Voir aussi
Homosexualité dans l'anglicanisme

Références

Liens externes

Prêtre britannique
Prêtre anglican du XXe siècle
Prêtre anglican du XXIe siècle
LGBT et anglicanisme
Étudiant de Hertford College
Naissance en février 1953
Doyen de St Albans


text:
Stable Isotope Labeling by/with Amino acids in Cell culture (SILAC) is a technique based on mass spectrometry that detects differences in protein abundance among samples using non-radioactive isotopic labeling. It is a popular method for quantitative proteomics.

Procedure
Two populations of cells are cultivated in cell culture. One of the cell populations is fed with growth medium containing normal amino acids. In contrast, the second population is fed with growth medium containing amino acids labeled with stable (non-radioactive) heavy isotopes. For example, the medium can contain arginine labeled with six carbon-13 atoms (13C) instead of the normal carbon-12 (12C).   When the cells are growing in this medium, they incorporate the heavy arginine into all of their proteins. Thereafter, all peptides containing a single arginine are 6 Da heavier than their normal counterparts. Alternatively, uniform labeling with 13C or 15N can be used. Proteins from both cell populations are combined and analyzed together by mass spectrometry as pairs of chemically identical peptides of different stable-isotope composition can be differentiated in a mass spectrometer owing to their mass difference. The ratio of peak intensities in the mass spectrum for such peptide pairs reflects the abundance ratio for the two proteins.

Applications
A SILAC approach involving incorporation of tyrosine labeled with nine carbon-13 atoms (13C) instead of the normal carbon-12 (12C) has been utilized to study tyrosine kinase substrates in signaling pathways. SILAC has emerged as a very powerful method to study cell signaling, post translation modifications such as phosphorylation, protein–protein interaction and regulation of gene expression. In addition, SILAC has become an important method in secretomics, the global study of secreted proteins and secretory pathways. It can be used to distinguish between proteins secreted by cells in culture and serum contaminants. Standardized protocols of SILAC for various applications have also been published.

While SILAC had been mostly used in studying eukaryotic cells and cell cultures, it had been recently employed in bacteria and its multicellular biofilm in antibiotic tolerance, to differentiate tolerance and sensitive subpopulations.

Pulsed SILAC
Pulsed SILAC (pSILAC) is a variation of the SILAC method where the labelled amino acids are added to the growth medium for only a short period of time. This allows monitoring differences in de novo protein production rather than raw concentration.

It had also been used to study biofilm tolerance to antibiotics to differentiate tolerant and sensitive subpopulations

NeuCode SILAC
Traditionally the level of multiplexing in SILAC was limited due to the number of SILAC isotopes available. Recently, a new technique called NeuCode (neutron encoding) SILAC, has augmented the level of multiplexing achievable with metabolic labeling (up to 4). The NeuCode amino acid method is similar to SILAC but differs in that the labeling only utilizes heavy amino acids. The use of only heavy amino acids eliminates the need for 100% incorporation of amino acids needed for SILAC. The increased multiplexing capability of NeuCode amino acids is from the use of mass defects from extra neutrons in the stable isotopes. These small mass differences however need to be resolved on high resolution mass spectrometers.

References

Further reading

External links
SILAC resource Mann Lab
SILAC resource Pandey Lab
SILAC resource Center for Experimental Bioinformatics (CEBI)

Biochemistry methods
Biotechnology
Mass spectrometry
Proteomics
Protein–protein interaction assays


text:
Sport

Calcio a 5
Coppa Italia di Serie A2 2010-2011 (calcio a 5) – 12ª edizione della Coppa Italia di secondo livello di calcio a 5 maschile.

Pallavolo
Coppa Italia di Serie A2 2010-2011 (pallavolo maschile) – 14ª edizione della Coppa Italia di secondo livello di pallavolo maschile.
Coppa Italia di Serie A2 2010-2011 (pallavolo femminile) – 14ª edizione della Coppa Italia di secondo livello di pallavolo femminile.


text:
Антанас Туменас (, , дер. Курклечяй, , Российская империя (ныне — , Литва) — , , Австрия) — литовский государственный деятель и юрист, премьер-министр Литвы (1924—1925).

Биография
Учился в Варшавском университете на архитектора, однако затем перешёл на юридический факультет Петербургского университета, который окончил в 1909 году. Затем поступил на службу помощником присяжного поверенного в Новоалександровске.

В 1915 году эвакуирован в Воронеж, в 1917 году стал одним из основателей Литовской христианско-демократической партии, в 1918 году вернулся на родину. В 1920 году был избран депутатом Учредительного Сейма и возглавил комиссию по разработке конституции страны. С 1922 года — доцент университета Витовта Великого в Каунасе.

С 10 мая по 10 июля 1923 года — председатель Сейма. В 1923—1925 годах занимал пост министра юстиции в трёх последовательных правительствах (Эрнестаса Галванаускаса, своём и Витаутаса Пятрулиса), с 18 июня 1924 года по 4 февраля 1925 года был одновременно премьер-министром Литвы. После военного переворота 1926 года перешёл в оппозицию режиму Сметоны.

В 1941—1944 годах — профессор Вильнюсского университета. За участие в деятельности подпольного Верховного комитета освобождения Литвы  в 1943 году был арестован немецкими оккупационными властями, позднее освобождён. Бежал с немцами, поселился в Австрии, где и умер.

Ссылки
 Биография на сайте Сейма Литвы

Члены Сейма Литвы
Министры юстиции Литвы
Премьер-министры Литвы
Председатели Сейма Литвы
Юристы Литвы
Политики XX века
Правители Европы XX века


text:
Dicranoses capsulifex är en fjärilsart som beskrevs av Jean-Jacques Kieffer och Jörgensen 1910. Dicranoses capsulifex ingår i släktet Dicranoses och familjen Cecidosidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Fjärilar
capsulifex


text:
William J. Webb is a theologian, ordained Baptist minister and former professor of New Testament at Heritage Seminary, Ontario. He is currently adjunct professor at Tyndale Seminary in Toronto. He is notable for developing the "redemptive-movement" hermeneutic in his book Slaves, Women & Homosexuals: Exploring the Hermeneutics of Cultural Analysis (2001). This book argues for full role equality of men and women in the church and family while concluding that homosexuality is not a biblically sanctioned lifestyle. Craig Blomberg argues that Webb's "proposals concerning redemptive trajectories are among the more influential (and controversial) of new twenty-first century North American hermeneutical methods to emerge."

Bibliography
The Pelargonium Family: The Species of Pelargonium, Monsonia and Sarcocaulon (Routledge Kegan & Paul, 1984).
Returning Home (Journal for the Study of the New Testament Supplement) (Sheffield, 1993).
Slaves, Women & Homosexuals: Exploring the Hermeneutics of Cultural Analysis (InterVarsity Press, 2001).
Corporal Punishment in the Bible: A Redemptive-Movement Hermeneutic for Troubling Texts (InterVarsity Press, 2011).
(With Gordon K. Oeste) Bloody, Brutal, and Barbaric?: Wrestling with Troubling War Texts (IVP Academic, 2019).

See also
Christian views about women
Homosexuality and Christianity
Christian egalitarianism

References

Gender and Christianity
Living people
20th-century Canadian Baptist ministers
Canadian Baptist theologians
Hermeneutists
Year of birth missing (living people)
21st-century Canadian Baptist ministers


text:
Tricentrogyna sulphuraria is een vlinder uit de familie van de spanners (Geometridae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1900 door Warren.

sulphuraria


text:
Арахноэнтомозы (, син.: артроподозы, ) — паразитарные болезни животных, культурных растений и человека, вызванные членистоногими.

Членистоногие — крупнейший тип животного царства. Среди членистоногих многие виды — вредители сельского хозяйства, паразиты домашних и промысловых животных, возбудители болезней человека.

Классификация
По систематическим группам, среди арахноэнтомозов можно выделить:

 Крустацеозы (болезни, вызываемые ракообразными)
 Лингватулидозы (болезни, вызываемые язычковыми)
 Арахнозы и акариазы (болезни, вызываемые паукообразными)
 Myriapodiasis (болезни, вызываемые многоножками)
 Энтомозы (болезни, вызываемые насекомыми)

Также можно выделить поверхностные арахноэнтомозы, вызванные в основном временными эктопаразитами, а также постоянными паразитами кожи (вши, чесоточные клещи и т. д.), и глубокие арахноэнтомозы, вызванные теми членистоногими, которые паразитируют во внутренних органах и тканях организма (личинки мух, жуков, эндопаразитические клещи, лингватулиды и т. д.). Также можно выделить токско-аллергические арахноэнтомозы, вызванные аллергией на аллергены членистоногих, укусами ядовитых артропод и т. д.

Эпидемиология
Арахноэнтомозы имеют широкое распространение: паразитические членистоногие живут на всех материках, они имеют широкий ареал, и проникают вслед за человеком во всё новые места обитания. Членистоногие поражают практически любые культурные растения, любых домашних и промысловых животных, вызывая такие серьёзные заболевания как демодекоз, саркоптоз, кнемидокоптоз, мелофагоз и другие.

Некоторые арахноэнтомозы высоко контагиозны (например, педикулёз), другие не передаются непосредственно от больного к здоровому (например, миазы).

Среди арахноэнтомозов есть широко распространённые инфекции (так, например, по официальным данным в России ежегодно регистрируется более 250 тысяч больных педикулёзом и примерно у 200 тысяч — чесоткой, данные занижены; в мире ежегодно регистрируется около 300 млн. случаев чесотки), до очень редких, единичных болезней, связанных со случайным паразитизмом личинок некоторых мух, бабочек, жуков.

Механизм передачи инфекции: превалирует контактный: паразитическое членистоногое активно нападает на хозяина, либо откладывает на него личинок или яйца. Оральный путь заражения через пищу наблюдается при случайном проглатывании некоторых клещей, личинок жуков и мух. Трансмиссивный путь связан с заражением только дерматобиазом. Венерический путь заражения превалирует при чесотке и фтириазе. Воздушно-капельный путь заражения из членистоногих освоен только некоторыми клещами, паразитирующими в дыхательных путях птиц.

Патогенез
Различные кровососущие насекомые-гематофаги, блохи, клещи, власоеды, вши поражают кожные покровы, перья, пух, шерсть (см. кератофаги). Иногда, кровососущие клещи, клопы в массе размножаются в птичниках, домах и кусают людей и домашних животных.

Личинки мух могут повреждать внутренние органы, как и клещи, которые часто повреждают дыхательную систему домашней птицы (см. цитодитоз, стерностомоз и т. д.), уши (см. отодектоз), носовую полость собак. Эндопаразитами являются и язычковые (см. Лингватулидозы).

Ещё большее медицинское значение членистоногих в том, что они способны при укусах заражать человека трансмиссивными болезнями, например малярией, чумой и клещевым энцефалитом.

Литература
 Арахноэнтомозы
 Арахноэнтомозы крупного рогатого скота горных районов Юга Западной Сибири
 Арахноэнтомозы у птиц
 Возбудители арахноэнтомозов и борьба с ними

Примечания

Арахноэнтомозы


text:
Valeri Petrovitch Todorovski (en ), né le  à Odessa dans la RSS d'Ukraine, est un scénariste, réalisateur et producteur de cinéma russe.

Biographie
Valéri est le fils du réalisateur Piotr Todorovski et de Mira Grigorievna Todorovskaïa, producteur de cinéma. En 1978, il tient le rôle du fils de l'héroïne principale dans le film de Youli Raizman Une femme bizarre. Il fait ses études à la faculté des scénaristes de l'Institut national de la cinématographie dans la classe d'Issaï Kouznetsov et  et en sort diplômé en 1984. Il signe son premier film en tant que réalisateur en 1990, avec le drame Catafalque qui reçoit le Grand prix du festival du film de Mannheim. À quatre reprises (1994, 1998, 2002, 2008), Todorovski sera nominé pour le Nika de la meilleure réalisation. Il est membre du jury au Festival international du film de Moscou 1999. Dans une interview au quotidien Novaïa Gazeta en 2013, le réalisateur confie avoir la préférence pour le genre de feuilleton télévisé, ce qui explique qu'il vient d'en tourner un lui-même (Le Dégel). En , il préside le jury du festival du film Dvizhenie ("Движение") à Omsk.

Filmographie

Cinéma
 1990 :  (), Grand prix du festival du film de Mannheim
 1991 : Amour ()
 1994 : Katia Ismailova (, Podmoskovnye vechera)
 1997 : Les Silencieuses ()
 2002 : L'Amant ()
 2004 : Mon beau-frère Frankenstein (), Meilleur scénario au Festival du cinéma russe à Honfleur 2004
 2007 : L'Étau ()
 2008 : Les Zazous (, Stilyagi)
 2017 : Bolchoï ()
 2019 :  ()
 2020 :  ()

Télévision
 2013 :  («Оттепель»), série

Notes et références

Liens externes

Réalisateur russe
Scénariste russe de cinéma
Producteur russe de cinéma
Étudiant de l'Institut national de la cinématographie
Récipiendaire de la médaille de l'ordre du Mérite pour la Patrie, 1re classe
Naissance en mai 1962
Naissance à Odessa
Naissance en RSS d'Ukraine


text:
George Eric Deacon Alcock, angleški učitelj in ljubiteljski astronom, * 28. avgust 1912, Peterborough, grofija Cambridgeshire, Anglija, † 15. december 2000.

Alcock je odkril veliko nov in kometov in je po Caroline Herschel najplodoviteljši britanski ljubiteljski astronom.

Življenje in delo

Najprej je opazoval meteorje in meteorske roje. Leta 1953 se je odločil, da bo začel iskati komete, leta 1955 pa je začel iskati tudi nove. S pomočjo spomina na vzorce tisočih zvezd je lahko vidno razločil vsiljivce.

Leta 1959 je odkril komet C/1959 Q1 (Alcock), prvi komet, ki so ga po letu 1894 odkrili v Združenem kraljestvu. Le pet dni kasneje je odkril še enega, C/1959 Q2 (Alcock). Leta 1963 in 1965 je odkril še dva kometa. Leta 1967 je odkril svojo prvo novo HR Delfina) (HR Delphini), za katero se je pokazalo, da ima nenavadno svetlobno krivuljo. Odkril je še dve novi, leta 1968 LV Lisičke (LV Vulpeculae) in leta 1970 V368 Ščita (V368 Scuti). Leta 1983 je okril svoj peti in zadnji komet C/1983 H1 (IRAS-Araki-Alcock). Leta 1991 je odkril novo V838 Herkula (V838 Herculis).

Zelo se je zanimal tudi za meteorologijo in zelo rad je opazoval ptice.

Njegovi dosežki so bili izjemni. V primeri s sodobnimi detektorji CCD, fotometričnimi in računalniškimi iskalnimi programi se njegovi vizualni postopki pri odkritjih zdijo staromodni in zastareli in je tudi malo verjetno, da jih bo kdo še kdaj ponovil.

Priznanja

Nagrade

Prejel je Red britanskega imperija (MBE).

Leta 1963 je prejel Medaljo Jackson-Gwiltove Kraljeve astronomske družbe.

Poimenovanja

Po njem se imenuje asteroid 3174 Alcock.

Zunanje povezave

 Osmrtnice
 JBAA 111 (2001) 64

Angleški astronomi
Ljudje, po katerih so poimenovali asteroid
Nosilci reda britanskega imperija


text:
Condylocarpon myrtifolium är en oleanderväxtart som först beskrevs av Friedrich Anton Wilhelm Miquel, och fick sitt nu gällande namn av Müll. Arg.. Condylocarpon myrtifolium ingår i släktet Condylocarpon och familjen oleanderväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Oleanderväxter
myrtifolium


text:
Hugo Hiram Moser (Buenos Aires, 14 de abril de 1926 – Buenos Aires, 16 de dezembro de 2003) foi um cineasta, produtor e roteirista argentino. Entre outros programas, produziu Matrimonios y algo más, El precio del poder e La familia Falcón.

Morreu em 16 de dezembro de 2003, aos 77 anos, após uma longa doença.

Filmografia

Televisão

Notas

Ligações externas

Mortes por doenças cardiovasculares
Roteiristas de televisão
Cineastas da Argentina
Judeus da Argentina


text:
Glossobius är ett släkte av kräftdjur. Glossobius ingår i familjen Cymothoidae.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Externa länkar

Gråsuggor och tånglöss
Glossobius


text:
O Falco Kosárlabda Club Szombathely ()  é um clube profissional de basquetebol situado na cidade de Szombathely, Vas, Hungria que disputa atualmente a Liga Húngara e a Copa Europeia. Foi fundado em 1980 e manda seus jogos na Arena Savaria com 4.100 espectadores.

Temporada por Temporada

Honras

Competições Domésticas
Liga Húngara
  Campeões(4): 2007–08, 2018–19, 2020-21, 2021-22
  Finalista (3): 1998–99, 2011–12, 2016–17
  Terceiro Lugar (2): 1999–00, 2001–02
Copa da Hungria
  Finalistas (5):1998, 2008, 2009, 2010, 2018

Clubes esportivos fundados em 1980
Basquetebol da Hungria


text:
Ooencyrtus macula is een vliesvleugelig insect uit de familie Encyrtidae. De wetenschappelijke naam is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1994 door Huang & Noyes.

macula


text:
QT Весов () — одиночная переменная звезда в созвездии Весов на расстоянии (вычисленном из значения параллакса) приблизительно 5542 световых лет (около 1699 парсеков) от Солнца. Видимая звёздная величина звезды — от +13m до +12m.

Характеристики
QT Весов — красная пульсирующая полуправильная переменная звезда типа SRB (SRB) спектрального класса M6:.

Примечания


text:
Richard Le Hir (July 9, 1947 – November 4, 2018) was a French-born Canadian politician, lawyer and management consultant living in Quebec. He represented Iberville in the National Assembly of Quebec as a member of the Parti Québécois and served in the Quebec cabinet.

The son of Gaston Le Hir and Henriette Rochette, both teachers, he was born in Versailles. Le Hir attended the Collège Stanislas in Montreal. He studied literature at the University of Paris, Spanish studies at the University of Barcelona and law at the Université de Montréal. In 1974, he was admitted to the Bar of Quebec.

Le Hir served in management positions in various companies, including Esso, Laurentian Group and Texaco Canada. From 1989 to 1994, he was president/director general of the Association des manufacturiers du Québec.

He was elected to the National Assembly in the 1994 general election. From September 26, 1994 to November 9, 1995, he served as minister responsible for restructuring in the cabinet of Jacques Parizeau. Le Hir resigned from the Parti Québécois caucus on December 8, 1995 following the defeat of the 1995 Quebec referendum and sat as an independent from April 30, 1996 till the end of his term. He did not run for reelection in 1998.

After leaving politics, he worked as a management consultant and was president of the Shipping Federation of Canada.

He contributed to the Quebec political web site . He also published a number of books on political subjects: La prochaine étape, le défi de la légitimité (1997), Desmarais: la dépossession tranquille (2012) and Charles Sirois, l'homme derrière François Legault (2013).

Le Hir died in Montreal at the age of 71 several days after suffering a stroke at his home there.

References

1947 births
2018 deaths
French emigrants to Quebec
Parti Québécois MNAs
Université de Montréal alumni
University of Barcelona alumni
Lawyers in Quebec


text:
The 1986 Virginia Slims of Oklahoma was a women's tennis tournament played on indoor hard courts at the Summerfield Racquet Club in Oklahoma City, Oklahoma in the United States and was part of the 1985 Virginia Slims World Championship Series. It was the inaugural edition of the tournament and ran from February 24 through March 2, 1986. Fifth-seeded Marcella Mesker won the singles title.

Finals

Singles
 Marcella Mesker defeated  Lori McNeil 	6–4, 4–6, 6–3
 It was Mesker's only singles title of her career.

Doubles
 Marcella Mesker /  Pascale Paradis defeated  Lori McNeil /  Catherine Suire 2–6, 7–6(7–1), 6–1

References

External links
 ITF tournament edition details
 Tournament draws
 Tournament fact sheet

Oklahoma
U.S. National Indoor Championships
Virginia Slims of Oklahoma
Virginia Slims of Oklahoma
Virginia Slims of Oklahoma
Virginia Slims of Oklahoma


text:
El Aeródromo de Saint Ferdinand es un aeródromo que se encuentra localizado muy cerca de Saint Ferdinand, en Quebec, (Canadá). Posee una ligera pendiente hacia abajo y está situado en las cercanías de un lago.

SF


text:
Amanda Sofie Pedersen er en dansk singer-songwriter. Hun kom på en fjerdeplads i X Factor 2013, hvor Thomas Blachman var hendes mentor. I 2015 medvirkede hun på tre sange på den tyske popduo Fahrenhaidts album, The Book of Nature. Sangen "Frozen Silence" deltog i det tyske Melodi Grand Prix, Unser Song für Österreich, men gik ikke videre fra første runde.

Diskografi
med Fahrenhaidt
The Book of Nature (2015)
Home Under the Sky (2016)

Kilder

Tjek fødselsår
Singer-songwritere fra Danmark
Deltagere i X Factor (Danmark)


text:
was a town located in Toyota District, Hiroshima Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 10,017 and a density of 594.48 persons per km2. The total area was 16.85 km2.

On April 1, 2004, Kawajiri was merged into the expanded city of Kure and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Kure in Japanese (some English content)

Dissolved municipalities of Hiroshima Prefecture


text:
Pierre Contant d'Ivry (11 May 1698 in Ivry-sur-Seine – 1 October 1777 in Paris), was a French architect and designer working in a chaste and sober Rococo style and in the goût grec phase of early Neoclassicism.

Early career
An Architecte du Roi from 1728, he spent his career working for the French Crown and for an aristocratic private clientele: the contrôleur-général des finances Machault d'Arnouville, the princes de Soubise and de Croÿ, and baron Bernstorff, the Danish ambassador. Though he was not formally received into the Académie royale d'architecture until 1751, he was the architect attached to Louis François I de Bourbon, prince de Conti, between 1737 and 1749. He was replaced in this position by Jean-Baptiste Courtonne.

Palais-Royal

Later Contant d'Ivry worked for Louis-Philippe, duc d'Orléans, for whom he transformed interiors of the Palais-Royal, Paris, in 1754, designs that were widely admired and published by Diderot and d'Alembert in the Encyclopédie, 1762, where Jacques-François Blondel praised their "correct middle pathway between two excesses, that of the heavy weight of our ancients and that of frivolity". Surviving examples include the dining room of the Duchesse d'Orléans (now the Salle du Tribunal des Conflits of the Conseil d'État), which is in a neo-classical style with pilasters, and another of her rooms (now the Salle des Finances), in which his surviving decoration of the ceiling and door panels is lighter and more reminiscent of the earlier French Regency period. Contant d'Ivry was also responsible for the exteriors of the northern part of the east wing (now on the Rue de Valois), the avant corps of which, "with its giant balcony brackets and rather inventive detailing, combines Rococo-style decorative charm with a certain Classical solidity in its massing."

In 1763 a fire which started in the east wing in the opera house, the Salle du Palais-Royal, destroyed not only the theatre but also the adjoining sections of the palace. While the municipality of Paris was responsible for the opera house and hired its own architect, Pierre-Louis Moreau-Desproux, who also designed the new facades on the Rue Saint-Honoré side of the building, Louis Philippe engaged Contant d'Ivry, who designed the interiors of the reconstructed corps de logis, the facades of the Cour d'Honneur (on the garden side), and a grand staircase, the "splendid escalier d'honneur, [which] with its domed covering and dramatic curved descent, is justly famous."

Église de la Madeleine

In 1757, he presented a project for the new Église de la Madeleine in Paris, for which he drew inspiration from Jacques-Germain Soufflot's Église Sainte-Geneviève. Though the foundation stone was laid by Louis XV in 1763, funds lagged, and after Contant d'Ivry's death, the plans were modified, then the partially built structure was razed and begun anew.

Principal commissions
 Château de Bizy, Vernon (Eure), for the maréchal de Belle-Isle (ca 1740, partly destroyed).
 Hôtel d'Évreux, 19 Place Vendôme, Paris : grand staircase and boiseries (1747).
 Château d'Arnouville at Arnouville-lès-Gonesse, for Jean-Baptiste de Machault d'Arnouville. He collaborated there with Jean-Michel Chevotet, (1751–1757).
 Palais-Royal, Paris: In 1752 he provided décors for two main rooms, the salle de la section des Finances du Conseil d'État, (notably for the carved fielded panels of its double doors and its ceiling cornice) and the neoclassical salle à manger of the duchesse d'Orléans (now the salle du Tribunal des conflits), one of the earliest neoclassical interiors in Paris. After a fire in 1763, Contant d'Ivry rebuilt the central block, with its facade on the cour d'honneur and the monumental staircase (1765).
 Château de Saint-Cloud
 Project for the Abbey and church of Pentemont, rue de Bellechasse at rue de Grenelle, Paris (published 1769).
 Hôpital général, Valenciennes (1750)
 The new palace Saint-Vaast d'Arras, Arras.
 Église Saint-Wasnon, dedicated to Saint Wasnon, at Condé-sur-l'Escaut (1751).
 Château de Stors (Oise): Chapel for the prince de Conti.

Garden designs
 Château de Chamarande (Essonne).He provided a theater en plein air, an orangerie, a buffet d'eau, belvedere and designs for an ornamental vegetable garden.
 Château d'Heilly (Somme).
 Château de Bizy at Vernon (Eure).
 Château des Conti at L'Isle-Adam (Val-d'Oise).
 Château de Stors at L'Isle-Adam (Val d'Oise). The park and the monumental terraces.
 Ekolsund Castle, outside Enköping Municipality, Uppsala County, Sweden. Plan for redesign of the gardens (1757).

Furniture designs
 Console table, gilded wood, c 1750-55; set of four wall lights, 1756. The Getty Center, Los Angeles.

Gallery of designs for churches

Footnotes

Sources
 Ayers, Andrew (2004). The Architecture of Paris. Stuttgart; London: Edition Axel Menges. .
 Baritou, Jean-Louis (1987). Chevotet, Contant, Chaussard: un cabinet d'architectes au Siècle des lumières. Lyon: La Manufacture. .
 Blondel, Jacques-François (1752–1756). Architecture françoise, 4 volumes. Paris: Charles-Antoine Jombert. Vols. 1, 2, 3, & 4 at Gallica.
 Bourbon de Conti, Louis François de, editor (2000). Les Trésors des Princes de Bourbon Conti. Paris: Editions Somogy. .
 Braham, Allan (1980). The Architecture of the French Enlightenment. Berkeley: University of California Press. .
 Dassas, Frédéric (1995). Les Résidences du Prince de Conti, mémoire de maîtrise d'histoire de l'art sous la direction d'Antoine Schnapper, Paris IV-Sorbonne.
 Ericson, Svend (1974). Early Neo-Classicism in France. London: Faber. .
 Gallet, Michel (1995). Les architectes parisiens du XVIIIe siècle: dictionnaire biographique et critique. Paris: Editions Mengès. .
 Joudiou, Gabrielle (1987). "Pierre Contant d'Ivry" in Baritou 1987, pp. 86–181.
 Joudiou, Gabrielle (1993). "Contant d'Ivry et les jardins classiques au XVIIIe siècle " in Jardins du Val-d'Oise.
 Joudiou, Gabrielle (1998). "L'art des jardins chez Contant d'Ivry" in Annales du Centre Ledoux II.
 Joudiou, Gabrielle (2000). L'Architecte Contant d'Ivry à L'Isle-Adam et à Stors in Bourbon de Conti 2000, pp. 107–111.
 Olivier-Valengin, Elyne (2000). "Le château des princes de Bourbon Conti à L'Isle-Adam" in Bourbon de Conti 2000, pp. 112–123.

External links

 Getty Museum: Pierre Contant d'Ivry (biographical note)

 Les Oeuvres d'architecture de Pierre Contant d'Ivry, architecte du Roi. Première partie (1769) at INHA

1698 births
1777 deaths
People from Ivry-sur-Seine
18th-century French architects
Members of the Académie royale d'architecture
French Rococo architects


text:
Johann Manuel von Portugal (* 3. Juni 1537 in Évora; † 2. Januar 1554 in Lissabon) war Thronfolger des Königreichs Portugal aus dem Haus Avis. Er verstarb aber, bevor er den Thron besteigen konnte.

Johann Manuel wurde als fünfter Sohn von Johann III. von Portugal und dessen Gemahlin Katharina, Erzherzogin von Österreich und Infantin von Kastilien – jüngere Schwester Kaisers Karl V. – geboren und überlebte als dessen einziger Sohn das Kleinkindalter. Am 7. Dezember 1552 heiratete er die jüngste Tochter Karls V., seine Cousine Johanna, Erzherzogin von Österreich und Infantin von Spanien, die ihm postum den Sohn Sebastian I. (* 20. Januar 1554; † 4. August 1578) gebar.

Prinz (Portugal)
Thronfolger
Familienmitglied des Hauses Avis
Geboren 1537
Gestorben 1554
Mann


text:
S. Z. Sakall (de son nom de scène hongrois  « barbe blonde » ou Gerő Jenő) est un acteur hongrois, né Sándor Gärtner le  à Budapest (Hongrie), mort d'une crise cardiaque le  à Los Angeles (Californie).

Biographie
S. Z. Sakall débute au cinéma en 1917, dans sa Hongrie natale, avant de tourner plusieurs films en Allemagne, de 1926 à 1933, année de l'arrivée au pouvoir des nazis. De confession juive, il est contraint de retourner en Hongrie. Il joue alors, jusqu'en 1937, dans des films hongrois, autrichiens, une coproduction austro-italienne et même un film britannique. Lorsque les troupes d'Adolf Hitler envahissent la Hongrie en 1940, lui et sa femme parviennent à quitter le pays pour les États-Unis (plusieurs membres de sa famille périront, eux, dans les camps de concentration).

Il participe à son premier film américain en 1940 et à son dernier en 1954. Dans l'intervalle, désormais établi aux États-Unis, on le verra surtout dans des comédies et films musicaux, à quelques exceptions près, dont le mythique Casablanca (1942) qui lui offrira un de ses rôles les plus connus.

Il est diversement crédité aux génériques de ses films (notamment : « Szöke Szakall » en Europe, « S.K. Sakall », « S.Z. 'Cuddles' Sakall »…).

Filmographie partielle
 1917 : A Dollárnéni de Lajos Lázár
 1926 : Wenn das Herz der Jugend spricht de Fred Sauer
 1927 : Maquillage (Du hält die Welt den Atem an) de Felix Basch
 1928 : Rutschbahn de Richard Eichberg
 1929 : Großstadtschmetterling de Richard Eichberg
 1930 : Deux Cœurs, une valse () de Géza von Bolváry : le directeur du théâtre
 1930 : Komm' zu mir zum Rendez-vous de Carl Boese
 1930 : Susanne macht Ordnung d'Eugen Thiele
 1931 : Der Stumme von Portici de Kurt Gerron
 1931 : Die Frau von der man spricht de Victor Janson
 1931 :  Le Traître
 1932 : Streichquartett de Richard Löwenbein (Court métrage, sur une histoire de S.Z. Sakall)
 1932 : Gräfin Mariza de Richard Oswald
 1932 : Mädchen zum Heiraten de Wilhelm Thiele
 1933 : Tokajerglut de Viktor Gertler
 1933 : Eine Frau wie Du de Carl Boese
 1933 : Großfürstin Alexandra de Wilhelm Thiele
 1933 : Pardon, tévedten de Steve Sekely et Géza von Bolváry
 1933 : Les Voix du printemps de Paul Fejos
 1934 : Mindent a nöért ! de Béla Gaál et Géza von Cziffra
 1935 : Il diaro di una donna amata d'Henry Koster
 1935 : Bretter, die die Welt bedeuten de Kurt Gerron
 1935 : Viereinhalb Musketiere de László Kardos
 1935 : Tagebuch der Geliebten d'Henry Koster
 1936 : Barátságos arcot kéret de László Kardos
 1937 : The Lilac Domino de Friedrich Zelnik
 1937 : Bubi de Béla Gaál
 1940 : La Douce Illusion (It's a Date) de William A. Seiter
 1940 : My Love Came Back de Curtis Bernhardt
 1940 : Florian d'Edwin L. Marin
 1940 : Chanson d'avril (Spring Parade) d'Henry Koster
 1941 : The Man who lost himself d'Edward Ludwig
 1941 : Le Diable s'en mêle (The Devil and Miss Jones) de Sam Wood
 1941 : Une nuit à Rio (That Night in Rio) d'Irving Cummings
 1941 : Boule de feu (Ball of Fire) d'Howard Hawks
 1942 : Broadway de William A. Seiter
 1942 : La Glorieuse Parade (Yankee Doodle Dandy) de Michael Curtiz
 1942 : Sept Amoureuses (Seven Sweethearts) de Frank Borzage
 1942 : Casablanca de Michael Curtiz
 1943 : Fleur d'hiver (Wintertime) de John Brahm
 1943 : Remerciez votre bonne étoile (Thank your Lucky Star) de David Butler
 1944 : L'amour est une mélodie (Shine on Harvest Moon) de David Butler
 1944 : Hollywood Canteen de Delmer Daves : Cameo
 1945 : Le Joyeux Phénomène (Wonder Man) de H. Bruce Humberstone
 1945 : Joyeux Noël dans le Connecticut (Christmas in Connecticut) de Peter Godfrey
 1945 : Les Dolly Sisters (The Dolly Sisters), de Irving Cummings
 1946 : Cinderella Jones de Busby Berkeley
 1946 : Ne dites jamais adieu (Never Say Goodbye), de James V. Kern
 1946 : La Fille et le Garçon (The Time, the Place and the Girl) de David Butler
 1946 : Two Guys from Milwaukee de David Butler
 1947 : Cynthia de Robert Z. Leonard
 1948 : Romance à Rio (Romance on the High Seas) de Michael Curtiz
 1948 : Whiplash de Lewis Seiler
 1949 : Il y a de l'amour dans l'air (My Dream is Yours) de Michael Curtiz et Friz Freleng
 1949 : Le Grand Tourbillon (Look for the Silver Lining) de David Butler
 1949 : Amour poste restante (In the Good Old Summertime) de Robert Z. Leonard
 1949 : Toute la rue chante (Oh, You Beautiful Doll) de John M. Stahl
 1950 : Montana de Ray Enright
 1950 : Les Filles à papa (The Daughter of Rosie O'Grady)
 1950 : No, no, Nanette (Tea for Two) de David Butler
 1951 : Sugarfoot d'Edwin L. Marin
 1951 : Escale à Broadway (Lullaby of Broadway) de David Butler
 1951 : Elle cherche un millionnaire (Painting the Clouds with Sunshine) de David Butler
 1951 : It's a Big Country de Clarence Brown, Don Hartman, Richard Thorpe ...
 1953 : Le Joyeux Prisonnier (Small Town Girl) de László Kardos
 1954 : Le Prince étudiant (The Student Prince) de Richard Thorpe

Liens externes

Acteur hongrois de cinéma
Naissance en février 1883
Naissance à Budapest
Naissance en Autriche-Hongrie
Décès en février 1955
Décès à Hollywood
Décès à 72 ans
Personnalité inhumée au Forest Lawn Memorial Park (Glendale)


text:
Băgaciu (în maghiară: Szászbogács, în germană: Bogeschdorf) este o comună în județul Mureș, Transilvania, România, formată din satele Băgaciu (reședința) și Deleni.

Demografie

Conform recensământului efectuat în 2011, populația comunei Băgaciu se ridică la  de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2002, când se înregistraseră  de locuitori. Nu există o etnie majoritară, locuitorii fiind români (34,52%), romi (31,16%) și maghiari (29,71%). Pentru 4,08% din populație, apartenența etnică nu este cunoscută.
Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (56,18%), dar există și minorități de unitarieni (26,19%), adventiști de ziua a șaptea (5,09%), creștini după evanghelie (3,4%), reformați (2,34%) și penticostali (1,66%). Pentru 4,08% din populație, nu este cunoscută apartenența confesională.

Politică și administrație
Comuna Băgaciu este administrată de un primar și un consiliu local compus din 11 consilieri. Primarul, , de la , este în funcție din . Începând cu alegerile locale din 2020, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:

Note

Vezi și
 Biserica fortificată din Băgaciu
 Biserica unitariană din Deleni

Băgaciu
Băgaciu


text:
Гвинея е президентска република, с военна диктатура, като форма на държавно управление.

Изпълнителна власт

Президент

Законодателна власт
Законодателен орган в Гвинея е еднокамарен парламент, съставен от 114 народни представители, избирани за срок от 5 години.

Вижте също
 Списък на политическите партии в Гвинея
 Избори в Гвинея

Външни препратки
 официален сайт на Правителството

Гвинея
Политика на Гвинея


text:
McKesson Europe — германская компания, владелец сети аптек и крупнейший дистрибутор лекарственных препаратов в Европе. В 2014 году была куплена компанией из США McKesson Corporation. До 2017 года называлась Celesio. Штаб-квартира компании расположена в Штутгарте.

Основана в 1835 году в Дрездене Францем Людвигом Гехе. В 1903 году стала публичной компанией.

В апреле 2007 года Celesio приобрела 90 % акций аптеки DocMorris, но в 2012 году избавилась от приобретения, перепродав фирме Zur Rose AG.

Деятельность
Компания работает в 11 странах Европы. Сеть аптек состоит из 2 тысяч своих точек и 5 тысяч работающих на правах франчайзинга. Также имеет 90 оптовых баз в разных частях Европы, обеспечивающих медикаментами 54 тысячи аптек и больниц.

Численность персонала — более 35 тыс. человек. Выручка за 9 месяцев 2007 года — 16,65 млрд евро, чистая прибыль — 320,2 млн евро.

Примечания

Компании Штутгарта


text:
Der Roberval-Preis wird nach einem international ausgeschriebenen Wettbewerb vergeben, dessen Ziel es ist, französischsprachige Werke, die sich mit Technologie befassen, zu fördern.

Namensgeber ist der Mathematiker und Physiker Gilles Personne de Roberval, der Erfinder der Roberval-Waage.

Auswahlverfahren
Die Beiträge zum Wettbewerb müssen im Zeitraum von März bis Januar eingereicht werden. In der Regel treffen die Verlage eine erste Vorauswahl. Die Werke werden dann von drei Sachverständigenausschüssen bewertet, die eine weitere Auswahl treffen. Anschließend wählt ein vierter Ausschuss den Preisträger.

Kategorien
Breite Öffentlichkeit
Hochschulwesen
Fernsehen
 Multimedia & Jugend

Geschichte
Die Technische Universität Compiègne stiftete den Technikpreis 1986 mit dem Départementrat des Departements Oise, um die Öffentlichkeit regelmäßig aufmerksam zu machen, dass das Département gute Voraussetzungen für technologische Investitionen biete.

Weblinks
 Website des Preises

Technikpreis
Wissenschaftspreis (Frankreich)
Compiègne
Technik (Frankreich)
Erstverleihung 1986


text:
Der Mae Nam Kra Buri (Thai: , "Kra-Buri-Fluss", oder , Mae Nam Pak Chan; , BGN/PCGN: myitkyina, "Kyan-Fluss") ist ein Fluss am Isthmus von Kra auf der Malaiischen Halbinsel in Südostasien. Er entspringt in Amphoe Kra Buri im Norden der thailändischen Provinz Ranong und bildet die Grenze zwischen Thailand und Myanmar. Er mündet in die Andamanensee in der Nähe der thailändischen Stadt Ranong und der birmanischen Stadt Kawthaung (Victoria Point), dem südlichsten Punkt von Myanmar in der Tanintharyi-Region.

Besonders bemerkenswert ist seine den Gezeiten unterworfene, bis zu sechs Kilometer breite Trichtermündung, an dessen Ufern der größte geschützte Mangroven-Wald Thailands steht. Das Ostufer des Mae Nam Kra Buri ist ein Naturschutzgebiet, dort befindet sich der Nationalpark Lam Nam Kra Buri. Die südlichen Teilbereiche gehören zum "Ranong Biosphere Reserve" und zur "Laemson Ramsar Site", einem nach der Ramsar-Konvention geschützten Feuchtgebiet.

Einzelnachweise

Provinz Ranong
Tanintharyi-Region
0Kra Buri, Mae Nam
Grenzfluss