text:
Las Fuerzas Armadas de España son la entidad perteneciente al Ministerio de Defensa que agrupa el Ejército de Tierra, la Armada y el Ejército del Aire y del Espacio. Conforme a la Constitución española, tienen la misión de garantizar la soberanía e independencia de España, defender su integridad territorial y el ordenamiento constitucional.

El mando supremo de las Fuerzas Armadas corresponde al rey de España, que ejerce como capitán general del Ejército de Tierra, de la Armada y del Ejército del Aire y del Espacio. El mando operativo recae en el jefe de Estado Mayor de la Defensa, un general de ejército, almirante general o general del aire, dependiendo de la rama de las Fuerzas Armadas a la que pertenezca, que dirige el Estado Mayor de la Defensa. El resto de la cúpula militar está formada por el jefe de Estado Mayor del Ejército de Tierra, el jefe de Estado Mayor de la Armada y el jefe de Estado Mayor del Ejército del Aire y del Espacio. El nombramiento de los jefes de Estado Mayor corresponde al presidente del Gobierno, a propuesta del ministro de Defensa.

Las Fuerzas Armadas españolas forman parte de la Fuerza de la Unión Europea (EUFOR) y del Eurocuerpo. Asimismo, están integradas en la estructura militar de la Organización del Tratado del Atlántico Norte (OTAN), alianza en la que España ingresó en 1982. Además, cuentan con el cuerpo de infantería de marina más antiguo del mundo y las dos unidades militares permanentes más antiguas del mundo: el Regimiento de Infantería Inmemorial del Rey n.º 1 y el Regimiento de Infantería «Soria» n.º 9.

A 31 de diciembre de 2021, las Fuerzas Armadas españolas disponían de 139281 efectivos militares, de los cuales 125579 estaban en activo y 13702 en la reserva.

Componentes

Ramas

Ejército de Tierra

El Ejército de Tierra tiene la misión de garantizar la soberanía e independencia de España, defender su integridad territorial y el ordenamiento constitucional. Su comienzo data del  y es considerado uno de los ejércitos más importantes a nivel europeo y mundial, contribuyendo en distintas misiones haciéndole ganar un reconocimiento internacional. Cuenta con cerca de 80000 efectivos.

Armada

La Armada tiene la obligación de garantizar la soberanía e independencia de España, el ordenamiento constitucional, defender su integridad territorial con cuidado especial en el ámbito marino. Es una de las fuerzas navales en actividad más antiguas del mundo, su comienzo data del . Hoy en día la Armada es una de las más importantes de Europa, siendo una de las ocho únicas fuerzas navales del globo capaces de proyectar un nivel importante de fuerza en su propio hemisferio. Cuenta con cerca de 22000 efectivos.

Ejército del Aire y del Espacio

El Ejército del Aire y del Espacio tiene la obligación de garantizar la soberanía e independencia de España, el ordenamiento constitucional, defender su integridad territorial con cuidado especial en su espacio aéreo y mantener la seguridad internacional, en operaciones de paz y ayuda humanitaria. Cuenta con 22000 efectivos.

Cuerpos Comunes

Los Cuerpos Comunes de las Fuerzas Armadas son cuerpos militares que conforman cuatro ámbitos: el de Intervención, el Jurídico Militar, el de Sanidad y el de Músicas Militares. Anteriormente estos cuerpos estaban integrados en cada uno de los tres ejércitos, se unificaron y pasaron a depender directamente del Ministerio de Defensa por razones de eficacia y economía de medios. 2991 efectivos forman estos cuerpos militares.

Unidades conjuntas

Unidades integradas por miembros de las tres ramas de las Fuerzas Armadas y de los Cuerpos Comunes.

Guardia Real

La Guardia Real constituye la representación de las Fuerzas Armadas españolas al servicio del rey, al estar formada por miembros del Ejército de Tierra, la Armada, el Ejército del Aire y del Espacio y los Cuerpos Comunes. Data de 1504 y cuenta con 1500 efectivos. La Guardia Real, junto a la Guardia Suiza Pontificia y los Yeomen Warders británicos, está considerada una de las unidades militares más especializadas en escolta y protección del mundo. Tienen la misión de proporcionar el servicio de guardia militar, rendir honores y dar escoltas al rey y a los miembros de su familia que se determinen, prestando análogos servicios a los jefes de Estado extranjeros cuando se ordene.

Emergencias

La Unidad Militar de Emergencias (UME) tiene el cumplimiento de intervenir en caso de grave riesgo, catástrofe, calamidad pública u otras situaciones graves. La forman 3500 efectivos.

Misiones
España participó, junto con sus aliados (Francia, Reino Unido, Italia, Dinamarca, Estados Unidos, Canadá) en la ofensiva contra Gadafi en Libia, aportando un avión cisterna, cuatro F-18, una fragata, un submarino y un avión de vigilancia, además del soporte logístico ofrecido por las bases de Morón y Rota.

España, en estos momentos, tiene varias misiones activas en el extranjero: en Líbano con otros 1290 hombres. En diciembre de 2006, el Gobierno de España estableció en 7000 el número máximo de efectivos desplegados simultáneamente en misiones internacionales.

España pertenece a la OTAN desde 1982, siendo ratificada su permanencia vía referéndum en el año 1986. Las condiciones fueron la reducción de bases aéreas y militares estadounidenses ubicadas en territorio nacional desde 1953, año en que se firmaron los primeros acuerdos con Estados Unidos desde la Segunda Guerra Mundial, y la no integración en el aparato militar de la Alianza Atlántica. Ambas condiciones siguen sin cumplirse.

Desde la llegada de la democracia, el contacto directo con diversas naciones, la progresiva introducción de España en los asuntos internacionales, la profesionalización del Ejército de Tierra, la Armada y del Ejército del Aire y del Espacio, junto con el esfuerzo económico realizado, han hecho que las Fuerzas Armadas Españolas hayan mejorado considerablemente.

Misiones en el extranjero
A fecha septiembre de 2019, 2816 miembros de las Fuerzas Armadas y de la Guardia Civil formaban parte de alguna de las diecisiete operaciones en las que España tiene una participación activa.

De acuerdo con los datos ofrecidos por el Mando de Operaciones, estas son las misiones que desarrollan actualmente las Fuerzas Armadas y Guardia Civil:

Las Fuerzas Armadas Españolas también han participado en los últimos años en otras misiones, sobre todo humanitarias y de observación: en Albania, en 1999; Mozambique, en marzo de 2000; República de Macedonia, en 2001; Haití, en 2004; Indonesia, en 2005. En 2006, España participó en Darfur (Sudán) con el envío de observadores, y en la República Democrática del Congo. También, se participó en la Guerra de Irak (2003-2004). En Gabón y Senegal para asegurar el tráfico marítimo en el Cuerno de África, este último con un contingente de treinta y tres guardias civiles y policías nacionales, junto con dos patrulleros y un helicóptero.

Además, en 2015, cuarenta y seis militares de la Unidad Militar de Emergencias y doce guardias civiles del Grupo de Alta Montaña de Jaca, acudieron para participar en labores de ayuda humanitaria y de rescate debido al Terremoto de Nepal, junto con seis perros, tres policías científicos, y un Boeing 707 de transporte de suministros del Ejército del Aire.

Para el año 2019, el coste de estas misiones en el exterior ascendió a unos 1176 millones de euros.De entre todas las misiones, las más costosas son los grupos navales de la OTAN con casi 124 millones, la misión de las Naciones Unidas en Líbano con 112 millones o la coalición contra el Estado Islámico en Irak, con un coste de casi 110 millones.

Presupuestos

En 2022, Pedro Sánchez anuncia que el gasto militar se incrementará hasta el 2 % del PIB, lo que equivale a aproximadamente 24059 millones de euros.

Condiciones de ingreso
 Poseer la nacionalidad española. Para el ingreso en la escala de Tropa y Marinería, pueden participar además en el proceso de selección los nacionales de determinados países de Hispanoamérica, así como de Guinea Ecuatorial (en la convocatoria de 2017, dieciocho países).
 No estar privado de derechos fundamentales.
 No estar procesado.
 Carecer de inserciones o tatuajes que puedan ser contrarios a los valores constitucionales o atentar contra la imagen de las Fuerzas Armadas.
 Poseer como mínimo el Título de Educación Secundaria Obligatoria (ESO) o sus equivalentes.
 Acreditar buena conducta ciudadana (carecer de antecedentes penales).
 Edad entre 18 y 29 años cumplidos dentro del año de la convocatoria.
 No ser objetor de conciencia.
 Para los que aspiren a la Escala Superior de Oficiales estar en posesión o en condiciones de obtener, antes de la fecha de inicio de la primera prueba, el documento acreditativo de haber superado las pruebas de acceso a las Facultades, Escuelas Técnicas Superiores y Escuelas Universitarias (Selectividad), es decir (2.º de Bachillerato + Selectividad).
 Para los que aspiren a las Escalas Medias de Suboficiales, estar en posesión o en condiciones de obtener, antes de la fecha de inicio de la primera prueba, el documento acreditativo de haber superado las pruebas del Curso de Orientación Universitaria (COU o 2.º de Bachillerato).

Reservistas voluntarios

El Ejército de Tierra, la Armada, el Ejército del Aire y del Espacio y los Cuerpos Comunes de la Defensa (Jurídico, Sanidad, Música) cuentan con reservistas voluntarios en sus filas. Esta figura fue creada en 1999, aunque no se convocaron las primeras 340 plazas hasta diciembre de 2003. Desde este año se vienen ofertando plazas en una convocatoria anual mediante el proceso selectivo por el sistema de concurso (en 2005 y 2006, hubo dos convocatorias cada año). Un reservista voluntario es un civil que desea aportar, de forma voluntaria y temporalmente, sus capacidades, habilidades y conocimientos en las diferentes misiones que llevan a cabo las Fuerzas Armadas Españolas, en el cumplimiento de la función que la Constitución española les asigna, y como respuesta a los compromisos asumidos por el Gobierno de España.

Los reservistas voluntarios pueden ascender en sus respectivos empleos militares. El modo de hacerlo y los empleos máximos que pueden alcanzar se regula mediante desarrollo reglamentario (R.D. 383/2011, de 18 de marzo, por el que se aprueba el Reglamento de Reservistas de las Fuerzas Armadas).

Especial Disponibilidad
Los Reservistas de Especial Disponibilidad dejan de ser militares y vuelven a ser personal civil mientras no sean activados por Consejo de Ministros, alcanzan dicha consideración al ser cesados obligatoriamente tras cumplir 45 años de edad y disponer al menos de 18 años de servicios en activo. Con carácter excepcional pueden permanecer hasta la edad de 47 años siempre y cuando no hayan alcanzado los 18 años de servicios. Los Reservistas de Especial Disponibilidad cobran una asignación por disponibilidad abonada por el Órgano Central del Ministerio de Defensa en doce mensualidades anuales y pueden permanecer en dicha situación hasta su jubilación a los 65 años acorde a su ley. Dicha asignación por disponibilidad carece de retenciones y no tributa a la Seguridad Social. La legislación aplicable para dichos reservistas es la Ley 8/2006, de Tropa y Marinería en su capítulo V, de los reservistas de especial disponibilidad.

Igualmente se han creado asociaciones de exmilitares en situación de Reservistas de Especial Disponibilidad para la defensa efectiva de sus derechos, acorde a la misma ley que los cesa en cuanto a formación y empleabilidad. Dichas asociaciones son la Asociación de Reservistas de Especial Disponibilidad (ARRED), la Sociedad Colaborativa de Reservistas de Especial Disponibilidad (SOCORED) y en constitución la UMT Red (escisión de la asociación profesional dedicada a dicho colectivo).

Estructura de mando
De acuerdo con el artículo 62 de la Constitución española, le corresponde al rey «el mando supremo de las Fuerzas Armadas». El artículo 2 de la Ley 39/2007, de 19 de noviembre, de la carrera militar, regula el empleo militar del rey: «El Rey tiene el empleo militar de capitán general del Ejército de Tierra, de la Armada y del Ejército del Aire, máximo rango militar que le corresponde en exclusiva como mando supremo de las Fuerzas Armadas». En cuanto a la forma de ejercer este cargo por el rey, el artículo 97 de la Constitución establece que: «El Gobierno dirige la política interior y exterior, la Administración civil y militar y la defensa del Estado», y el artículo 64 estipula que «Los actos del Rey serán refrendados por el Presidente del Gobierno y, en su caso, por los Ministros competentes».

El mando operativo de las Fuerzas Armadas recae en el jefe de Estado Mayor de la Defensa (JEMAD), que dirige el Estado Mayor de la Defensa, y que ostenta empleo de general de ejército, almirante general o general del aire dependiendo de la rama de las Fuerzas Armadas a la que pertenezca. El resto de la cúpula militar está formada por jefe de Estado Mayor del Ejército de Tierra (JEME), jefe de Estado Mayor del Ejército del Aire (JEMAE) y el jefe de Estado Mayor de la Armada (AJEMA), que dirigen, a su vez, cada uno de los ejércitos de las Fuerzas Armadas Españolas.

El nombramiento de los jefes de Estado Mayor, lo hace el presidente del Gobierno a propuesta de la ministra de Defensa. Los tres Ejércitos dependen del Ministerio de Defensa.

 Mando supremo: Felipe VI, capitán general del Ejército de Tierra, de la Armada y del Ejército del Aire y del Espacio.
 Ministra de Defensa: Margarita Robles.
 Jefe de Estado Mayor de la Defensa (JEMAD): almirante general Teodoro Esteban López Calderón.
 Jefe de Estado Mayor del Ejército de Tierra (JEME): general de ejército Amador Fernando Enseñat y Berea.
 Jefe de Estado Mayor de la Armada (AJEMA): almirante general Antonio Martorell Lacave
 Jefe de Estado Mayor del Ejército del Aire y del Espacio (JEMA): general del aire Javier Salto Martínez-Avial.

Asociaciones profesionales
Como consecuencia de la aprobación de la Ley de Derechos y Deberes de las Fuerzas Armadas (Ley Orgánica 9/2011), quedó aprobada la existencia de las asociaciones profesionales, que a similitud de la Guardia Civil, quedarían encuadradas en un órgano dependiente del Ministerio de Defensa que solicitaría, decidiría y consultaría la redacción de los textos normativos que, de ahora en adelante, debieran aprobarse por parte del Ministerio de Defensa, teniendo en cuenta a sus administrados (los militares), en lugar de como se había venido haciendo mediante anteriores Consejos Asesores de Personal en los Ejércitos y en los Cuerpos Comunes, que terminaron por desaparecer ante su escaso interés e influencia para cambiar normativas o dirimir los deseos de los colectivos militares, que incipientemente formaban asociaciones profesionales semiclandestinas (ya que carecían de legislación propia). De dicha legislación nacieron dos nuevos órganos, que ya están en funcionamiento: el Consejo de Personal de las Fuerzas Armadas y el Observatorio de la Vida Militar, ambos dependientes de la Subsecretaría de Defensa y vinculados al SEGENTE.

La ley definía, asimismo, la existencia de un registro propio de asociaciones profesionales que, a diferencia del Ministerio del Interior, incluyese en exclusiva las asociaciones que tuviesen en sus articulados una serie de puntos de obligado cumplimiento, constriñendo lo recogido en la Ley Orgánica 1/2002 que recoge el derecho de asociación. Este registro, denominado RAPFAS, es el encargado de tramitar todos los procesos que atañen a este tipo de organizaciones.

En este registro se encuentran diferentes tipos de asociaciones profesionales amparadas por la Ley 9/2011, las que representan a todas las escalas como la Asociación Unificada de Militares Españoles (AUME). También está APROFAS (asociación profesional de oficiales de las fuerzas armadas) que es solo para oficiales de los dos ejércitos y la Armada y la de suboficiales ASFASPRO. También está la asociación militar TERVIES (Tercios Viejos Españoles) que representa a oficiales, suboficiales y tropa y marinería de los dos ejércitos y la Armada y las que representan a una sola escala como las de tropa y marinería AMTM y UMT entre otras. Esta última, la UMT-Unión de Militares de Tropa, es actualmente, a fecha de 13 de agosto de 2021, la asociación militar de tropa y marinería mayoritaria en la escala de tropa de y marinería que actualmente existe en España. Y por último aunque minoritaria en el asociacionismo militar está MCF/CDU (Militares Con Futuro/Ciudadanos De Uniforme) que en teoría representa a oficiales, suboficiales y tropa y marinería.

Igualdad entre sexos
Las mujeres tienen derecho a incorporarse a las Fuerzas Armadas de España desde febrero de 1988. La primera mujer que accedió a la Academia General Militar de Zaragoza fue Patricia Ortega. Fue la única mujer de su promoción. En 2009, fue ascendida a teniente coronel, en 2016 a coronel, y en 2019, fue la primera mujer en acceder a la formación para llegar a general.

Desde 2015, cuando la Ley de Régimen Disciplinario de las Fuerzas Armadas y el Código Penal Militar tipificaron el acoso sexual como falta muy grave o delito, hasta 2017 se abrieron cuarenta procedimientos (veinte de carácter penal y veinte disciplinarios) en el Ejército, según datos del Ministerio de Defensa.

En la escala de oficiales de 2018, todos los generales en activo, 221, eran hombres; de los coroneles, 1040 son varones y 3 mujeres; en el grado de teniente coronel, 3080 hombres y 160 mujeres.En la escala de suboficiales, hay una mujer suboficial mayor, y en la de tropa y marinería, siete mujeres cabos mayores.

En 2018, el porcentaje de mujeres en las Fuerzas Armadas era del 12,7 %, superaba a la media de los integrantes de la OTAN, que era del 10,9 %. La mayoría de las mujeres, el 81,4 %, prestaba servicio en la escala de tropa y marinería. El personal femenino representaba el 8,9 % de los oficiales, el 5 % de los suboficiales, y el 16,3 % de soldados y marineros.

Ese mismo año, de las  militares españolas, 8926 formaban parte del Ejército de Tierra (58,4 %), 2674 de la Armada (17,5 %), 2881 del Ejército del Aire (18,8 %) y 805 (5,3 %) de los Cuerpos Comunes.

La Guardia Civil, a la que también abrió el acceso el Real Decreto Ley de 1988, contaba en 2018 con más de 5000 integrantes femeninas, el 7 % de la plantilla.

Desde el año 1993, las mujeres participan en las misiones internacionales; 785 de ellas lo hicieron en 2017, el 7,5 % de todo el personal desplegado.

Extranjeros
De acuerdo con los datos ofrecidos por el Ministerio de Defensa a fecha de diciembre de 2015, en las Fuerzas Armadas había un total de 315 militares extranjeros, es decir, un 0,26 % frente a los 121292 nacionales (99,74 %).

Material actual
 Ejército de Tierra: Anexo:Materiales del Ejército de Tierra de España
 Ejército del Aire y del Espacio: Anexo:Aeronaves y armamento del Ejército del Aire y del Espacio de España
 Armada: Buques y aeronaves de la Armada Española
 Infantería de Marina: Anexo:Materiales de la Infantería de Marina Española

Símbolos
 Galería de los escudos y emblemas de las Fuerzas Armadas de España
 Lemas de unidades de las Fuerzas Armadas de España

Véase también
 Centro Superior de Estudios de la Defensa Nacional
 Centro de Inteligencia de las Fuerzas Armadas
 Mando Conjunto de Ciberdefensa
 Academia Central de la Defensa
 Mando de Defensa y Operaciones Aéreas
 Mando de Vigilancia y Seguridad Marítima
 Arzobispado Castrense de España
 Escalafón militar de España
 Consejo Superior del Deporte Militar
 Anexo:Órdenes, condecoraciones y medallas de España

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web oficial del Ministerio de Defensa de España.
 Sitio web oficial de las Fuerzas Armadas Españolas.

Fuerzas Armadas de España


text:
Landes, or Lanas in Gascon, means moorland or heath.
Landes and Lanas come from the Latin plānus meaning "'flat, even, level, plain'". They are therefore cognate with the English plain (and plane), the Spanish word llanos and the Italian word piano.

Places
Landes (department), a department of France
Landes forest or Landes of Gascony, a natural region in the southwest of France
Landes, Charente-Maritime, a commune in the Charente-Maritime département
Landes, West Virginia, United States
Landes-sur-Ajon
Saint-Hilaire-des-Landes, Brittany
Rion-des-Landes
Centre d'Essais des Landes, launch site for testing military rockets

Other uses
Landes (surname)

See also
 Cantons of the Landes department
 Arrondissements of the Landes department
 Communes of the Landes department
 Saint-Sulpice-des-Landes (disambiguation)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Низаметдин Шамсутдинович Ахметов () — советский поэт и диссидент. Провёл в заключении около 20 лет (1967—1987) .

Биография
Родился 18 марта 1949 года в деревне Ибрагимова Кунашакского района Челябинской области в башкирской семье. Учился в русской школе села Кунашак, куда переехали его родители. В 1966 году окончил ПТУ в Челябинске и отправился по оргнабору на восстановление Ташкента после землетрясения. Там поддерживал отношения с крымскотатарским национальным движением, ставившим цель возвращения крымских татар из мест депортации в Крым.

Впервые был арестован 13 сентября 1967 года по сфабрикованному обвинению в краже. В мае 1969 года в Ташкентском следственном изоляторе КГБ познакомился с правозащитником и поэтом Ильей Габаем. За распространение листовок в следственном изоляторе 26 ноября 1969 года по ст. 60 ч. 1 УК Узбекской ССР («антисоветская агитация») его приговорили к 7 годам лишения свободы и 5 годам ссылки, с присоединением части неотбытого срока, всего к 10 годам лишения свободы и 5 годам ссылки. Заключение отбывал в Дубравлаге и Владимирской тюрьме. 19 января 1973 года Зубово-Полянским районный суд Мордовской АССР присудил Ахметову дополнительные пять лет заключения по обвиненению в «хулиганстве» (ст. 206 ч. 2 УК РСФСР). В 1978 году был этапирован в Управление исправительно-трудовых учреждений Красноярского края.

Находясь в заключении, начал писать стихи. В 1978 году Ахметову удалось отправить в ФРГ два стихотворения и обращение заключённых к жителям других государств. Письмо удалось переправить с партией древесины. За отправленное письмо к Мадридскому совещанию по проверке выполнения Хельсинкских соглашений был вновь арестован в конце 1982 года. В 1983 году в Красноярском следственном изоляторе написал 43 стихотворения на обороте материалов своего уголовного дела, которые позднее удалось опубликовать за рубежом. В 1983 году он был признан невменяемым и направлен на принудительное лечение в Алма-Атинскую специальную психиатрическую больницу.

После публикации текстов Ахметова на западе началась кампания с требованием его освобождения. Советский поэт, находясь в заключении, был избран почётным членом английского, французского, датского и австрийского ПЕН-клубов. В защиту Ахметова выступала писатель и общественная деятельница Хелен Самуэли, занимавшаяся переводами его произведений. В 1987 году вопрос о судьбе Ахметова ставился на одном из заседаний парламента Великобритании, а также поднимался в разговоре между бывшим канцлером ФРГ Вилли Брандтом и членом ЦК КПСС Вадимом Загладиным. На волю Ахметов вышел 12 февраля 1987 года, пробыв в заключении почти 20 лет.

23 июля 1987 года поэт уехал в ФРГ для лечения. Жил в Гамбурге, где работал над романом «Камушки для кумалака бабушки Шамсии». В 1988 году в издательстве Fischer вышел сборник его стихов и прозы в немецком переводе. Находясь в ФРГ, Ахметов потерял советский паспорт, а вскоре ему поступило приглашение Союза писателей Башкортостана. Не дождавшись получения нового документа, поэт решил незаконно пересечь польско-советскую границу, где и был задержан в ноябре 1990 года. Содержался в следственном изоляторе КГБ в Вильнюсе, от туда был отправлен в Смоленск, а затем в Челябинск. 11 января 1991 года Ахметов был освобождён из под стражи под подписку о невыезде. Спустя месяц дело против Ахметова было прекращено.

Вернувшись в Россию, Ахметов женился на учительнице Алёне. У них родилось двое детей — Марьям и Булат. От первого брака у Алёны было трое детей. По состоянию на 1993 год проживал в Читинской области. Будучи убеждённым пацифистом, критиковал Первую чеченскую войну и НАТОвские бомбардировки Югославии. В 2004 году Ахметову была присвоена государственная стипендия РФ. По информации на 2017 год Ахметов жил в Челябинске.

Награды и звания
 Премия фонда Rotterdam International Poetry (1984)
 Barbara Goldsmith Freedom to Write Award от организации PEN America (1987)

Примечания

Ссылки
 Bonner says Soviet poet still jailed

Советские диссиденты
Русские поэты
Репрессированные в СССР
Поэты СССР
Крымскотатарское национальное движение
Использование психиатрии в политических целях:Персоналии
Заключённые Владимирского централа


text:
Virginia Berasategui Luna (born 15 July 1975 in Bilbao, Biscay) is a Basque triathlete and duathlete who represented Spain in international competition. In 2009, Berasategui took third place at the Ironman World Championships. In March 2013, she announced that she would retire from the sport after the 2013 season.

Career
Berasategui placed second at the 1997 Europe Triathlon Championships and won four medals at the ITU Long Distance Triathlon World Championships between 1997 and 2010. Additionally, she won two medals at the European Championship in 2009 and 2010, a medal at the 2009 Ironman World Championship and three medals at the Ironman 70.3 European Championship between 2007 and 2012.

In duathlon she took third at the 1997 ITU Duathlon World Championships.

Doping
In 2005, Berasategui tested positive for EPO following her win at Ironman Lanzarote. The allegations were eventually dropped because of doubts regarding the validity of the testing for EPO at the time. Berasategui claimed "extreme high protein levels in their urine after strenuous exercise" to be the reason for the false positive.

In June 2013, it was announced that Berasategui had tested positive for doping during the Bilbao Triathlon held on 18 May 2013, an event in which Berasategui won the half distance race. One of six anti-doping controls carried out after the Bilbao race had tested positive to which Berasategui asked for a counter-analysis on. However, almost two weeks later, Berasategui confessed to the doping charges. In a statement she said that she would not appeal because she knew that she was guilty and expressed the desire to be open and honest. She apologized and stated that she made "the worst mistake in which an athlete can fall."

Notable results

References

External links
 www.3vir.com
 ITU Profile Page

1975 births
Living people
Spanish female triathletes
Triathletes from the Basque Country (autonomous community)
Sportspeople from Bilbao
Doping cases in triathlon


text:
Uždaroji akcinė bendrovė Gelsauga (Geležinkelių sauga, dt. 'Eisenbahnensicherheit') ist die älteste Unternehmenssicherheitsorganisation und das viertgrößte (nach Mitarbeiterzahl) Sicherheitsunternehmen in Litauen, ein Tochterunternehmen von AB "Lietuvos geležinkeliai". Gelsauga beschäftigt 1.035 Mitarbeiter (2016). 2011 erzielte es den Umsatz von 40 Mio. Litas. Es hat Abteilungen in Vilnius, Kaunas, Klaipėda, Radviliškis und Vaidotai.

Geschichte
1944 begann ihre Tätigkeit die strukturelle Einheit für Schutz der Eisenbahn Vilnius im Eisenbahnenbezirk Baltikums. Als bewaffnete Sicherheitsstruktur schützte sie Eisenbahninfrastruktur, Bahnhöfe, Brücken und anderen Einrichtungen, Fahrgut, Ladung sowie Asset. Es gab Unterabteilungen im Eisenbahnnetz an der Bahnstrecke Vilnius in Litauen und in Kaliningrad. Nach der  Unabhängigkeit Litauens 1992 wurde die Eisenbahnen-Schutzabteilung (aufgrund  Beschluss Nr. 4 des Generaldirektors Staatsunternehmens "Litauische Eisenbahnen") zur paramilitärischen Garde reorganisiert. Im Laufe der Jahre hat das Amt verschiedene Namen.
Am 6. Juni 2007  wurde es zur UAB Gelsauga, Tochtergesellschaft der "Litauischen Eisenbahnen".

Weblinks
Website (LT)

Einzelnachweise

Gegründet 1944
Sicherheitsunternehmen
Verkehrsunternehmen (Vilnius)
Schienenverkehr (Vilnius)
Lietuvos geležinkeliai


text:
Jack Randall (* 25. November 1794 in London, England; † 12. März 1828) war ein englischer Boxer irischer Abstammung in der Bare-knuckle-Ära.

Obwohl er Alkoholiker war, war er ein sehr erfolgreicher Boxer und wurde im Jahr 2005 in die International Boxing Hall of Fame aufgenommen.

Randall starb bereits im Alter von 33 Jahren.

Weblinks
 Randall's biography at the IBHOF

Boxer (Vereinigtes Königreich)
Engländer
Brite
Geboren 1794
Gestorben 1828
Mann


text:
Iglú es una película chilena dirigida, escrita y protagonizada por Diego Ruiz y producida por Storyboard Media  y Creative Content. La cinta hizo su premier mundial el 20 de julio de 2013 en la 31° versión del Festival Internacional Outfest, en Los Ángeles, Estados Unidos, donde Ruiz obtuvo el premio especial del jurado por "Talento Emergente".

Sinopsis
Mientras intenta superar difíciles pérdidas y complejas situaciones personales, el protagonista de la película, Daniel (25), un ex fármaco-dependiente, ha comenzado a dibujar su vida por cuenta propia, reflejando lo que ha marcado su presente y el pasado reciente: las constantes infidelidades por parte de Marco (54), su carismática pareja, y la particular relación que ha entablado con su vecina, la terapeuta Paula (45). En su nuevo trabajo como dibujante de storyboards en una agencia de publicidad, Daniel conoce a Camila (28), la directora creativa, quien le dará un nuevo aire a su vida.

Guion
Tras haber protagonizado con Alessandra Guerzoni la obra "Correr con Fuego" (Feuerlaufen), de la dramaturga alemana Ulrike Freising, en el desaparecido "Festival de Dramaturgia Europea", Diego Ruiz quedó con la idea de llevar a cabo esta historia en un formato audiovisual, tomando la relación de terapia-amistad de Daniel y Paula, para tocar temas de depresión e identidad sexual bajo una visión de naturalidad.
El guion fue escrito entre Ruiz y el cineasta Shawn Garry (Desierto Sur), tras haber obtenido los derechos de la obra teatral y con la venia de Freising para su adaptación.

Protagonistas
Diego Ruiz
Joven actor (25) de la Escuela de Teatro de la Universidad de Chile, inició su carrera en la miniserie de TVN "De Neftalí a Pablo". En 2007 debutó en cine con un pequeño rol en la exitosa película "Radio Corazón", para luego saltar a su primer protagónico en "Navidad", de Sebastián Lelio, cuyo estreno mundial se realizó en la Quincena de Realizadores del Festival de Cannes. Además ha participado en otras destacadas producciones como "Super", "Drama" y "La Espera".
Ha participado en diversas obras teatrales en destacados escenarios independientes. Además, en televisión fue parte de los elencos de "Manuel Rodríguez" y "La sexóloga" en CHV; "Primera Dama", de Canal 13, y "Prófugos", para la cadena HBO. En la actualidad, interpreta a Germán Ossandón en la nueva teleserie de TVN "Socias", además de ser Gonzalo Correa en la nueva serie del mismo canal "Bim Bam Bum".

Alessandra Guerzoni
Destacada actriz italiana, conocida en Chile por sus actuaciones en populares producciones dramáticas de TVN como "La Fiera", "Romané" -donde interpretó a Vinka California-, "Pampa Ilusión" y "El Circo de las Montini".
Durante los últimos años, junto con mantenerse siempre activa y vigente en teatro, trabajando con los más importantes directores en algunos de los principales escenarios del país, ha participado en comentadas teleseries nacionales como: "Feroz" de Canal 13 y "La Doña" de CHV, en donde hizo el rol de Elena Saavedra de Guzmán. Durante el 2012, fue parte del elenco del éxito televisivo de Canal 13 "Soltera otra vez", caracterizando a Pamela Middleton.
En cine, Guerzoni actuó en la cinta de terror norteamericana "Nympha" el 2007, además de la producción italiana del mismo género "Colour From the Dark" el 2008. En Chile, integró el elenco de la película "Mandrill" el año 2009, y fue una de las protagonistas de "Patagonia de los Sueños", de Jorge López Sotomayor, producción nacional que se estrenará próximamente en cines de nuestro país.

Elenco

Premios y Festivales

Redes Sociales

Películas de 2013
Películas en español
Películas de Chile


text:
Euphorbia scabrifolia är en törelväxtart som beskrevs av Wilhelm Sulpiz Kurz. Euphorbia scabrifolia ingår i släktet törlar, och familjen törelväxter.

Artens utbredningsområde är Burma. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Törlar
scabrifolia


text:
Костел Внебовзяття Пресвятої Діви Марії () — культова споруда, колишній парафіяльний костел у колишньому містечку Білий Камінь Золочівського району Львівщини. Пам'ятка архітектури.

Коротка історія
Через два роки після закінчення будови замку князь Юрій Корибут Вишневецький, його дружина Тереза Чапличівна вирішили заснувати латинську парафію. Зведений ними скромний однонавний костел із спадистим двосхилим дахом, що закінчувався невеликим ліхтарем, датується 1613 роком. У 1618 році князь Юрій Корибут Вишневецький помер, не залишивши спадкоємців, Білий Камінь перейшов до князя Яреми-Михайла Вишневецького — нащадка старшого брата його батька Михайла Вишневецького.

Власник міста Ярема Вишневецький разом з дружиною Ґризельдою із Замойських у 1640 році збільшили парафію, сприяли упорядкуванню, вдосконаленню тодішнього храму. Парафія була великою: належали парафіяни шести сіл (Белзець, Черемошня, Почапи, Скварява, Ушня, Жуличі), пізніше приєднався Бужок. Внаслідок національно-визвольної війни українського народу 1648—1657 років, подальших нападів татар, турків у 1667, 1672, 1675 роках костел зазнав значних руйнувань.

Польський історик Александер Чоловський писав, що костел збудований у 1700 році, наступна реконструкція відбулася у 1737 році, 25 жовтня (на порталі західного фасаду викарбувана дата: «Anos Dni MDCCXXXVII Dic XXV octobris») цього року відновлений костел був освячений (консекрований) в ім'я Внебовзяття Пресвятої Діви Марії. Кошти були надані власником міста, краківським каштеляном Янушем Антонієм Вишневецьким та дружиною Теофілією з Лєщиньських (1681—1757).

Костел був декорований у стилі бароко, набув свого сучасного вигляду. У 1766 році був відновлений та розширений: до апсиди з півночі було прибудовано ризницю. Очевидно, у цей час подвір'я було оточене цегляною огорожею та двома кутовими дзвіницями, брамою та капличкою-входом в стіні. Після реконструкцій XVIII століття костел, побудований Юрієм Корибутом Вишневецьким у 1613 році, втратив свій первісний вигляд. Усередині XVIII століття польський краєзнавець Еварист Анджей Куропатніцький у своїй книзі «Geografia albo dokladne opisanie Krolestw Galicyi i Lodomeryi» описує костел у Білому Камені як «чудовий» і «мурований».

У 1910-х роках будівлю було оновлено, інтер'єр прикрашено настінними розписами.

Авторитетний дослідник українського образотворчого мистецтва Володимир Овсійчук у своїй праці «Українське мистецтво ІІ половини XVI століття — І половини XVII століття» зазначав, що костел у Білому Камені має оборонний вигляд, що «більшість храмів рубежа XVI—XVII століть були зведені за консервативними схемами ремісниками-мулярами, не обізнаними з новою програмою класицизму. В таких спорудах переважає готичний тип костелу — однонефний, з високим дахом, позбавлений продуманої системи декоративних прикрас, з практично вираженою обороноздатністю. Вони фундувалися заможними верствами, можновладцями, новоприйнятими в лоно католицької церкви, на доказ своєї правовірності. Тому, незважаючи на вкраплення скупих ренесансних декоративних оздоб, готичні риси залишаються визначальними в ряді провінційних костелів». До таких, між іншим, автор відносить костел у Білому Камені.

Польський релігійний діяч та публіцист отець Юзеф Анчарський, у своїй праці «Kronikarskie zapisy z lat cierpień i grozy w Małopolsce Wschodniej 1939—1946» описує настоятеля храму отця Вільгельма Вродарчика у лихолітті війни: «Парохом в Білому Камені є старенький отець Вільгельм Вродарчик, моїм батькам давав шлюб, а мене охрестив. Розповідав мені про трафунки, що трапилися за останніх декілька місяців, і про постійний жах смерті, що нависла над ним і людьми. Цей старий священик, вже близький до смерті — є для мене зразком. Він приймає людей, тому що він знає, що вони дійсно його потребують, так дуже, як зрідка, коли в історії народу, вірні потребували священика». 19 червня 1942 року отець Вільгельм знов очолив парафію у Білому Камені, залишився вірний своїй пастві до кінця своїх днів (за його сприянням був побудований костел у Скваряві).

Під час німецької окупації села, у 1941—1944 роках, богослужіння в храмі припиняються, костел і територія навколо нього перетворюється окупантами на склади зброї та боєприпасів. У 1944 році УПА влаштувало акцію проти поляків, у результаті якої загинуло близько 30 чоловіків з польських, мішаних українсько-польських родин. Це стало останнім приводом для еміграції представників місцевої польської громади.

Після закінчення війни 80-літній отець В. Вродарчик добровільно залишився у Львівській архидієцезії зі своєю нечисельною паствою. Коли, у 1947 році костел остаточно закрили та перетворили на колгоспну комору, а садибу пароха, збудовану на кошти прихожан та особисті збереження В. Вродарчика, було відібрано та у 1946 році переобладнане під лікарню, котра проіснувала там до 1989 року. Отець був змушений оселитися у приватному будинку парафіян: спочатку в будинку Павліковських, потім — в родині Рибаків. У парафіян відправляв службу Божу, виконував всі обов'язки священика. Можливо, проводив реєстрацію хрещень та інших таїнств. Відійшов на вічний спочинок В. Вродарчик 19 грудня 1950 року у віці 82 років. Траурну церемонію від будинку померлого до місця поховання очолював о. Ян Ценський — парох Золочева.

У післявоєнні роки культову споруду перетворили як колгоспну комору, прилеглу до костелу територію перетворено на склад міндобрив, гаражі.

1963 року костел Внебовзяття Пресвятої Діви Марії став пам'яткою архітектури, отримав охоронний № 430.

9 квітня 1975 року обласна комісія констатувала, що технічний стан споруди був жахливим: тиньк, на значній площі поверхні стін, відшарувався та відлетів, склепіння будівлі впали або пошкоджені, тобто у аварійному стані, віконні цегляні обрамлення пошкоджені, віконне скло повністю відсутнє, дверне полотно вимагає значного ремонту, частина карнизу втрачена, а та, що залишилася, у аварійному стані, у такому самому становищі покрівля, елементи внутрішнього оздоблення цілком втрачені. Реставрацію здійснювала Львівська міжобласна спеціалізована науково-реставраційна виробнича майстерня. В процесі реставрації костелу в 1977—1982 роках, під керівництвом архітектора І. Піхурко, було розібрано прибудову, відновлено декор, прибито арочні отвори в огорожі, у них вставлено металеві решітки. Та найбільше ремонтно-реставраційних робіт проведено на даху: замінено частину поперечних балок, стінок, відкосів, крокв, повністю замінено всі опорні елементи під дерев'яними конструкціями даху, конструкції сигнатурки та запроектовано втрачену верхню її частину, поміняно більшу частину покрівельної бляхи. В інтер'єрі сильно знищені розписи було замальовано білим вапном, встановлено парове опалення. Проведено благоустрій території.

Пам'ятку архітектури було віддано Львівській картинній галереї. Виставковий зал було відкрито наприкінці грудня 1982 року. Виступаючи на мітингу, з нагоди його відкриття, заступник голови Львівського облвиконкому І. Алаєва, директор Львівської картинної галереї Борис Возницький, місцева мешканка Галина Бохонко, казали про важливість відновлення костелу, створення в ньому музею. Після перерізання червоної стрічки присутні оглянули виставку творів радянських художників, присвячену 60-літтю утворення СРСР. Першими відвідувачами музею стали мешканці Білого Каменя та навколишніх сіл, учні місцевої школи ім. І. С. Конєва. Експозиція виставкового залу змінювалася чотири рази на рік, загальна площа експозиції становила 500 м². Завідувала музеєм колишня вчителька О. Куйбіда, пізніше — Я. Куйбіда.

Білий Камінь було внесено до туристичного маршруту по історичних, архітектурних та культурних пам'ятках Львівщини. За 14 років існування виставкового залу його відвідали багато зарубіжних делегацій, залишили схвальні записи у книзі відгуків. У 1987 році село відвідав колишній директор Білокамінської школи, доцент Львівського університету А.Кухта; в книзі відгуків зробив запис: «Хорошу справу зробила Львівська картинна галерея, відкривши філію у славному Білому Камені. Щира подяка правлінню колгоспу та селянам за турботу про популяризацію творів мистецтва серед народу».

«Диво» закінчилося у червні 1996 року: виставковий зал було зачинено, відтоді споруда не використовується. Римо-католицької громади у Білому Камені немає. Людська недбалість, природні явища поволі знищують цей пам'ятник сакральної архітектури. Проте, старовинний костел разом з ажурною арочною огорожею і далі залишається яскравим твором, у якому переплелися риси архітектури ренесансу і бароко.

Опис
Костел однонавовий, у плані хрестоподібний з п'ятигранною апсидою. Фундамент виконано з бутового каменю з цоколем із тесаних кам'яних блоків. Стіни муровані з цегли з вкрапленнями білокам'яних тесаних блоків. Фасади костелу розчленовані пілястрами композитного ордеру, кути бокових гілок на половині висоти відмічені діамантовим рустом. Карниз викладено з лекальної цегли. Головний, західний, вхід костелу оздоблений білокам'яним порталом та декорований фігурним бароковим фронтоном з пружними волютами. Розчленовані маси споруди утворюють динамічну композицію, що завершується ажурною сигнатуркою.

В інтер'єрі простір має бокові відгалуження — каплиці. Будівля перекрита системою хрестових і напівциркулярних склепінь. Апсида має зімкнуте склепіння з розпалубками, що сходяться у центрі. За розділення фасадів інтер'єрів відповідають пілястри тосканського ордеру. Хори муровані, складаються з 3-х аркад, які опираються на філяри з пілястрами тосканського ордеру. Облямування більшості вікон — цегляне, нескладне за конфігурацією. Двері дерев'яні оздоблені багатою різьбою. Під костелом (крипти — під раменами трансепту) знаходиться система підвалів та підземних ходів, які, скоріше за все, сполучали споруду із замком.

Портрети Януша Антонія Вишневецького (сарматський) та дружини Теофілії з Лєщиньських зараз знаходяться в Олеському замку (філія Львівської картинної галереї).

Світлини

Див. також
 Костели Золочівського району

Примітки

Джерела
 Kuczman K. Kościół parafialny p.w. Wniebowzięcia Najświętszej Panny Marii w Białym Kamieniu // Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego. Praca zbiorowa. — Kraków : Międzynarodowe Centrum Kultury, Drukarnia narodowa, 1996. — T. 4. — 211 s., 402 il. — (Materiały do dziejów sztuki sakralnej na ziemiach wschodnich dawnej Rzeczypospolitej. Cz. I). — ISBN 83-85739-34-3.

Посилання
 Замки та храми України. Фото костелу

Барокова архітектура Львівської області
Білий Камінь
Історичні місця України
Колишні римсько-католицькі храми Львівської області
Пам'ятки Золочівського району (Львівська область)
Культові споруди Золочівського району (Львівська область)
Барокові костели України


text:
Poecilmitis lyndseyae är en fjärilsart som beskrevs av Henning 1979. Poecilmitis lyndseyae ingår i släktet Poecilmitis och familjen juvelvingar. IUCN kategoriserar arten globalt som sårbar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Juvelvingar
lyndseyae


text:
La Castell-Palau del Senyor, també dit Palau del Marquès de Valdecarzana i Palau del Marquès de Bendaña, és un edifici històric ubicat a la Plaça de l'església al terme municipal de Sot de Ferrer, a la comarca valenciana de l'Alt Palància. És un Bé d'Interés Cultural.

Descripció
La seva planta té 26 metres de longitud en la seva façana per 56 de profunditat; 24 metres coberts i 32 metres al descobert.

Façana

Al mur de la façana, llisa i senzilla, hi és l'única porta d'arcs de mig punt feta en grans dovelles, i en el centre de la seva part superior, entrada amb un espai en quadre que, potser en rajoles de València, qué va portar l'escut d'armes d'aquest senyoriu. Hi ha en aquesta façana tres finestres coronelles de pètrees muntants amb ogives -la de sobre de la porta amb tres trevolats–, que s'aixequen sobre les seves repises i per l'extrem superior sostenia el seu propi capitell, i aquest, les arrencades de les seves ogives.

Planta baixa
Franquejant la seva entrada apareix la primera dependència, de volta d'arc rebaixat del , amb creueria d'arestes senzilles de l'ogival, període primari. D'igual factura és la peça que condueix a l'única escala que porta a les sales i cambres de l'entresòl i del primer pis. Entre el vestíbul d'entrada descrit i la cambra del davant, que dona l'accés al descobert, hi és el pati d'armes o de llums, i que és de planta recctàngular. A la dreta de l'entrant està l'habitació se trobava la cambra de després el sagrari quan la dependència que el segueix va ser la primitiva església o capella. Antigament, es va utilitzar aquesta habitació pels arrendataris de les possessions d'aquest senyoriu per a magatzem de garrofes, i últimament ha estat adaptada i usada pels seus successors com a almàssera.

A continuació de la capella i en la mateixa direcció, hi és la presó amb la seva porta i reixa, que donen a l'interior, l'entrada i tenebrosa llum. Després d'un espai de terreny la coberta del qual amb arc de mig punt va haver de ser edificada molt posteriorment a tot l'edifici, s'arriba a l'entrada del recinte descobert, que és un quadre tapiat de 32 per 26 metres.

Al costat esquerre entrant des de la plaça a aquest palau, està la dependència que dona l'accés a l'escala. Segueix l'espai que va servir de base a la torre palatina, els seus quatre costats són iguals, amb tres finestres cadascun, rematades per un capitell, sobresortia per damunt de la teulada general de l'edifici set metres, dominant el panorama. L'any 1925, per motius d'amenaça de ruïna, va ser derruïda amb permís de la propietària senyora Maria Dominga Queralt i Queralt, comtessa de Santa Coloma i baronessa d'aquest senyoriu.

Continua l'entrada a l'almàssera o molí d'oli, espaiosa i amb tots els menesters necessaris per extreure oli. Després de l'almàssera, l'espai d'accés al descobert, i que serveix per a animals domèstics. Al recinte davant les escales, portes a l'estable i baixes dependències.

Planta principal

Presa l'escala en els seus dos trams, s'accedeix a les cambres de l'entresòl. S'arriba al pis principal, format per amplis i severs departaments segons el caràcter dels seus habitants i de l'època, amb marcs i finestres d'arcs ogivals, rodons, conopials.

La cambra principal és el saló de «Territorials», amb el seu teginat i escut dels «Ferrer i Robles», senyors de Sot al . La seva xemeneia gòtico-conopial, amb l'escut d'armes en relleu –tres bandes generals diagonals dels «Ferrer de Mallorca i de València»– i els seus pedrissos de pedra a tots dos costats dels finestrals trífores. S'arriba a la gelosia-tribuna que dona vistes l'altar major de l'actual església parroquial.

Segona planta
Ja en el segon pis, es troba el terrat, al que es puja per l'escala espiral de la desapareguda torre. Les seves dependències a penes han estat usades. Una d'elles rep la llum per una sèrie de nou finestres iguals, d'arc ogival rebaixat, obertes en la mateixa línia del mur que dona al descobert de l'actual església.

Vegeu també
 Llista de monuments de l'Alt Palància

Referències

Monuments d'interés cultural de l'Alt Palància
Edificis de l'Alt Palància
Sot de Ferrer


text:
Tissi is een gemeente in de Italiaanse provincie Sassari (regio Sardinië) en telt 2017 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 10,3 km², de bevolkingsdichtheid is 196 inwoners per km².

Demografie
Tissi telt ongeveer 747 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 25,1% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT.

Geografie
De gemeente ligt op ongeveer 250 m boven zeeniveau.

Tissi grenst aan de volgende gemeenten: Ossi, Sassari, Usini.

Gemeente in Sassari


text:
William Alexander Clouston (ur. 1843 w Stromness na Orkadach, zm. 23 października 1896) – brytyjski folklorysta.

Publikacje
 Arabian Poetry for English Readers
 Flowers from a Persian Garden and Other Papers
 Book of Wise Sayings: Selected Largely from Eastern Sources
 The Book of Noodles : Stories Of Simpletons; Or, Fools And Their Follies

Urodzeni w 1843
Zmarli w 1896
Brytyjscy folkloryści


text:
Geoff Wisner is an American author, book reviewer, and editor. His articles appear in publications such as The Christian Science Monitor, Words Without Borders, Transition Magazine, Boston Globe, Wall Street Journal, and Wild Earth. He is a graduate of Harvard University (1980). He currently lives in New York City.  He is married to Jennifer Marie Brissett, a writer.

Books
 Thoreau's Animals, published by Yale University Press (2017)
 Thoreau's Wildflowers, published by Yale University Press (2016)
 African Lives: An Anthology of Memoirs and Autobiographies, published by Lynne Rienner Publishers (2013)
 A Basket of Leaves: 99 Books That Capture the Spirit of Africa , published by Jacana Media (2007)

Work reviews
Poetry Written Out of Outrage: The Rising of the Ashes by Tahar Ben Jelloun, The Quarterly Conversation (2010)
Magical Realist Africa: A River Called Time by Mia Couto, The Quarterly Conversation (2010)
Dreams in a Time of War: A Childhood Memoir by Ngũgĩ wa Thiong'o, The Quarterly Conversation (2010)
Beneath the Lion's Gaze by Maaza Mengiste, The Christian Science Monitor (2010)
The Journal of Henry David Thoreau edited by Damion Searls, The Quarterly Conversation (2009)
The Education of a British-Protected Child by Chinua Achebe, The Christian Science Monitor (2009)
Becoming Americans edited by Ilan Stavans, The Christian Science Monitor (2009)
The Pattern in the Carpet by Margaret Drabble, The Christian Science Monitor (2009)
The Thing Around Your Neck by Chimamanda Ngozi Adichie, The Quarterly Conversation (2009)
An Elegy for Easterly, by Petina Gappah, The Christian Science Monitor (2009)
Gods and Soldiers: The Penguin Anthology of Contemporary African Writing by Rob Spillman (editor), The Quarterly Conversation (2009)
"Solo in the Congo", Blood River: A Journey to Africa's Broken Heart by Tim Butcher, Wall Street Journal (2008)
"Love, like violence, can be random", The Stone Virgins by Yvonne Vera, African Review of Books (2004)
"Congo's history in the life of one man", The Fire of Origins by Emmanuel Dongala, African Review of Books (2001)
"Abuses of Haiti", The Uses of Haiti by Paul Farmer, Transition 66 (1995)
"Wolves in the Hills", High Noon in Southern Africa by Chester Crocker, Transition 60 (1993)
"Dry Season", African Laughter: Four Visits to Zimbabwe by Doris Lessing, Transition 59 (1993)
The Lives of Beryl Markham by Errol Trzebinski, Boston Sunday Globe (1993)

Articles
"Fleurs du Mal: A Visit to Haiti", Global Exchange (1997)
"Haiti as a Tourist Destination", Global Exchange (1997)
 "Noted With Pleasure", excerpt from The Best of Bad Hemingway, The New York Times (1992)

Interviews
99 Essential African Books: The Geoff Wisner Interview, A Quarterly Conversation interview with Scott Esposito (September 2009)
Laura Reviews ...   Laura Cococcia interviews Geoff Wisner (April 2009)
Interview with Geoff Wisner conducted by Victor Dlamini on SAfm. (July 2007)

References

External links
Geoff Wisner's Official site
Geoff Wisner also blogs at Words Without Borders

Living people
American Africanists
American editors
American literary critics
Ethnographers
Harvard University alumni
Year of birth missing (living people)


text:
Vaupés  – departament Kolumbii. Leży na południowym wschodzie kraju, graniczy z Brazylią. Stolicą departamentu Vaupés jest miasto Mitú.

Gospodarka departamentu oparta jest głównie na leśnictwie i rybołówstwie. Produkty z tych sektorów eksportowane są głównie do Brazylii.

Gminy
 Carurú
 Mitú
 Taraira

Departamenty Kolumbii


text:
Elsa (Disney), personage uit Frozen
Elsa (motorfiets), een historisch motorfietsmerk
Elsa (Texas), plaats in de VS
Elsa (voornaam), een meisjesnaam
Elsa (zangeres)
European Law Students' Association, een Europese studievereniging van rechtenstudenten.


text:
Csicser () község Szlovákiában, a Kassai kerület Nagymihályi járásában.

Fekvése
Nagykapostól 4 km-re délnyugatra, a Latorca jobb oldalán fekszik.

Története
A község területe a régészeti leletek tanúsága szerint már a kőkorszakban lakott volt.

1263-ban birtokosa, Csicseri Szobeszlav adománylevelében említik először. A 13. században már plébániája is volt, papját név szerint is megemlítik. 1284-ben említik templomát is. A községnek 1458-ig vámszedési joga volt. A 14.–19. század között a Csicser, Orosz és Ormós családok birtokolták. A 14. században súlyos birtokviszályok színhelye volt a község. 1359-ben a leleszi kolostor kirablásával bosszulták meg Csicsery János megyegyűlésen történt meggyilkolását. 1365-ben az itteni földesurak jobbágyai kétszer is betörtek Nagykaposra. Előbb elhajtottak egy marhacsordát, majd még abban az évben ismét megtámadták Kapost, megkínozták és megverték a jobbágyokat, kirabolták a templomot. A Csicseriek hatalmát jelzi, hogy birtokközpontjukon várkastélyt is emeltek. 1425-ben 8 portát számláltak a településen. A 15. század közepén Csicsery Zsigmond és fia Mihály, Giskra János huszitáival elpusztíttatta és kiraboltatta a falut. Elvitték a család összes kincseit. 1600-ban 28 lakóház állt a faluban. A 17. század vallásháborúi alaposan megritkították a falu lakosságát, 1697-ben 7 jobbágycsalád élt a településen. 1715-ben 22 ház állt a községben. A 18. század közepén az Orosz és Barkóczy család volt a falu földesura.

A 18. század végén, 1796-ban Vályi András így ír róla: "CSICSER. Csitsovtze. Magyar, és tót falu Ungvár Vármegyében, birtokosai külömbféle Urak, lakosai katolikusok, ó hitűek, és reformátusok, fekszik Pálocztól 3/4. mértföldnyire, Latorcza vizének Ung öblével való egyesűlésénél, határjának jó termékenységéhez 's egyéb vagyonnyaihoz képest, első Osztálybéli."

1828-ban 155 házban 1243 lakos élt, ezzel Ung vármegye egyik legnagyobb faluja volt.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: "Csicser, magyar falu, Ungh vmegyében, N.-Kaposhoz nyugotra 3/4 órányira: 251 r., 175 g. kath., 545 ref., 53 zsidó lak. Róm. és gör. kath. és ref. anyatemplom. Van gazdag szántófölde, erdeje, sok rétje, tava. F. u. Orosz, Buday, Ajtay, gr. Barkóczy, s m. ut. p. Ungvár."

1869-ben volt a legnépesebb, ekkor 1369 lakosa volt. Lakói földműveléssel és állattenyésztéssel foglalkoztak. 1920-ig Ung vármegye Nagykaposi járásához tartozott, majd az újonnan létrehozott csehszlovák államhoz csatolták. 1938-1945 között ismét Magyarország része.

Népessége
1910-ben 1203-an, túlnyomórészt magyarok lakták.

2001-ben 827 lakosából 774 magyar és 52 szlovák.

2011-ben 891 lakosából 827 magyar és 53 szlovák.

Nevezetességei
 Református temploma a 12. és 13. század fordulóján, román stílusban emelt Szent György templom helyén épült 1284 előtt. A templom a 17. században lett a reformátusoké és már nem is adták vissza. 1784-ben újjáépítették. 1819-ben, 1863-ban és 1935-ben megújították.
 Római katolikus templomát 1796 és 1800 között építették a korábbi, 1765-ben emelt fatemplom helyén.
 Görögkatolikus temploma 1900 és 1903 között készült neoklasszicista stílusban. Elődje egy 1750 körül épített fatemplom volt.
 Szeplőtelen Szűz Mária tiszteletére szentelt kápolnáját a 18. század végén a Lónyay család létesítette.

Jegyzetek

További információk
 Csicser község honlapja
 A csicseri futballklub honlapja
 Községinfó
 Csicser Szlovákia térképén

A Nagymihályi járás települései
Ung vármegye települései


text:
La Thomas More University est une université privée catholique américaine située dans le
Kentucky à Crestview Hills. Elle compte 2 200 étudiants. Elle a été fondée en 1921 par les bénédictines locales sous le nom de Villa Madonna College.

Histoire
Les bénédictines de Covington fondent le Villa Madonna College en 1921 pour former des enseignantes catholiques destinées à l'éducation des jeunes femmes. Ce collège universitaire reçoit sa charte du Commonwealth of Kentucky en 1923. Le Villa Madonna College délivre ses diplômes à la première  promotion en 1929 et devient collège universitaire officiel du diocèse de Covington la même année. Trois congrégations enseignent à la Villa Madonna les premières années : les Sœurs de Notre-Dame de Coesfeld, les Sœurs de la Providence, et les bénédictines locales. Dans les années 1930 et 1940, le collège connaît une croissance lente. L'année 1942–1943 se termine avec dix diplômées.

Bien que la Villa Madonna soit exclusivement féminine au début, les jeunes gens pouvaient bénéficier du même programme avec le St. Thomas More College, collège universitaire ouvert dans la continuité de la Covington Latin School, et qui lui est affilié. En 1945, la Villa Madonna devient mixte et le  St. Thomas More College est aboli. Cette même année, le diocèse de Covington acquiert le collège. Au début de l'année universitaire 1945, le Villa Madonna College comptait 28 Sœurs, 56 enseignantes laïques, et 28 hommes, pour un total de 112 étudiants. Le collège croît rapidement, si bien que le diocèse acquiert de nouveaux bâtiments.

Les bâtiments du campus comprennent alors le St. Joseph's Hall, le St. Thomas More Hall, le Cabrini Hall, le St. Pius Hall, le Talbott Hall, l'annexe de la cafétéria, le Columbus Hall (bibliothèque), le St. Jude Hall, l'Aquinas Hall, le Bernard Hall et le St. Luke Hall (département d'art).

En 1968, le collège déménage du centre-ville de Covington pour Crestview Hills. Le Villa Madonna College est rebaptisé en Thomas More College, la même année. Il est béni en  en présence du président Lyndon Johnson. Aujourd'hui il comprend  2 200 étudiants, venant du Kentucky, des environs de Cincinnati et d'une vingtaine d'autres États et même de l'étranger.

Le Council on Postsecondary Education du Kentucky lui donne le statut d'université en . Le , l'établissement devient la Thomas More University. L'université comprend trois collèges et un institut :
 Collège des arts libéraux et sciences
 Collège de Business
 Collège des sciences de l'éducation et de la santé
 Institute for Ethical Leadership and Interdisciplinary Studies

Présidents
 Mary Domitilla Thuener (1921–1928)
 Michael Leick (1928–1943)
 Edmund Corby (1943–1944)
 Thomas A. McCarty (1945–1949)
 Joseph Z. Aud (1949–1951)
 John F. Murphy (1951–1971)
 Richard A. DeGraff (1971–1978)
 Robert J. Giroux (1978–1982)
 Thomas A. Coffey (1982–1985)
 Charles J. Bensman (1986–1992)
 William F. Cleves (1992–2001)
 E. Joseph Lee II (2001–2004)
 Margaret Stallmeyer (2005–2013)
 David A. Armstrong (2013–2018)
 Kathleen S. Jagger (2018–2019)
 Joseph L. Chillo (2019-)

Accréditation
L'université est accréditée par la Southern Association of Colleges and Schools (SACS).

L'université est membre du Greater Cincinnati Consortium of Colleges and Universities, organisation incluant tous les collèges et universités accrédités de la région. Ce consortium donne la possibilité aux étudiants d'accéder à des cours dans d'autres institutions et d'accéder aux bibliothèques des autres collèges et universités du consortium.

Notes et références

Université catholique aux États-Unis
Établissement scolaire fondé en 1921
Kentucky
Université au Kentucky


text:
Mih Ouansa este un district din provincia El Oued, Algeria.

Referințe

Mih Ouansa


text:
Республика Карелия включает 24 городских населённых пункта, в том числе:
 13 городов, из которых
 3 города республиканского значения (в списке выделены оранжевым цветом),
 11 посёлков городского типа.

Города

Населённые пункты, утратившие статус города
Сохранились, но потеряли статус города:
 Паданск — ныне село Паданы. Город с 1777 по 1782.
 Повенец — ныне пгт. Город с 1777 по 1927 год.

Посёлки городского типа

Населённые пункты, утратившие статус пгт

См. также
 Административно-территориальное деление Республики Карелия
 Населённые пункты Республики Карелия

Литература
 Еленевский Е. П., Миронов И. М. Планы городов Карелии XVII — первой половины XIX в. — Петрозаводск, Госиздат КАССР, 1960. — 32 с. с илл.

Ссылки

Примечания

Карелия


text:
Zona Latina is a private owned cable TV channel of Chile. It airs Spanish language music videos as well as Talk Shows. Its sister station is Via X which airs English language music videos. It is owned by 'Television Interactiva and is available on cable. On April 9, 2012, the channel premiered his first program called Sabores ¿Qué cocinamos hoy?  (English: Flavors: What are we cooking today?) Other shows are "Sin Dios Ni Late", hosted by journalist Carola Brethauer and "No eres tú, soy yo", hosted by Javiera Suárez.

See also
 List of Chilean television channels

References

External links
 Official Site

Television networks in Chile
Television stations in Chile
Music television channels
Spanish-language television stations
Television channels and stations established in 1997
Companies based in Santiago
Music organisations based in Chile


text:
Arakadabra je sedmnácté studiové album skupiny Arakain, které oficiálně vyšlo 29. února 2016.

Seznam skladeb

Reference

Externí odkazy
 Oficiální stránky

Alba Arakainu
Alba z roku 2016


text:
Dylan Windler (born September 22, 1996) is an American professional basketball player for the Cleveland Cavaliers of the National Basketball Association (NBA). He played college basketball for the Belmont Bruins.

High school career
Dylan grew up in Indianapolis, Indiana, where he attended Perry Meridian High School. In addition to basketball, Windler excelled at golf and participated in various junior golf tournaments. In the summer of 2014, Windler was selected to play for the Indiana Elite AAU team alongside future Virginia player Kyle Guy. His performance attracted scholarship offers from 15 Division I schools, and he eventually signed with Belmont. Windler led the state in points and rebounds per game as a senior with 27.3 points and 10.2 rebounds per contest.

College career
As a freshman, Windler played a reserve role, averaging around 4.3 points per game. His following sophomore year, he took on a starting guard position and became an outside threat with a 39.8% three-point completion rate, averaging 9.2 points per game. Windler's junior year was a breakout season with 17.3 points per game, 9.3 rebounds per game, and shooting over 45 % from three. He had a career-high 36-point, 20-rebound game against Morehead State on February 17, 2018. He was named to the First-Team All-OVC. Coming into his senior season, Windler was named to the 2019 Julius Erving Award Watch List. Windler broke his career-high in points with 41, including a career-high eight 3-pointers, along with 10 rebounds and three steals in a 96-86 win against Morehead State on February 10, 2019. As a senior, he scored 21.3 points per game and collected 10.8 rebounds per game, helping Belmont qualify for the NCAA tournament as an at-large. In a win over Temple, Windler had five points, 14 rebounds, and two assists and three steals. The Belmont Bruins faced off against the Maryland Terrapins in the NCAA Tournament Round of 64. Despite 35 points and 11 rebounds from Windler, Belmont narrowly lost 79–77.

Professional career

Cleveland Cavaliers (2019–present)
Windler was drafted 26th overall by the Cleveland Cavaliers in the 2019 NBA draft. On July 3, 2019, he signed his rookie scale contract with the Cavaliers. In January 2020, Windler was ruled out for the season with a leg injury. He had not played yet for the Cavaliers.

Windler made his NBA debut on December 23, 2020, recording three points and two steals in a 121–114 win over the Charlotte Hornets. On February 23, 2021, he scored a career-high 15 points, alongside five rebounds, in a 112–111 win over the Atlanta Hawks.

Career statistics

NBA

|-
| style="text-align:left;"| 2020–21
| style="text-align:left;"| Cleveland
| 31 || 0 || 16.5 || .438 || .338 || .778 || 3.5 || 1.1 || .6 || .4 || 5.2
|-
| style="text-align:left;"| 2021–22
| style="text-align:left;"| Cleveland
| 50 || 0 || 9.2 || .378 || .300 || .833 || 1.8 || .7 || .3 || .1 || 2.2
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"| Career
| 81 || 0 || 12.0 || .412 || .320 || .800 || 2.4 || .8 || .4 || .2 || 3.3

College

|-
| style="text-align:left;"| 2015–16
| style="text-align:left;"| Belmont
|| 32 || 1 || 18.4 || .495 || .239 || .667 || 4.5 || .9 || .6 || .6 || 4.3
|-
| style="text-align:left;"| 2016–17
| style="text-align:left;"| Belmont
|| 30 || 30 || 30.1 || .533 || .398 || .733 || 6.3 || 1.6 || .9 || 1.0 || 9.2
|-
| style="text-align:left;"| 2017–18
| style="text-align:left;"| Belmont
|| 33 || 33 || 35.4 || .559 || .426 || .718 || 9.3 || 2.7 || 1.0 || .9 || 17.3
|-
| style="text-align:left;"| 2018–19
| style="text-align:left;"| Belmont
|| 33 || 33 || 33.2 || .540 || .429 || .847 || 10.8 || 2.5 || 1.4 || .6 || 21.3
|- class="sortbottom"
| style="text-align:center;" colspan="2"| Career
|| 128 || 97 || 29.4 || .541 || .406 || .761 || 7.8 || 2.0 || 1.0 || .8 || 13.2

References

External links

Belmont Bruins bio

1996 births
Living people
American men's basketball players
Basketball players from Indianapolis
Belmont Bruins men's basketball players
Canton Charge players
Cleveland Cavaliers draft picks
Cleveland Cavaliers players
Cleveland Charge players
Shooting guards
Small forwards


text:
The 2006 WNBA season was the 10th for the San Antonio Silver Stars. It was their 4th season in San Antonio. The Silver Stars failed to qualify for the fourth consecutive season. This was the last season San Antonio had failed to make the playoffs.

Offseason
The Chicago Sky selected Bernadette Ngoyisa from San Antonio in the Expansion Draft.

WNBA Draft

Regular season

Season standings

Season schedule

Player stats

References

External links
Silver Stars on Basketball Reference

San Antonio Stars seasons
San Antonio


text:
Diese Liste enthält in Tremona geborene Persönlichkeiten und solche, die in Tremona ihren Wirkungskreis hatten, ohne dort geboren zu sein. Die Liste erhebt keinen Anspruch auf Vollständigkeit.

Persönlichkeiten
(Sortierung nach Geburtsjahr)
 Künstlerfamilie Andreazzi
 Lorenzo Andreazzi (* um 1670 in Tremona; † nach 1700 ebenda ?), Stuckateur
 Giuseppe Andreazzi (* um 1710 in Tremona; † nach 1754 ebenda ?), Architekt
 Silvestro Antonio Andreazzi (* um 1710 in Tremona; † nach 1754 ebenda ?), Stuckateur
 Pietro Andreazzi (* um 1720 in Tremona; † nach 1765 ebenda ?), Bildhauer
 Giovan Pietro Antonio Andreazzi (* um 1740 in Tremona; † nach 1785 ebenda ?)

 Familie Rusconi
 Camillo Rusconi (* 14. Juli 1658 in Mailand; † 8. Dezember 1728 in Rom), Bildhauer
 Giuseppe Rusconi (* 1668 in Tremona; † 1758 in Rom), Bildhauer, Schüler und Mitarbeiter des Camillo Rusconi, er wurde 1728 Nachfolger seines Meisters und war in Rom tätig in den Kirchen San Pietro, Sant'Ignazio, San Giovanni in Laterano, Santa Prassede und am Pantheon. Mitglied der Akademie von San Luca
 Venanzio Rusconi (* um 1680 in Tremona; † nach 1714 ebenda), Maler, er malte 1714 die Kapelle des Baptisteriums der Pfarrkirche in Morcote
 Giuseppe Rusconi (* 9. November 1687 in Tremona; † 1737 ? in Rom), Maler tätig in Rom

 Künstlerfamilie Rinaldi
 Giuseppe Rinaldi (* um 1680 in Tremona; † in Herne ?), Stuckateur, Architekt
 Antonio Rinaldi (Architekt) (1709–1794), Architekt
 Antonio Rinaldi (* 20. November 1816 in Tremona; † 27. September 1875 ebenda), Maler

 Louise Weitnauer (1881–1957) lebte und arbeitete während des Ersten Weltkrieges in Tremona
 Max Weiss (Bildhauer) (1921–1996), Schweizer Bildhauer
 Walter Matthias Diggelmann (1927–1979), Schriftsteller
 Petra Weiss (* 21. August 1947 in Cassina d'Agno), Keramikerin, Performance, Bildhauerin

Einzelnachweise

Tremona
!Tremona


text:
Воті́новка () — селище у складі Кемеровського округу Кемеровської області, Росія.

Населення
Населення — 60 осіб (2010; 56 у 2002).

Національний склад (станом на 2002 рік):
 росіяни — 100 %

Джерела

Примітки

Населені пункти Кемеровського округу
Селища Кемеровської області


text:
Religião Perene (ou Religio Perennis em latim) é um conceito, proposto pelo filósofo das religiões Frithjof Schuon (1907-1998), que aponta para a unidade subjacente dos patrimônios espirituais das grandes religiões mundiais. Esta "religião perene" foi sintetizada por Schuon no livro Sur les traces de la Religion Pérenne (Paris, Courrier du Livre, 1982)como "discernimento entre o Real e o irreal, e concentração no Real". A primeira parte desta síntese, o discernimento metafísico, envolve a discriminação ou separação entre, de uma parte, o Absoluto e o Eterno (ou "Deus", de acordo com a terminologia de Cristianismo, Islã e Judaísmo; ou "Nirvana", segundo a terminologia não-teísta do Budismo) e, de outra parte, o mundo e o ego (ilusórios, ou "menos reais", do ponto de vista do Absoluto).

A religio perennis não é uma nova revelação religiosa, não é uma "super-religião" que constituiria um sincretismo com elementos tirados de todas elas; nas palavras de Schuon, a religião perene é "a essência de toda forma de culto, de toda forma de oração e de todo sistema de moralidade".O Sentido das Raças, Ibrasa, São Paulo, 2002, p. 107

Isto porque, se, por exemplo, Cristianismo, Islã e Budismo têm formas de culto ou formas de oração significativamente diferentes umas das outras, estas três religiões têm ao mesmo tempo a concepção da possibilidade de contato entre o homem e Deus. Todas elas têm, portanto, ritos ou orações que realizam tal possibilidade. As formas destas orações ou destes ritos são distintas, mas a essência do rito e da oração convergem.

O mesmo raciocínio vale para seus sistemas de moralidade. Um muçulmano não pode beber bebida alcoólica, nem comer carne de porco, mas pode ter quatro esposas (algo muito raro na prática, diga-se). O cristão pode comer porco e beber álcool, mas não pode ter mais de uma esposa. Estas são diferenças na forma da moralidade, mas suas leis básicas nem por isso deixam de ser convergentes, como por exemplo, na condenação comum do homicídio, do suicídio, do roubo ou do falso testemunho.

Há uma fórmula patrística que, segundo Schuon, sintetiza o Cristianismo e, ao mesmo tempo, expressa a religio perennis nos termos desta religião. Trata-se da famosa frase de Santo Agostinho: "Deus se fez homem para que o homem retorne a Deus". Nos termos da religião perene, o Real (Deus) se fez ilusório (o homem), para que o ilusório retorne ao Real.

No Islã, é o seu testemunho de fé (a Chahada) que sumariza a religio perennis: "Não há Deus senão o único Deus". Significando aqui: não há Realidade (absoluta) senão em Deus.

Em outras palavras, a religião perene não é uma religião como as outras, pois não é revelada por um enviado ou um profeta, nem é uma tradição com um corpo de dogmas, ritos e sistema de moralidade formalmente estabelecidos. Ela é ademais autônoma em relação a tais formas exteriores. Poder-se-ia dizer também que ela é como que a quintessência de todas as religiões tradicionais. Ao mesmo tempo, toda religião autêntica e integral proporciona vias de acesso para a religião perene.

Ver também
Frithjof Schuon
Unidade transcendente das religiões
Escola perenialista
Religio perennis
Titus Burckhardt
Ananda Coomaraswamy
Martin Lings
Tage Lindbom
René Guénon
William Stoddart
Rama Coomaraswamy
Ramana Maharshi
Padre Pio
Consolata Betrone
Ahmad al-Alawi
Black Elk
Angus Macnab

Filosofia perene


text:
Leparchia di Baalbek-Deir El-Ahmar (in latino: Eparchia Helipolitana-Rubrimonasteriensis Maronitarum) è una sede della Chiesa maronita in Libano. Nel 2020 contava 40.600 battezzati. È retta dal vescovo Hanna Rahmé, O.L.M.

Territorio
L'eparchia comprende le città di Baalbek e Deir el Ahmar, nella valle della Beqa'.

Il territorio è suddiviso in 45 parrocchie.

Storia
L'eparchia maronita di Baalbek è relativamente recente. Primo vescovo noto è Gabriele I Moubarak, menzionato attorno al 1671. Come tutte le sedi maronite, la sua erezione canonica fu confermata nel sinodo maronita del Monte Libano del 1736.

Il 4 agosto 1977 fu unita alla sede di Zahleh. Il 9 giugno 1990 le due eparchie sono state separate e contestualmente l'eparchia di Baalbek ha assunto il nome attuale.

Cronotassi dei vescovi
Si omettono i periodi di sede vacante non superiori ai 2 anni o non storicamente accertati.
 Gabriele I Moubarak † (circa 1671 - 1732 deceduto)
 Arsenio † (menzionato nel 1757)
 Gabriele II Moubarak † (1763 - 28 luglio 1788 deceduto)
 Pietro Moubarak † (1788 - 17 novembre 1807 deceduto)
 Antonio Khazen † (1808 - 18 febbraio 1858 deceduto)
 Youhanna Al-Hajj † (10 agosto 1861 - 23 giugno 1890 confermato patriarca di Antiochia)
 Giovanni Murad † (12 giugno 1892 - 1º maggio 1937 deceduto)
 Elias Richa † (10 ottobre 1937 - 24 agosto 1953 deceduto)
 Abdallah Nujaim † (4 aprile 1954 - 12 novembre 1966 dimesso)
 Chucrallah Harb † (15 marzo 1967 - 4 agosto 1977 nominato vescovo di Jounieh)
 Georges Scandar † (4 agosto 1977 - 9 giugno 1990 nominato vescovo di Zahleh)
 Philippe Boutros Chebaya † (9 giugno 1990 - 10 giugno 1995 ritirato)
 Paul-Mounged El-Hachem † (10 giugno 1995 - 27 agosto 2005 nominato nunzio apostolico in Kuwait, Bahrein, Yemen e Qatar e delegato apostolico nella Penisola Arabica)
 Simon Atallah, O.A.M. (24 settembre 2005 - 14 marzo 2015 ritirato)
 Hanna Rahmé, O.L.M., dal 20 giugno 2015

Statistiche
L'eparchia nel 2020 contava 40.600 battezzati.

|-
| 1950 || 42.000 || ? || ? || 130 || 120 || 10 || 323 ||  || 46 || 42 || 87
|-
| 1951 || 42.000 || ? || ? || 126 || 114 || 12 || 333 ||  || 46 || 39 || 84
|-
| 1970 || 86.500 || 189.600 || 45,6 || 126 || 63 || 63 || 686 ||  || 76 || 170 || 99
|-
| 1980 || 55.000 || ? || ? || 25 || 14 || 11 || 2.200 ||  || 14 || 37 || 45
|-
| 1990 || 30.000 || ? || ? || 12 || 10 || 2 || 2.500 ||  || 2 || 10 || 19
|-
| 1999 || 35.000 || ? || ? || 17 || 12 || 5 || 2.058 ||  || 5 || 22 || 19
|-
| 2000 || 35.000 || ? || ? || 19 || 14 || 5 || 1.842 ||  || 6 || 23 || 20
|-
| 2001 || 35.000 || ? || ? || 12 || 8 || 4 || 2.916 ||  || 4 || 23 || 20
|-
| 2002 || 36.000 || ? || ? || 16 || 11 || 5 || 2.250 ||  || 5 || 22 || 18
|-
| 2003 || 34.000 || ? || ? || 19 || 13 || 6 || 1.789 ||  || 7 || 21 || 21
|-
| 2004 || 30.000 || ? || ? || 14 || 9 || 5 || 2.142 || 2 || 5 || 15 || 24
|-
| 2006 || 34.000 || ? || ? || 20 || 12 || 8 || 1.700 || 2 || 8 || 33 || 34
|-
| 2009 || 35.000 || ? || ? || 17 || 11 || 6 || 2.058 || 2 || 6 || 32 || 34
|-
| 2012 || 45.000 || ? || ? || 20 || 12 || 8 || 2.250 || 1 || 21 || 31 || 34
|-
| 2015 || 66.200 || ? || ? || 21 || 14 || 7 || 3.152 || 1 || 9 || 31 || 34
|-
| 2018 || 40.600 || ? || ? || 24 || 16 || 8 || 1.691 ||  || 8 || 32 || 45
|-
| 2020 || 40.600 || ? || ? || 26 || 17 || 9 || 1.561 ||  || 9 || 33 || 45
|}

Note

Bibliografia
 v. Baalbek, in Dictionnaire d'Histoire et de Géographie ecclésiastiques, vol. VI, Paris, 1932, coll. 7-8

Collegamenti esterni
Annuario pontificio del 2021 e precedenti, in

Baalbek-Deir El-Ahmar
Baalbek-Deir El-Ahmar
Baalbek-Deir El-Ahmar


text:
Vranjevci is a South Slavic Toponym. It may refer to:

Vranjevci, an inhabited place in the Novaci Municipality, in southern Republic of Macedonia.
Vranjevc, the largest neighborhood of Pristina, the capital of Kosovo.


text:
Hjalmar Eemil Nyström (* 28. März 1904 in Helsinki; † 6. Dezember 1960 ebenda) war ein finnischer Ringer.

Leben
Er wuchs in Helsinki auf und gehörte dem Helsingin Atleettiklubi an. Er war zusammen mit Arvo Niemelä der dominierende finnische Schwergewichtsringer in den 1930er Jahren. 1924 wurde er erstmals finnischer Meister im griechisch-römischen Stil, wurde aber bei den Olympischen Spielen in Paris im, ihm damals noch unbekannten, freien Stil eingesetzt und schied prompt nach der ersten Runde nach einer Niederlage gegen den Schweizer Robert Roth aus. Bei internationalen Meisterschaften gewann er sechs Medaillen, schaffte aber nie den Sprung auf das oberste Treppchen. Besonders erfolgreich war Nyström in den traditionellen Länderkämpfen gegen Schweden. Von 12 Kämpfen gewann er 10 und schlug dabei die gesamte schwedische Elite angefangen von Carl Westergren über Rudolf Svensson, Johan Richthoff, Georg Nielsen, Thure Sjöstedt bis zu John Nyman. 1932 konnte er von seinem Verband aus finanziellen Gründen nicht zu den Olympischen Spielen nach Los Angeles entsandt werden, obwohl er ein sicherer Medaillenkandidat war.

Internationale Erfolge
(OS = Olympische Spiele, EM = Europameisterschaft, gr = griechisch-römischer Stil, F = Freistil, S = Schwergewicht)

 1928, Silbermedaille, OS in Amsterdam, gr, S, mit Siegen über Georg Gehring, Deutschland, Mehmet Çoban, Türkei, Eugen Wiesberger senior, Österreich, Raymund Badó, Ungarn und einer Niederlage gegen Rudolf Svensson, Schweden;
 1929, 4. Platz, EM in Dortmund, gr, S, mit Siegen über Einar Hansen, Dänemark, Aleardo Donati, Italien und Niederlagen gegen Rudolf Svensson und Georg Gehring;
 1929, 2. Platz, Intern. Turnier in Stockholm, gr, S, hinter Rudolf Svensson u. vor Geogg Nilsson, Schweden;
 1930, 2. Platz, EM in Stockholm, gr, S, mit Siegen über Georg Gehring, Otto Viikberg, Estland und einer Niederlage gegen Johan Richthoff, Schweden;
 1931, 2. Platz, EM in Prag, gr, S, mit Siegen über Georg Gehring, Josef Urban, Tschechoslowakei, Aleardo Donati und einer Niederlage gegen Carl Westergren, Schweden;
 1931, 1. Platz, Intern. Turnier in Göteborg, GR, S, vor Johan Richthoff u. Carl Westergren;
 1934, 3. Platz, EM in Stockholm, F, S, mit Siegen über Willi Müller, Deutschland und Niederlagen gegen Josef Klapuch, Tschechoslowakei und Thure Sjöstedt, Schweden;
 1935, 2. Platz, EM in Kopenhagen, gr, S, mit Siegen über John Nyman, Schweden, Alberts Zvejnieks, Lettland und einer Niederlage gegen Kurt Hornfischer, Deutschland;
 1936, Bronzemedaille, OS in Berlin, F, S, mit Siegen über George Chiga, Kanada, Robert Herland, Frankreich und Niederlagen gegen Nils Åkerlindh, Schweden und Kristjan Palusalu, Estland;
 1936, 5. Platz, OS in Berlin, gr, S, mit Siegen über Aleardo Donati, Italien, Emil Larsen, Dänemark und Niederlagen gegen Mehmet Çoban und John Nyman;
 1939, 5. Platz, EM in Oslo, gr, S, mit Sieg über Kurt Hornfischer und Niederlagen gegen Gyula Bóbis, Ungarn und Johannes Kotkas, Estland.

Nationale Erfolge
Hjalmar Nyström gewann die finnische Meisterschaft im Schwergewicht, griechisch-römischen Stil in den Jahren 1924, 1926, 1927, 1928, 1930, 1931, 1935, 1936, 1937 und 1939. 1932, 1933, 1934 und 1938 wurde er jeweils Vizemeister hinter Arvo Niemelä.

Quellen
 Fachzeitschrift Athletik aus den Jahren 1929 bis 1939,
 Documentation of International Wrestling Championships, FILA, 1976

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1924
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1928
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1936
Olympiateilnehmer (Finnland)
Ringer (Finnland)
Finnischer Meister (Ringen)
Finne
Geboren 1904
Gestorben 1960
Mann
Finnlandschwede


text:
Giambattista della Porta oder Giovan(ni) Battista della Porta, auch Ioannes bzw. Johann Baptista Porta (* zwischen 3. Oktober und 15. November 1535 in Vico Equense; † 4. Februar 1615 in Neapel) war ein neapolitanischer Arzt, Universalgelehrter und Dramatiker.

Leben
Giambattista della Porta stammte aus einer adligen Familie, war Autodidakt, ließ sich aber auch von dem königlichen Gelehrten Giovanni Antonio Pisano und dem Paduaner Übersetzer Domenico Pizzimenti unterrichten.

Er gründete 1580 ein Studienzentrum und Diskussionsforum zur Erforschung von Naturgeheimnissen, die Accademia dei Segreti.

Durch seine Methodik und relative Neutralität gilt er als einer der ersten Naturwissenschaftler im modernen Sinne. 1558 bis 1589 veröffentlichte er in 20 Büchern die Magia naturalis (in der er unter anderem eines der wenigen existierenden Hexensalbenrezepte überlieferte), die ihm ersten Ruhm brachte. Er behauptete (fälschlich), er sei bei der Abfassung erst 15 Jahre alt gewesen. Die magia naturalis stellte für ihn eine activa naturalis Philosophiae portio dar, die mit der magia infamis nicht gemein habe.  Verborgene Kräfte der Natur wollte er mit Hilfe der magia naturalis entschleiern. Er erwähnt erstmals ein Wassertrommelgebläse zur Erzeugung eines kontinuierlichen Luftstrahles für eine Schmiedeesse in Nettuno südlich von Rom. In Band 20 beschreibt er den Bau eines Fesseldrachens.

Eine von ihm 1560 in Neapel gegründete Gesellschaft zur Erforschung der Natur, die Academia Secretorum Naturae, musste auf Befehl des Papstes aufgelöst werden. Seine grundlegende Schrift über Kryptologie mit dem Titel De furtivis literarum notis (Über die verborgene Bedeutung der Buchstaben), die er 1563 veröffentlichte, machte ihn endgültig berühmt. Um 1570 herum entwickelt er die Camera obscura weiter, einen frühen Vorläufer der Kamera.

Die jeweils 1583 bzw. 1584 veröffentlichten Pomarium (über Obstanbau) sowie Olivetum (über Olivenanbau) flossen ein in sein umfassenderes Werk über Agrikultur, Villae von 1592. Zuvor jedoch, 1586, erschien sein zweites Hauptwerk, ein medizinisches Werk unter dem Titel De humana physiognomia, 1588 gefolgt von einem Werk über die Physiognomie der Pflanzen, "Phytognomica". Hier versuchte er, vom Aussehen und dem Lebenslauf der Pflanzen auf ihre Wirkung zu schließen. So führte er aus, dass Kräuter mit gelbem Saft die Gelbsucht heilen könnten, solche mit rauen Oberflächen Hautkrankheiten.
Wegen seiner Beschäftigung mit Magie und Physiognomie musste er sich 1592 vor der Inquisition verantworten, das Verfahren blieb aber für ihn folgenlos. In den folgenden Jahren zog er sich aber vorsichtshalber von den Wissenschaften zurück und wandte sich der dramatischen Literatur zu. Seine Komödie La Trappolaria, eines von vielen erfolgreichen dramatischen Werken, erschien 1596 in Bergamo.

Werke

 Magiae naturalis sive de miraculis rerum naturalium, 1558 (Alchemie) Digitalisat der Ausgabe Neapel 1589
 Magiae naturalis libri viginti. Amsterdam 1664.
 De furtivis literarum notis, 1563 (Kryptologie) Digitalisat
 De humana physiognomonia, 1586 (Medizin) Digitalisat, Herausgeber Vici Aequensis [Vico Equense] (Neapel): Apud Iosephum Cacchium, deutsche Übersetzung 1601 Digitalisat
 Phytognomonica, 1588, (Botanik) Onlineressource auf Real Jardín Botánico, Madrid
 La Penelope, 1591 (Tragödie)
 Villae, 1592 (Agrikultur) Digitalisat
 La Trappolaria, 1596 (Literatur) Onlineressource (italienisch)
 Il Georgio, 1611 (Tragödie)
 L'Ulisse, 1614 (Tragödie)
 De telescopio, 1962 (postum)

Literatur

 Hilke Schneider: Physiognomische Gesichtstypen in Giambattista Della Portas Werk 'De Humana Physiognomia' analysiert mit modernen computerunterstützten Kephalometrischen Verfahren 2003 .
 Laura Balbiani: La magia naturalis di Giovan Battista della Porta: lingua, cultura e scienza in Europa all'inizio dell'età moderna (= IRIS, Forschungen zur europäischen Kultur. Band 17. – Zugl.: Milano, Univ., Diss., 1999). Lang, Bern / Berlin / Bruxelles / Frankfurt a. M. / New York / Oxford / Wien 2001, ISBN 3-906767-22-1.
 Laura Balbiani: Della Porta, Giovan Battista. In: Gudrun Gersmann, Katrin Moeller, Jürgen-Michael Schmidt (Hrsg.): Lexikon zur Geschichte der Hexenverfolgung. historicum.net abgerufen am 19. September 2008.
 Arianna Borrelli: Giovan Battista Della Porta's Neapolitan Magic & His Humanistic Meteorology. In: Variantology 5. Neapolitain Affairs. Verlag der Buchhandlung Walther König, Köln 2011, ISBN 978-3-86560-887-1.
 Luisa Muraro: Giambattista della Porta. Mago e scienzato. Mailand 1978.
 M. Howard Rienstra: Giambattista della Porta. In: Charles Coulston Gillispie (Hrsg.): Dictionnary of Scientific Biography. 14 Bände. New York 1970–1976, hier: Band 11, S. 95–98.
 Barbara I. Tshisuaka: Porta, Giovanni Battista della. In: Werner E. Gerabek, Bernhard D. Haage, Gundolf Keil, Wolfgang Wegner (Hrsg.): Enzyklopädie Medizingeschichte. De Gruyter, Berlin / New York 2005, ISBN 3-11-015714-4, S. 1176.
 Siegfried Zielinski: Magie & Experiment. Das Porta-Kapitel. In: Siegfried Zielinski: Archäologie der Medien. Zur Tiefenzeit des technischen Hörens und Sehens. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 2002, ISBN 3-499-55649-9, S. 76–124.

Weblinks

  (englisch)

Einzelnachweise

Kryptologe
Person (Klassische Kryptologie)
Philosoph der Frühen Neuzeit
Mediziner (16. Jahrhundert)
Autor
Universalgelehrter
Literatur (16. Jahrhundert)
Literatur (Neulatein)
Sachliteratur
Mitglied der Accademia dei Lincei
Historische Person (Italien)
Geboren 1535
Gestorben 1615
Mann


text:
Висенте Гереро, Лас Нијевес () насеље је у Мексику у савезној држави Табаско у општини Теапа. Насеље се налази на надморској висини од 270 м.

Становништво

Према подацима из 2010. године у насељу је живело 719 становника.

Хронологија

Попис

Види још
 Савезне државе Мексика

Референце

Спољашње везе

 Мексичка насеља

Насеља у општини Теапа (Табаско)
Википројект географија/Насеља у Мексику


text:
"I Wanna Be Free" is a single by American country music artist Loretta Lynn. Released in February 1971, it was the first single from her album I Wanna Be Free. The song peaked at number 3 on the Billboard Hot Country Singles chart. It also reached number 1 on the RPM Country Tracks chart in Canada. She rerecorded "I Wanna Be Free" for her album Still Woman Enough (album), released on March 19, 2021.

Lynn allowed PETA to use this song in a public service campaign to discourage the chaining of dogs outdoors in the cold.

Chart performance

References

1971 singles
Loretta Lynn songs
Songs written by Loretta Lynn
Song recordings produced by Owen Bradley
Decca Records singles
1971 songs


text:
Chilotilapia rhoadesii – gatunek słodkowodnej ryby z rodziny pielęgnicowatych (Cichlidae), jedyny przedstawiciel rodzaju Chilotilapia. Hodowana w akwariach.

Występowanie
Gatunek endemiczny jeziora Malawi w Afryce.

Opis
Osiąga w naturze do 30 cm długości, w akwariach mniejsza. Żywi się głównie ślimakami, zwłaszcza z rodzajów Melanoides i Lanistes.

Przypisy

Haplochromini
Ryby akwariowe
Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1908 roku


text:
Лю́бино-Малороссы — село в Любинском районе Омской области России, административный центр Любино-Малоросского сельского поселения.

Население —  чел. ().

Основано в 1743 году.

Физико-географическая характеристика
Село находится в пределах лесостепной зоны Ишимской равнины, являющейся частью Западно-Сибирской равнины, вытянуто вдоль южного берега озера Старица. На севере граничит с рабочим посёлком Красный Яр. Высота центра — 79 метра над уровнем моря.

Почвы — чернозёмы обыкновенные, в пойме реки Иртыш — пойменные кислые.
 Географическое положение
Любино-Малороссы расположено в 45 км к северо-западу от областного центра города Омск на федеральной трассе  Тюмень-Ишим-Омск и 29 километрах от районного центра рабочего посёлка Любинский.
Климат
Климат резко континентальный, со значительными перепадами температур зимой и летом (согласно классификации климатов Кёппена — влажный континентальный климат (Dfb) с тёплым летом и холодной и продолжительной зимой). Многолетняя норма осадков — 396 мм. Наибольшее количество осадков выпадает в июле — 63 мм, наименьшее в феврале и марте — по 14 мм. Среднегодовая температура положительная и составляет + 1,2° С, средняя температура января − 17,7° С, июля + 19,4° С.

История
В 1741 году для защиты русского населения от набегов кочевников, губернская канцелярия предложила «…учредить вновь форпосты и крепости и на все форпосты поставить омских гарнизонных казаков, на каждый форпост до 50 человек». В 1743 году на старом русле Иртыша был построен форпост Воровской. Он располагался на южном, берегу речки Воровской, севернее оврага, который делит Любино-Старожилы и Любино-Малороссы. Первыми жителями форпоста были казаки, охранявшие рубежи Омской крепости. Постепенно оборонительное значение форпоста было утеряно, часть живших здесь, казаков перешла в земледельцы, и форпост стал называться деревней Воровской. В 1769 году деревня насчитывала 27 дворов.

В середине XIX века в Воровскую была подселена большая группа крестьян из Воронежской губернии. Однако новосёлам не по душе пришлось название деревни, и в 1853 году деревня была переименован в Любина. Воронежские переселенцы освоили земли южнее речки Воровской, и селение их получил название Любино-Малороссы (здесь также обосновались переселенцы из Киевской, Черниговской и Полтавской губерний). Там, где жили потомки казаков-старожилов, привилось название Любино—Старожилы. Позднее сюда же перебрались поселенцы из центральных районов России, они основали северную часть села, которую стали называть Москалями.

В 1866 году в Любино-Малороссах была достроена церковь в честь святого Митрофания Воронежского Чудотворца, поэтому село носило ещё и третье название: Любино-Митрофановское. Самые богатые крестьяне засевали здесь хлебом до 50 десятин земли на одного хозяина, собирая в иные годы неплохие урожаи. В 1854 году в Москалях была построена деревянная церковь в честь святой мученицы Софий и её трех дочерей: Веры, Надежды и Любви. Но в 1879 году церковь сгорела, а через год крестьяне поставили новую. В 1914 году в Москалях существовал частный маслозавод. Зажиточные крестьяне сеяли от 15 до 20 десятин хлеба, бедные — от двух до четырёх.

В 1903 году церковно-приходская школа была преобразована в начальное народное сельское училище. В советский период три части села окончательно слились в одно под общим названием Любино-Малороссы.

В 1928 году село состояло из 324 хозяйств,  преобладающая национальность — украинцы. В составе Любинского района Омского округа Сибирского края .

Население

численность населения по переписи 1926 года — 1923 чел.
 Гендерный состав
По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения из 1347 человек мужчин — 667, женщин — 680	(49,5 и 50,5 % соответственно)
 Национальный состав
В 1926 г. основное население — украинцы.

Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 86 % от общей численности населения в 1328 чел..

Инфраструктура
 экономика
Развитое сельское хозяйство с основания села.

Поскольку село стоит на берегу старицы Иртыша, было развито рыболовство. Существовали различные кустарные производства: кирпичные заводы, гончарные, салотопенные, было развито маслобойное производство, выделка овчин, пимокатное ремесло. Часть жителей занималась изготовлением телег и дровней.

Транспорт

Автодороги «Любино-Малороссы - Китайлы - Политотдел» (идентификационный номер 52 ОП МЗ Н-625) длиной 11,150 км. и  Подъезд к с. Любино-Малороссы (идентификационный номер 52 ОП МЗ Н-170 ) длиной 4,70 км..

Примечания

Ссылки

Населённые пункты Любинского района


text:
Het Burgerlijk Armbestuur, vroeger vaak afgekort tot BA, is een instelling die tussen 1854 en 1964 in Nederland de zorg aan armen, zieken en gebrekkigen  regelde.

Voorgeschiedenis
Al vanaf de middeleeuwen werd de zorg voor de oudere, arme of zieke medemens overgelaten aan kerkelijke liefdadige instellingen. In katholieke streken waren dat meestal kloosters, vaak van orden of congregaties die met dat specifieke doel waren opgericht. In de Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden hielden protestantse instellingen, vaak door rijke particulieren begunstigd, zich met die taak bezig. Deze instellingen konden aan voorschriften van stedelijke overheden gebonden zijn. Gemeenten konden soms subsidies verlenen, op voorwaarde dat dan ook de niet-kerkelijke armen werden bedeeld.

Aan het begin van de Franse Tijd (1794-1814) werden in de Zuidelijke Nederlanden alle kloosters opgeheven, waardoor een groot deel van de armenzorg wegviel. De bestaande gasthuizen en armentafels bleven onder verscherpt toezicht van de Franse overheid nog enige tijd bestaan. In het najaar van 1796 kwam de wetgeving tot stand, die het kader vormden voor de nieuwe armenzorg. In 1797 werden in de meeste steden een Bureau van Weldadigheid opgericht, vanaf 1802 Centraal Bureau van Weldadigheid genoemd. Deze maakten vaak gebruik van geconfisqueerde kloosters om burgerlijke gasthuizen, bejaarden- en gebrekkigenhuizen, weeshuizen en vondelingenhuizen in te vestigen. Ze werden deels gefinancierd door de inkomsten van nationaal goed, de zogenaamde 'ontdekte domeinen'.

Na het vertrek van de Fransen kregen de kerkelijke instellingen hun bezittingen terug, hoewel de kloosters niet werden heropgericht. De armenzorg werd in handen gegeven van Colleges ("Kollegies") van Regenten over de Armen (1814-1854), die in alle plaatsen met meer dan 3000 inwoners opgericht moesten worden. Pas vanaf 1854 kregen deze officieel de benaming Burgerlijk Armbestuur, maar die term werd ook daarvoor al gebruikt. In 1818 werd de Wet op het Domicilie van Onderstand van kracht, die bepaalde dat een behoeftige kon delen in de armenzorg in zijn geboorteplaats, tot het moment dat hij of zij vier jaar of langer elders woonachtig was geweest en daar belasting had betaald. De wet leidde tot het doorschuiven van armen van de ene naar de andere gemeente, een situatie die tot 1870 bleef bestaan.

Armenwet

Op grond van de Armenwet van 1854 werden gemeentelijke instellingen ingesteld die mensen moesten steunen waaraan om een of andere reden geen bedeling werd toegekend. Het Burgerlijk Armbestuur bedeelde alleen wanneer de familie of kerkelijke en particuliere instellingen niet bereid of in staat waren om uit te keren. De Armenwet was bedoeld om de Burgerlijk Armbesturen meer vrijheid en zelfstandigheid tegenover de gemeenten te geven. Burgerlijk Armbesturen werden, wanneer het eigen vermogen niet toereikend was, gesubsidieerd door het gemeentebestuur.

De bestuurders van de Burgerlijk Armbesturen werden vaak regenten genoemd. Het waren in de negentiende eeuw vrijwel altijd mannen, over het algemeen uit de bovenlaag van de burgerij afkomstig. In Maastricht bestond het Burgerlijk Armbestuur uit een voorzitter en zes bestuursleden, in 1921 uitgebreid naar minimaal elf. De voorzitter moest tevens lid zijn van het college van burgemeester en wethouders. Van 1858 tot 1899 was dat burgemeester Pijls.

Twintigste eeuw
Na de Eerste Wereldoorlog werden veel taken van Burgerlijk Armbesturen overgeheveld naar andere gemeentelijke instellingen, zoals de Gemeentelijke Dienst voor Maatschappelijk Hulpbetoon, later Gemeentelijke Sociale Dienst genoemd. Eerst gebeurde dit in de grote steden, later ook in kleinere gemeenten. De bestuurlijke verantwoordelijkheid werd daarbij overgedragen aan het college van burgemeester en wethouders. De oprichting van de Gemeentelijke gezondheidsdienst (GGD) in 1921 betekende een verschuiving in de ziekenzorg, waardoor ook hier de Burgerlijk Armbesturen buiten spel werden gezet.

De Algemene bijstandswet van 1 januari 1965 verving de Armenwet van 1854 en betekende het definitieve einde van het Burgerlijk Armbestuur.

Zorginstelling in Nederland
Armenzorg
Ouderenzorg
Sociale zekerheid in Nederland


text:
Желє́знодоро́жна Каза́рма 250 км () — селище у складі Барнаульського міського округу Алтайського краю, Росія.

Населення
Населення — 34 особи (2010; 34 у 2002).

Національний склад (станом на 2002 рік):
 росіяни — 94 %

Джерела

Примітки

Населені пункти Барнаульського міського округу
Селища Алтайського краю


text:
Wessel Oltheten is a Dutch recording, mixing and mastering engineer. Artists he worked for include Michael Jackson and David Garrett. In 2018 Wessel published his educational book 'Mixing With Impact'.

References

Living people
Mastering engineers
1983 births


text:
Veribubo heteropterus är en tvåvingeart som först beskrevs av Paramonov 1927.  Veribubo heteropterus ingår i släktet Veribubo och familjen svävflugor.

Artens utbredningsområde är Armenien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Svävflugor
heteropterus


text:
Битка на планини Кадмус вођена је 6. јануара 1148. године између војске Румског (Иконијског) султаната са једне и крсташке француске армије са друге стране. Битка је део Другог крсташког рата, а завршена је победом муслимана.

Битка

Након победе код Ефеса, француска војска продире у муслиманску територију убијајући свакога на кога је наишла. Циљ је био доћи до луке Аталије одакле би се крсташи бродом пребацили до Антиохије. Претходница француске армије на челу са Џефријем Ранкуном се одмакла сувише далеко од главнине. Луј је био уверен да је претходница већ освојила област испред њих. Међутим, турска војска је имала предност када су крсташи пролазили кроз уски кланац планине Кадмус. Крсташка војска је приморана на борбу у уском простору и готово у потпуности исечена. Краљ Луј се једва спасао и искористио мрак да се придружи претходници. Његови војници су веровали да је мртав. Остатак француске војске једва се, 20. јануара, довукао до луке Аталије.

Види још
 Битка код Ефеса
 Други крсташки рат

Литература

Битке Другог крсташког рата