text:
Noureddin Zarrinkelk (born 9 April 1937, in Mashhad), also spelled Zarrin-Kelk, also known as Noori or Nouri, is an Iranian animator, concept artist, editor, graphic designer, illustrator, layout artist, photographer, script writer, educator, and sculptor.

Biography
He studied pharmacy at Tehran University and holds a PharmD. Then he studied animation film in the Belgium Royal Academy Of Fine Arts (Raoul Servais) from 1969 till 1972.

Zarrinkelk founded the first school of Animation, which later merged with the prestigious faculty of fine art of Tehran University. Zarrinkelk continued being a professor of animation and graphic arts well into his retirement age.

Since 1971, Zarrinkelk has been Jury member of various international animation festivals and illustration biennials.

Zarrinkelk was elected as the president of ASIFA (Association International du Film d'Animation) by his peers in 2003.

Zarrinkelk is known as the father of animation of Iran.

Influence
The art of animation as practised in modern day Iran started in 1950s. Iran's animation owes largely to Noureddin Zarrinkelk. Zarrinkelk was instrumental in founding the Institute for Intellectual Development of Children and Young Adults (IIDCYA) in Tehran in collaboration with the late father of Iranian graphics Morteza Momayez and other fellow artists like Farshid Mesghali, Ali Akbar Sadeghi and Arapik Baghdasarian, among others.

Education
Puppet Film; "Jiri Trnka" Studios; Prag 1975
Animation Film; "Royal Academy Of Fine Arts" Belgium 1969-1972
Miniature (Persian Traditional Painting) School; Tehran 1950's
PhD Pharmacy; Tehran University 1955-1962

Films
In the U.N.; Writer, Designer & Director (Under Production)
Pood; Writer, Designer & Director 2000
Identity (For UNICEF); Writer, Designer & Director 1999
Moscow; (Mouse & Cow) Writer, Designer & Director 1998
Sinbad; (Full length animated feature) Stylist, Director 1987-1991 (Hollywood)
Super Powers; Writer, Designer & Director 1982
A Way To Neighbor; Writer, Designer & Director 1978
Prince Amir-Hamzeh; Writer, Designer & Director 1977
The Mad, Mad, Mad World; Writer, Designer & Director 1975
Atal-Matal; Writer, Designer & Director 1974
Association Of Ideas; Writer, Designer & Director 1973
Philipo and a Train from Hong Kong; Director 1971 (Belgium)
A Playground for Baboush; Writer, Designer & Director 1971 (Belgium)
Duty, First; Designer & Director 1970 (Belgium)

Publications
Rumi's Stories, Illustrations (under Publication)
Prince Arsalan, Illustrations 2005
Mullah Nasruddin, Illustrations 2005
The Elephant and the Ant, Text & illustration 2005
In the U.N.; Text & Illustration 2005
From the waters; Text & Illustration 1996
Multi-Job Factory; Text & Illustration 1988
A-B-Zoo; Text & Illustration 1986
Medical Publications (700 Title); Design & Illustration 1984-1985
If I were God; Text & Illustration 1983
When I was a Kid; Text (Illustrations by Zarrinkelk Junior) 1981
Story of the Silk Worm; Text & Illustrations 1979
Cyrus the King; Illustrations 1977
Albino and the Princess; Illustrations 1976
Folk Tales From Asia; Issue 1-3 Illustrations 1975
New Year's Day and the Kites; Illustrations 1974
Story of the Carpet Flowers; Illustrations 1973
Albini and the Sphinx; Illustrations 1972
The Crows; Illustrations 1968
Hero "Amir-Hamzeh"; Illustrations 1967
The Myth of the Sphinx; Illustrations 1965
Iran, Crossroad of Caravans; Illustrations 1964
Text Book For Schools (Grade 1 to 4); Illustrations 1960-1970
Various Newspapers; Graphics, Illustrations, Caricatures 1950-1960

Other activities
President of ASIFA international Association of Animated Film since November 2003
Member of the board of directors of ASIFA* International, 1988–2000
Founder and President of ASIFA* Iran since 1986
Founder and Teacher of Animation, Post Graduate School, "Farabi" Art University, Tehran 1977-1996
Founder and Teacher of the first Animation School, Tehran 1974-1977
Member of ASIFA International since 1971
Jury Member of various international animation festival and illustration Biennales since 1975

Awards
 Permanent resident, Association International du Film d'Animation.
 Hans Christian Andersen Life Achievement for children books
 Jewell of the Century, Annecy International Film Festival, France 2000, for "The Mad, Mad, Mad World"
 Collection Tokyo Museum of Illustration, Japan 2000, for "Mullah Nasruddin"
 Jury's special award Tehran International Biennial, Iran 1999, for "Mullah Nasruddin"
 Jury's special award Tehran International Film Festival, Iran 1989, for "Supper Powers"
 Special Mention, Bologna Book Exhibition, Italy 1987, for "A-B-Zoo"
 Diploma Of Honor, Hans Christian Andersen Jury For Lifetime Achievement 1984
 Diploma of Honor, Giffoni International Film Festival, Italy for "Prince Hamzeh" 1978
 Diploma Of Honor, Paris International Short Film Festival for "the Mad, Mad, Mad World" 1977
 First Prize for Subject, Oberhausen International Film Festival 1977, for "the Mad, Mad, Mad World" 1977
 Plate of Honour, "Cairo International Film Festival" Egypt for "the Mad, Mad, Mad World" 1977
 Silver Prize, Espinho International Film Festival, Portugal, for "the Mad, Mad, Mad World" 1977
 Diploma of Honor, Chicago International Film Festival 1976
 First Prize for Subject, Saloniki Film Festival, Greece, for "the Mad, Mad, Mad World" 1977
 Diploma of Honor, San Francisco International Film Festival, for Association of Ideas 1975
Best Book of the year, "IBBY Iran", for "When I was a kid" 1975
 Prix Clothide Coupie, Belgium National Film Festival 1973, for "Duty, First"
 Prize for Schools, Annecy International Film Festival, France, 1969, for "Duty, First"
Golden Apple, Biennial of Illustration Bratislava, Slovakia 1971, for "The Crows"
Best Book of the year, "UNESCO International", Tokyo, Japan 1970, for "The Crows"
Best Book of the year, "UNESCO Iran", for "The Crows" 1970
Plate of Honor, IBBY Iran, for "Myth of the Sphinx" 1969

Notes

See also
Iranian modern art
History of Iranian animation
Famous names in animation
History of animation

External links
 Official website (archive)

1937 births
Animation educators
International Animated Film Association
Iranian animated film directors
Iranian animators
Living people
People from Mashhad
University of Tehran alumni
Academic staff of the University of Tehran


text:
Станіслаус Коберський (, 15 листопада 1910, Дюссельдорф — 18 листопада 1972, там само) — німецький футболіст, що грав на позиції нападника за клуб «Фортуна» (Дюссельдорф), а також національну збірну Німеччини.

Чемпіон Німеччини.

Клубна кар'єра

У футболі дебютував 1931 року виступами за команду «Фортуна» (Дюссельдорф), кольори якої і захищав протягом усієї своєї кар'єри гравця, що тривала цілих двадцять років. За цей час виборов титул чемпіона Німеччини.

Виступи за збірну
1931 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Німеччини. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 11 років, провів у її формі 26 матчів, забивши 9 голів.

У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1934 року в Італії, де зіграв з Бельгією (5-2), зі Швецією (2-1), з Чехословаччиною (1-3), а в переможному матчі за третє місце з Австрією (3-2) не полі не з'явився.

Помер 18 листопада 1972 року на 63-му році життя у місті Дюссельдорф.

Титули і досягнення
  Чемпіон Німеччини (1):
«Фортуна» (Дюссельдорф): 1933
 Бронзовий призер чемпіонату світу: 1934

Примітки

Посилання

німецькі футболісти
Гравці збірної Німеччини з футболу
Футболісти «Фортуни» (Дюссельдорф)
Поляки Німеччини

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Бурже () насеље је и општина у Француској у региону Париски регион, у департману Сена Сен Дени која припада префектури Бобињи.

По подацима из 2011. године у општини је живело 14.978 становника, а густина насељености је износила 7200,96 становника/-{km²}-. Општина се простире на површини од 2 -{km²}-. Налази се на средњој надморској висини од 45 метара (максималној 48 -{m}-, а минималној 38 -{m}-).

Демографија

График промене броја становника у току последњих година

Види још
 Списак општина у департману Сена Сен Дени

Референце

Спољашње везе

 База података: -{Insee}-
 https://web.archive.org/web/20061124014855/http://www.spotimage.fr/html/_66_156_870_.php
 http://www.atlas-patrimoine93.fr/accueil.php

Департман Сена Сен Дени у Француској
Википројект географија/Насеља у Француској


text:
Biografia
Era figlio di Feltrino (?-1385 ca.) e di una donna della dinastia dei Manfredi.

Nel testamento dello zio Selvatico del 20 febbraio 1393 venne chiamato con i fratelli Niccolò e Guido come coerede di Rubiera.

Discendenza
Sposò Bernardina Lambertini, figlia di Egano Lambertini di Bologna, ed ebbero due figli:
 Feltrino (?-1456), letterato
 Carlo (?-1439 ca), vescovo di Modena

Note

Bibliografia

Matteo


text:
Park Narodowy Alp Wapiennych () – park narodowy w środkowej części Austrii w Północnych Alpach Wapiennych, utworzony w 1997 roku. Obszary w parku objęto konwencją ramsarską (site no 1371) w 2004 roku.

Opis
Park narodowy Alp Wapiennych został utworzony w 1997 roku na powierzchni 16 099 ha. W 2001 roku park powiększono do 18 400 hektarów, a w 2003 roku do 20 856 hektarów. Obszary leżące w parku objęto 2 lutego 2004 roku ochroną w ramach konwencji ramsarskiej.

Park położony jest w Północnych Alpach Wapiennych w kraju związkowym Górna Austria. Siedziba parku znajduje się w Molln, centrum dla odwiedzających mieści się również w Reichraming.

Tereny parku leżą na wysokości od 385 m n.p.m. do najwyższego punktu parku Hoher Nock o wysokości 1963 m n.p.m.

Istnieją tutaj liczne systemy jaskiniowe, m.in. odkryty w 1999 roku Klarahöhle o długości 23 018 m. W parku znajduje się około 470 km strumieni i 800 źródeł.

Flora
Na terenie parku stwierdzono występowanie ponad 920 gatunków roślin. Około 4/5 powierzchni parku porastają lasy, z których najpowszechniejsze są lasy bukowe i świerkowo-jodłowo-bukowe.

W 2019 roku odkryto w parku najstarszy w Europie buk, którego najstarsze słoje pochodzą z 1474 roku. Drzewo to ma 20 metrów wysokości i średnicę 73 centymetrów.

Fauna
Ssaki

Na terenie parku potwierdzono występowanie 43 gatunków ssaków, można tu spotkać wydrę europejską (Lutra lutra), rysia euroazjatyckiego (Lynx lynx), niedźwiedzia brunatnego (Ursus arctos) oraz różne gatunki nietoperzy: mopka zachodniego (Barbastella barbastellus), nocka Bechsteina (Myotis bechsteinii), nocka orzęsionego (M. emarginatus), nocka dużego (M. myotis), podkowca małego (Rhinolophus hipposideros).

Ptaki

Występują tu gatunki ptaków takie jak: trzmielojad zwyczajny (Pernis apivorus), sokół wędrowny (Falco peregrinus), orzeł przedni (Aquila chrysaetos), gadożer zwyczajny (Circaetus gallicus), jarząbek zwyczajny (Tetrastes bonasia), głuszec zwyczajny (Tetrao urogallus), cietrzew zwyczajny (Lyrurus tetrix), pardwa górska (Lagopus muta) (w rejonie szczytu Hoher Nock), dzięcioły: zielonosiwy (Picus canus), czarny (Dryocopus martius), białogrzbiety (Dendrocopos leucotos), trójpalczasty (Picoides tridactylus); sóweczka zwyczajna (Glaucidium passerinum), włochatka zwyczajna (Aegolius funereus), puchacz zwyczajny (Bubo bubo), muchołówka mała (Ficedula parva) i białoszyja (F. albicollis), świstunka górska (Rhadina bonelli), pluszcz zwyczajny (Cinclus cinclus), pliszka górska (Motacilla cinerea), jaskółka skalna (Ptyonoprogne rupestris), pomurnik (Tichodroma muraria), płochacz halny (Prunella collaris), gąsiorek (Lanius collurio), pleszka zwyczajna (Phoenicurus phoenicurus), wieszczek (Pyrrhocorax graculus), skowronek zwyczajny (Alauda arvensis), świergotek łąkowy (Anthus pratensis), muchołówka żałobna (Ficedula hypoleuca), słonka zwyczajna (Scolopax rusticola), bocian czarny (Ciconia nigra), siniak (Columba oenas), lelek zwyczajny (Caprimulgus europaeus).

Gady

Z gadów w parku występuje 7 gatunków: wąż Eskulapa (Zamenis longissimus), jaszczurka żyworodna (Zootoca vivipara), padalec zwyczajny (Anguis fragilis), gniewosz plamisty (Coronella austriaca), żmija zygzakowata (Vipera berus), zaskroniec zwyczajny (Natrix natrix) i jaszczurka zwinka (Lacerta agilis).

Przypisy

Alp Wapiennych
Obszary Ramsar w Austrii
Górna Austria
Hasła utworzone w ramach Tygodni Tematycznych 2019


text:
Space Odyssey – Mission zu den Planeten ist ein fiktionaler BBC-Dokumentarfilm über eine bemannte Reise durch das Sonnensystem.

Inhalt
Unter der Federführung der CSA, der ESA, der NASA und Roskosmos wurde das 1,7 km lange Raumschiff Pegasus gebaut. Das mit einem Nuklearantrieb und Solarpaneelen betriebene Schiff soll die fünfköpfige Mannschaft zur Venus, zum Mars, zum Jupiter-Mond Io und zum Saturn bringen, danach soll entschieden werden, ob die Reise weiter zum Pluto geht oder ob die Crew zur Erde zurückkehrt.

Die Mannschaft besteht aus dem US-amerikanischen Missionsleiter Tom Kirby, dem russischen Flugingenieur Yvan Grigorev, dem britischen Arzt John Pearson, der kanadischen Geologin Zoë Lessard und der britischen Exobiologin Nina Sulman.

Nach 41 Tagen erreicht die Pegasus die Venus, Grigorev und Lessard setzen mit der Landefähre Orpheus in der Nähe der 1983 gelandeten Venera 14 Raumsonde auf. Während die Kanadierin an Bord bleibt, legt Grigorev ein Netzwerk für Seismografische Messungen und nimmt Bodenproben.

Am 117. Tag der Expedition gelangt die Pegasus in einen Marsorbit. Missionsleiter Kirby, Pearson und Sulman landen mit der Fähre Ares in der Nähe des Valles Marineris, um mithilfe eines Roboters nach Wasser und Anzeichen von Leben zu suchen. Aufgrund einer Sonneneruption und eines Staubsturms muss die Mannschaft die Experimente unterbrechen und mehrere Tage in der Raumfähre verbringen. Nach 20 Tagen kehrt Ares zur Pegasus zurück.

Um zu den äußeren Planeten zu gelangen, fliegt das Raumschiff an der Sonne und am Merkur vorbei. Um sich vor der Strahlung besser zu schützen, generiert die Pegasus ein eigenes Magnetfeld. Als es beim Durchqueren des Asteroidengürtels – aufgrund einer Fehleinschätzung der Missionskontrolle – fast zu einer Kollision kommt, ist die Stimmung am Nullpunkt.

Vor dem Eintritt in das Jupitersystem am 411. Tag der Mission, werden beide Solarpaneele abgeworfen, da sie aufgrund der Entfernung zur Sonne nicht mehr genügend Energie liefern können.
Mit der Raumfähre Hermes landet Zoë Lessard auf dem Mond Io, sie muss aber aufgrund der hohen Strahlungsbelastung die Erforschung eines Vulkankraters abbrechen und ohne Materialproben zurückfliegen.
Mit einer unbemannten Sonde gelingt es, Bohrproben vom Mond Europa zurück zur Pegasus zu bringen.

Die 10-monatige Reise zum Saturn wird vom Gesundheitszustand des Bordarztes John Pearson geprägt. Aufgrund hoher Strahlenbelastungen hat sich bei ihm Lymphdrüsenkrebs gebildet. Der Arzt verzichtet auf eine Chemotherapie, da seine Ausscheidungen die Wasseraufbereitungsanlage des Schiffes überlasten würden und so auch das Trinkwasser der anderen Crewmitglieder kontaminieren würde.
Eine Sonde, die den Mond Titan untersuchen soll, versagt, ohne die gewünschten Daten zu liefern. Am 803. Tag der Mission stirbt der Bordarzt John Pearson. Seine Leiche wird in der Cassinischen Teilung bestattet. Die Mannschaft beschließt, die Mission fortzuführen und nimmt Kurs auf den Pluto.

Tom Kirby und Yvan Grigorev landen am 1372. Tag der Mission mit der – nach dem Forscher Clyde Tombaugh benannten – Fähre Clyde auf dem Pluto. Nachdem sie sechs Teleskope zur Erforschung erdähnlicher Planeten errichtet haben, legen sie eine Gedenktafel für alle Menschen, die bei der Erforschung des Weltraums ums Leben kamen, nieder. Grigorev spricht die Worte von Konstantin Eduardowitsch Ziolkowski: "Die Erde ist die Wiege der Menschheit, aber der Mensch kann nicht ewig in der Wiege bleiben."

Auf dem Rückweg zur Erde versucht die Crew auf einem Kometen Gesteinsproben zu nehmen, muss die Operation aber abbrechen. Nach 2241 Tagen kehren die vier Forscher zur Erde zurück.

Weblinks

 Englische Informationen zur Serie

Dokumentarfilm
Filmtitel 2004
Fernsehserie (Vereinigtes Königreich)
Miniserie
Computeranimationsserie
Informationssendung (Fernsehen)
Dokumentarreihe
Mars im Film


text:
Thanyaburi (ธัญบุรี) est une ville de Thaïlande, située dans la Province de Pathum Thani, au nord de Bangkok.

Voir aussi
 Dream World, parc d'attractions situé à Thanyaburi

Ville en Thaïlande


text:
Michael Taube (Łódź, Rússia, 13 de març, 1890 - Tel Aviv, Israel, 23 de febrer, 1972) fou un director d'orquestra israelià d'origen polonès.

Biografia
Va néixer d'Elijah i Ida, filla de Yehuda Krish a Lodz, Rússia, en una família musical. El seu pare era músic, el seu avi patern era violinista i el seu avi patern era un reconegut pianista i director d'orquestra. Als set anys, el seu pare li va ensenyar violí, i després va afegir piano, trompeta, violoncel, viola i contrabaix. Va entrar a l'orquestra del seu pare, va començar a actuar com a pianista als 15 anys i poc després va començar a ensenyar piano. Després de completar la primària i el gimnàs a la seva ciutat, ell i el seu germà gran Leon van marxar cap a Alemanya el 1910, on el 1911 va començar a assistir al conservatori de Leipzig. Allà va estudiar piano, harmonia i teoria de la música. L'any següent va passar breus períodes a Frankfurt, Anglaterra, Hagen i Duisburg i va arribar a Colònia a principis de 1914. Allà va estudiar piano, composició i orquestració. Després de l'esclat de la Primera Guerra Mundial, va haver de deixar els seus estudis perquè era un polonès i, per tant, estava prohibit viure a la ciutat de Colònia, la qual cosa era considerada una destinació estratègica. Es va traslladar a prop de Bad Goodesberg i va trobar un lloc com a director d'orquestra. Paral·lelament va exercir de pianista i violoncel·lista i després va guanyar un lloc de direcció a l'Orquestra Municipal de Boone. El 1917 va començar a ensenyar piano al conservatori de Bonn.

Al final de la guerra va reprendre els seus estudis a Colònia i va estudiar direcció amb Herman Avendras. El 1923, seguint la recomanació de Leo Blech, va ser acceptat com a cuidador a l'Òpera de Berlín. Allí va conèixer el director Bruno Walter i va col·laborar amb ell entre 1925-1929. El 1926 va establir una moderna orquestra de cambra i cor a Berlín. També va organitzar concerts, va actuar com a director convidat en teatres d'òpera i sales de concerts a tota Alemanya i va organitzar esdeveniments musicals en benefici d'establiments jueus i sionistes. Taube també va compondre música per a violí, piano, cor i orquestra. El 1929 es va casar amb la soprano Elsa Juelich.

Quan els nazis van arribar al poder, va fundar l'orquestra "Jewish Culture Society" a Berlín i va exercir de director d'orquestra. El 1934, per primera vegada en deu sèries de deu concerts, el primer dels quals va arribar el 16 de desembre de 1934, va tenir un gran èxit. Després d'ella, va tornar a Alemanya el maig de 1935, va liquidar allí els seus negocis i va immigrar a Israel i es va establir a Tel Aviv.

A la temporada 1936-37 va dirigir l'orquestra Israel i durant la Segona Guerra Mundial, quan l'orquestra no va poder portar directors de països estrangers, ell i Georg Singer van compartir la direcció de tots els concerts. Entre altres coses, Taube va realitzar concerts davant soldats aliats a Egipte. En els anys de la postguerra va dirigir orquestres a Europa, però va rebutjar regularment les invitacions a orquestres a l'estranger, i el 1957 va tornar a Alemanya per primera vegada a la Filharmònica de Berlín.

El 1936, amb la seva dona Elsa Julich-Taube, va fundar el "Conservatori Michael Taube" a Tel Aviv. La majoria dels professors del Conservatori eren els orquestres. Taube va impartir moltes assignatures, incloses piano, harmonia, història de la música, música de cambra i direcció, a més de dirigir un estudi d'òpera, orquestra i cor d'estudiants. Elsa Julich-Taube va fer classes de cant.

El 1955, Michael Taube va establir l'Orquestra de "Cambra Ramat Gan" i la va dirigir durant diversos anys. El 1962, Taube va encarregar la "Bach Suite" de Menachem Avidom per a la "Companyia Israeliana Bach" que dirigia. La peça va ser interpretada per la "Israel Voice Orchestra". Yosef Tal va compondre per a Taube i l'orquestra Ramat Gan "Saul in Ein Dor" (1955), destinada només a la interpretació de concerts. També va ser convidat Yizhak Sadai per a l'Orquestra Ramat Gan per la seva obra "Richkar Symphony" (1957).

L'estiu de 1964, la seva dona Elsa va morir i Taube restà vidu. Després es va tornar a casar, amb Raquel. Taube va morir el 1972 d'un atac de cor a prop dels 82 anys. Va deixar la seva dona Rachel. Enterrat al cementiri de Kiryat Shaul, al costat de la seva primera esposa Elsa.

La finca de Taube va ser lliurada a l'Arxiu de Música israeliana de la universitat de Tel Aviv.

Referències
 https://peoplepill.com/people/michael-taube/

Bibliografia
 'Taube Michael' a: Who's Who in Israel, 1961, pàg. 164.
 "Taube Michael", a: Who's Who in World Jewry, vol. 2, 1965, pàg. 982.

Notes a peu de pàgina
 El contingut d'aquesta pàgina prové de l'article de Wikipedia. El contingut està disponible sota la llicència CC BY-SA 4.0.

Directors d'orquestra israelians
Compositors israelians
Persones de Łódź
Alumnes del Conservatori de Leipzig
Morts a Tel Aviv
Directors d'orquestra polonesos
Compositors polonesos


text:
Кубок Либертадорес 2018 (, ) — 59-й розыгрыш Кубка Либертадорес, главного международного клубного футбольного турнира Южной Америки, который проводится под эгидой КОНМЕБОЛ и должен был пройти с 22 января по 28 ноября 2018 года, однако сроки финальных матчей неоднократно переносились. В итоге из-за футбольных хулиганов впервые в истории ответная финальная игра прошла на территории Европы — в столице Испании Мадриде. Обладателем главного трофея в четвёртый раз в истории стал «Ривер Плейт», который по сумме двух матчей сумел обыграть своих самых принципиальных соперников — «Боку Хуниорс» — в первом в истории аргентинском финале и первом Суперкласико на таком уровне.

Титульным спонсором турнира с 2013 года является корпорация по производству автомобильных шин Bridgestone, подписавшая контракт с КОНМЕБОЛ на пять лет. Победитель турнира примет участие в Рекопе Южной Америки 2019 и клубном чемпионате мира 2018.

Участники

Жеребьёвка
Жеребьёвка квалификационных этапов и группового этапа состоялась 20 декабря 2017 года в 20:00 (UTC−3), в конференц-центре КОНМЕБОЛ в парагвайском городе Луке.

Сортировка команд проводилась на основании Рейтинга клубов КОНМЕБОЛ. В скобках указано место команды в данном рейтинге. Сеяные команды будут проводить ответную встречу дома.

Для Третьего квалификационного этапа жеребьёвка не проводилась. Команды сыграют стыковые матчи за выход в Групповой этап по следующей сетке:
 Победитель пары C1 Второго этапа — Победитель пары C8 Второго этапа
 Победитель пары C2 Второго этапа — Победитель пары C7 Второго этапа
 Победитель пары C3 Второго этапа — Победитель пары C6 Второго этапа
 Победитель пары C4 Второго этапа — Победитель пары C5 Второго этапа

Расписание
Ниже представлено расписание турнира. Матчи Первого квалификационного раунда играются по понедельникам и пятницам, вместо обычных для турнира вторника, среды и четверга.

Первый квалификационный этап

|}

Второй квалификационный этап

|}

Третий квалификационный этап

|}

«Хорхе Вильстерманн» и «Банфилд» в качестве лучших проигравших команд в Третьем квалификационном этапе отправились в ЮАК-2018.

Групповой этап
Четыре победителя Третьего квалификационного этапа присоединятся к 28 командам, напрямую прошедшим во второй этап. 32 команды поделены на восемь групп по четыре команды.

Команды в каждой группе сыграют друг с другом по двухкруговой схеме с матчами дома и в гостях. В случае равенства очков победитель определяется по следующим критериям:
 Разница забитых и пропущенных мячей;
 Количество забитых мячей;
 Количество мячей, забитых в гостях;
 Место в рейтинге КОНМЕБОЛ.

Две лучшие команды из каждой группы проходят в 1/8 финала Кубка Либертадорес. Восемь команд, занявших третьи места в группах, проходят в основной раунд (1/16 финала) Южноамериканского кубка 2018.

Названия групп с 2018 года изменились — вместо нумерации от 1 до 8 группам присвоены буквенные обозначения — от A до H согласно латинскому алфавиту.

Группа 1

Группа 2

Группа 3

Группа 4

Группа 5

Группа 6

Группа 7

Группа 8

Плей-офф

1/8 финала

1/4 финала

1/2 финала

Финал

|}
Первый матч

Ответный матч

Бомбардиры
  Мигель Борха ( Палмейрас) — 9 голов
  Вильсон Морело ( Индепендьенте Санта-Фе) — 9 голов
  Жадсон ( Коринтианс) — 6 голов

Примечания

Ссылки
 CONMEBOL Libertadores 2018, CONMEBOL.com


text:
Joué-du-Bois és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 438 habitants.

Demografia

Població
El 2007 la població de fet de Joué-du-Bois era de 438 persones. Hi havia 168 famílies de les quals 52 eren unipersonals (32 homes vivint sols i 20 dones vivint soles), 52 parelles sense fills i 64 parelles amb fills.

La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

Habitants censats

Habitatges
El 2007 hi havia 257 habitatges, 175 eren l'habitatge principal de la família, 62 eren segones residències i 19 estaven desocupats. Tots els 250 habitatges eren cases. Dels 175 habitatges principals, 140 estaven ocupats pels seus propietaris, 31 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 4 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 16 en tenien dues, 38 en tenien tres, 49 en tenien quatre i 71 en tenien cinc o més. 153 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 86 habitatges hi havia un automòbil i a 71 n'hi havia dos o més.

Piràmide de població
La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:

Economia
El 2007 la població en edat de treballar era de 271 persones, 190 eren actives i 81 eren inactives. De les 190 persones actives 179 estaven ocupades (100 homes i 79 dones) i 11 estaven aturades (6 homes i 5 dones). De les 81 persones inactives 26 estaven jubilades, 38 estaven estudiant i 17 estaven classificades com a «altres inactius».

Ingressos
El 2009 a Joué-du-Bois hi havia 173 unitats fiscals que integraven 436 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 15.102 €.

Activitats econòmiques
Dels 12 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses alimentàries, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 2 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa financera, 1 d'una empresa immobiliària i 2 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».

Dels 5 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola, 1 fusteria, 1 perruqueria i 2 restaurants.

L'únic establiment comercial que hi havia el 2009 era una fleca.

L'any 2000 a Joué-du-Bois hi havia 41 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 1.584 hectàrees.

Equipaments sanitaris i escolars
El 2009 hi havia una escola elemental integrada dins d'un grup escolar amb les comunes properes formant una escola dispersa.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

 Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Joué-du-Bois a l'INSEE.
 Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Joué-du-Bois a l'INSEE
 France par commune  Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.

Municipis de l'Orne


text:
Braco de Ariège  (), é uma raça de cão de caça e aponte originária da França. De origem não precisa embora também não remota, é dito que estes caninos são fruto dos cruzamentos entre o perdigueiro de Burgos e o braco italiano, para serem usados por caçadores em regiões do país. Cruzada artificialmente na década de 1920 para adquirir leveza e energia, foi quase extinta durante a Segunda Guerra Mundial, sendo revitalizada décadas mais tarde. Raro fora da nação europeia, apresenta-se como animal de porte médio, com pelagem curta e branca manchada em marrom ou laranja na altura da cabeça e orelhas; pode chegar a medir até 67 cm na altura da cernelha.

Ver também
 Outras raças

Bibliografia

Ligações externas

Cães apontadores
Raças de cães originárias da França


text:
Thryptomene mucronulata är en myrtenväxtart som beskrevs av Porphir Kiril Nicolai Stepanowitsch Turczaninow. Thryptomene mucronulata ingår i släktet Thryptomene och familjen myrtenväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Myrtenväxter
mucronulata


text:
Prvu A hrvatsku rukometnu ligu za žene za sezonu 1995./96. je četvrti put zaredom osvojila ekipa Podravka iz Koprivnice.

Sustav natjecanja
U ligi je sudjelovalo 12 klubova koji su odigrali dvokružno prvenstvo (22 kola).

Ljestvica

Povezani članci
 1. B HRL za žene 1995./96.
 2. HRL za žene 1995./96.
 Hrvatski rukometni kup za žene 1995./96.

Izvori
 F. Kramer, D. Pinević: Hrvatski rukomet = Croatian Handball, Zagreb, 2009.

1995-96
ž-1A


text:
Świat Szkła – czasopismo budowlane, dotyczące branży szklarsko-okiennej, przeznaczone głównie dla fachowców. Wydawany od 1996 roku. Początkowo kwartalnik, obecnie miesięcznik. Wydawcą jest Euro-Media Sp. z o.o.

W piśmie opisywane są:
 metody produkcji i obróbki szkła,
 przykłady zastosowania,
 wyniki badań laboratoryjnych,
 sprawozdania z fachowych konferencji i wystaw.

Część artykułów jest tłumaczona z niemieckiego pisma o podobnym profilu , z którym Świat Szkła współpracuje.

Czasopisma architektoniczne
Czasopisma w języku polskim
Czasopisma wydawane od 1996
Kwartalniki w Polsce
Miesięczniki w Polsce
Prasa w Warszawie


text:
Kostel svaté Kateřiny stojí v Lázních svaté Kateřiny, části Počátek. Okolo prochází trasy dvou naučných stezek – NS Otokara Březiny a NS K pramenům Počátek. Nedaleko kostela stojí kaple sv. Kateřiny. Od roku 1963 je kostel chráněn jako kulturní památka.

Historie
Kdy byl kostel postaven, není známo. Poprvé je zmiňován roku 1553 a jeho vznik podle všeho souvisí se vznikem lázní a výskytem léčivých pramenů u Počátek. Na jeho výstavbu zřejmě finančně přispívali poutníci. Po třicetileté válce spadal pod kostel sv. Jana Křtitele v Počátkách. V roce 1730 prošel barokní přestavbou, která byla připisována Kiliánu Ignáci Dientzenhoferovi. Autorem však ve skutečnosti je zřejmě Václav Špaček. V letech 1835–1837, 1863–1864 a 1874 prošel řadou rekonstrukcí. V roce 1887 prošla opravou střecha, při které došlo k nálezu destičky z roku 1587. Další opravy, spojené se stavebně-historickým průzkumem, proběhly v letech 1996 a 2001. Kostel obklopoval hřbitov, z něhož se dochovala dvojice hrobů.

Program záchrany architektonického dědictví
V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v letech 1995-2014 na opravu památky čerpáno 4 930 000 Kč.

Reference

Externí odkazy

 kostel sv. Kateřiny, hrady.cz
 Resort Svatá Kateřina

Kateřiny
Počátky
Kateřiny Počátky
Kateřiny (Počátky)
Kulturní památky v okrese Pelhřimov


text:
Exitância luminosa é a grandeza usada para determinar uma quantidade qualquer a partir de uma superfície plana de um metro quadrado de área que emite um quantidade de fluxo luminoso de um lúmen.

Óptica
Grandezas físicas


text:
Pia Kästner, född 29 juni 1998 i Eisenhüttenstadt, Tyskland är en volleybollspelare (passare) som spelar med Schweriner SC och landslaget.

I sin ungdom spelade Pia Kästner för VSB Eisenhüttenstadt och SC Potsdam. Från 2013 till 2017 spelade hon med det tyska förbundslaget VC Olympia Berlin, först i 2. Volleyball-Bundesliga och senare i Volleyball-Bundesliga. Därefter bytte hon till tyska topplaget Allianz MTV Stuttgart som hon stannade hos till 2021. Därefter följde en säsong i franska ASPTT Mulhouse innan hon återvände till Tyskland för spel med SSC Palmberg.

Med juniorlandslaget kom hon sexa vid U18-VM 2015 i Peru och femma vid U19-EM 2016. Med seniorlaget har hon kommit femma vid EM 2019 och elva vid  EM 2021.

Referenser

Noter

Födda 1998
Levande personer
Kvinnor
Tyska idrottare under 2000-talet
Tyska volleybollspelare
Volleybollspelare i SSC Palmberg Schwerin
Volleybollspelare i ASPTT Mulhouse
Volleybollspelare i Allianz MTV Stuttgart
Volleybollspelare i VC Olympia Berlin
Idrottare från Brandenburg
Personer från Eisenhüttenstadt


text:
What Can I Say è un singolo del gruppo musicale svedese Dead by April pubblicato nel 2009.

Tracce

Note


text:
Шевче́нко Григо́рій Іва́нович (  —  ) — батько Тараса Григоровича Шевченка.

Життєпис
Влітку 1802 року одружився з моринською дівчиною Катериною Якимівною Бойко.

Подружжя мешкало у провулку Могильних в селі Керилівка Звенигородського повіту Київської губернії, у хаті батька Григорія — Івана Шевченка.

Тут народилися:
 Катерина ( — близько 1848);
 Параска (1805—1807);
 Марія (1807—1810).

В 1810 році переселилося до села Моринці Звенигородського повіту. У цьому селі жив батько Катерини — Яким Бойко, але родина Шевченків оселилася не в тестя, а окремо, у дворі кріпака Колесника (по вуличному — Копій), садиба якого пустувала, бо самого господаря за непослух панові заслано до Сибіру.

Тут народилися діти:

 Микита ( — † бл. 1870);
 Єфимія (1813—1815).
 Тарас ( — † ).

Наприкінці 1815 родина Григорія Шевченка повернулася до Керелівки в хату Івана Шевченка, потім — у хату, куплену в П. Тетерюка; з 1817 родину записано в книгах кирилівської церкви. 1822 віддав Тараса Шевченка у навчання до дяка Павла Рубана.

Тут народилися діти:
 Ярина  — † 1865);
 Марія ( — † 1846);
 Йосип ( — † бл. 1878).

 року від тяжкої праці й злиднів померла дружина Катерина.

 року батько одружився вдруге з удовою Оксаною Бойко-Терещенко (двоюрідною сестрою Катерини), в якої вже було троє дітей.

Від другого шлюбу народилась сестра:
 Марія ( — † 1825).
Чумакував, а також возив панську пшеницю до Одеси, Києва та ін. міст. У мандрівки брав із собою Тараса. Про одну з таких подорожей Шевченко згадав у повісті «Наймичка».

Пізньої осені 1824 року у непогоду він застудився у дорозі, занедужав. Коли його привезли до Керелівки, геть зліг.

Перед смертю батько залишив відоме передбачення: «Синові Тарасу із мого хазяйства нічого не треба, він не буде абияким чоловіком: з його буде або щось дуже добре, або велике ледащо; для його мов наслідство або нічого не буде значить, або нічого не поможе». Господарювання в домі доручив старшому синові Микиті.

Примітки

Джерела
 ГРИГОРІЙ ІВАНОВИЧ ШЕВЧЕНКО
 Три Марії — три сестри. Рідні

Посилання

Родина Тараса Шевченка


text:
, o   in breve, significa letteralmente "grande fortuna" ed è un dolce giapponese composto da un piccolo mochi (dolce di riso glutinoso), farcito di ripieno dolce, di solito "anko", pasta dolcificata a base di fagioli rossi azuki.

Preparazione
Il Daifuku esiste in varie forme. La più comune è il mochi (pasta di riso dolce) di colore bianco, verde pallido o rosa pallido, farcito di anko (pasta dolce di fagioli rossi). Si trovano di solito in due formati, uno del diametro di circa 3 cm, l'altro grande quanto il palmo di una mano. Alcune versioni contengono pezzi di frutta interi, misture di frutta e anko o pasta di melone. Quasi tutti i Daifuku sono coperti da un sottile strato superficiale di amido di mais o taro per impedire che si attacchino fra loro o alle dita. Alcuni sono ricoperti di zucchero a velo.

Storia
I Daifuku erano chiamati originariamente , ossia dolce di riso dalla pancia gonfia, per il caratteristico ripieno. Più tardi il nome fu cambiato in , ossia dolce di riso dalla grande pancia. Essendo poi la pronuncia di "pancia" e "fortuna" la stessa in giapponese , il nome fu cambiato successivamente in  con il significato di "dolce di riso della grande fortuna", assimilandolo quindi a un portafortuna.

Verso la fine del diciottesimo secolo il Daifuku diventò popolare e si iniziò a mangiarlo tostato. Veniva usato anche come regalo in occasione di una cerimonia.

Varietà

 Risshun Daifuku (立春大福) è un daifuku collegato al Risshun, ossia il primo giorno di primavera giapponese.
  è una varietà conosciuta anche col nome di ; è un mochi all'aroma di artemisia (yomogi) il quale gli conferisce il caratteristico colore verde (infatti kusa significa erba).
  è una varietà inventata negli anni '80, che contiene fragola (Ichigo) e ripieno dolce, di solito anko, in un piccolo mochi rotondo. A volte per il ripieno si usano anche creme dolci. Dato che è a base di fragola, questo mochi solitamente viene mangiato in primavera. Molte pasticcerie affermano di aver inventato questa variante, quindi la sua origine è piuttosto vaga.
  è una marca di gelato di mochi prodotta dall'azienda Lotte.

Note

Voci correlate
Nuo Mi Zi

Altri progetti

Wagashi
Dolci a base di riso glutinoso
Dolci a base di fagioli


text:
La gara di gobbe maschile di freestyle dei XXIV Giochi olimpici invernali di Pechino si è svolta dal 3 al 6 febbraio 2022 al Genting Snow Park di Zhangjiakou.

Programma
Gli orari sono in UTC+7.

Risultati

Qualificazioni
Le prime 10 classificate del primo turno di qualificazione sono state ammesse direttamente alla finale. Le altre concorrenti sono state ammesse al secondo turno di qualificazione.

Primo turno
 QF — Qualificato al turno successivo
 DNF — Ritirato
 DNS — Non partito

Secondo turno
 QF — Qualificato per la finale
 DNF — Ritirato
 DNS — Non partito

Finale

Primo turno

Secondo turno

Terzo turno

Collegamenti esterni

Gobbe maschile


text:
Engraulis és un gènere de peixos teleostis que pertany a la família Engraulidae.

Aquesta família inclou diverses espècies d'aladrocs, seitons o anxoves.

Taxonomia
 Engraulis anchoita
 Engraulis australis
 Engraulis encrasicolus (, 1758)
 Engraulis eurystole
 Engraulis japonicus
 Engraulis mordax
 Engraulis ringens

Referències

Enllaços externs

 Valid species of the genus Engraulis. FishBase. Ed. Ranier Froese & Daniel Pauly. N.p.: FishBase, 2006.

Engràulids


text:
Serena-Lynn Geldof (Oostende, 2 maart 1997) is een Belgisch basketbalspeelster.

Ze volgde de sporthumaniora van het Koninklijk Atheneum Redingenhof Leuven en speelde bij de Kangoeroes Willebroek. Sinds 2014 is ze lid van het Belgisch nationaal basketbalteam, de Belgian Cats. Sinds 2016, als achttienjarige, speelt ze bij de Miami Hurricanes, de damesploeg van de Universiteit van Miami actief in de Atlantic Coast Conference, Division I van de NCAA.

Belgisch basketballer


text:
Júlia da Silva Bruhns (Paraty, 1851. augusztus 14. – Weßling, 1923. március 11.) német-brazil írónő. Johann Heinrich Mann lübecki szenátor és gabonakereskedő felesége, valamint Thomas Mann és Heinrich Mann írók édesanyja volt.

Élete
A római katolikus vallású Júlia a brazíliai Paratyban született Johann Ludwig Herman Bruhns német földműves és a brazil Maria Luísa da Silva lányaként, aki egy portugál bevándorló és egy dél-amerikai őslakos nő lánya volt. Júlia apjának több cukornádültetvénye volt Santos és Rio de Janeiro között. Édesanyja 28 évesen, amikor Júlia hatéves volt, szülés közben meghalt. Három testvére és egy nővére volt. Egy évvel anyja halála után apja úgy döntött, hogy visszaküldi gyermekeit Németországba. Lübeckben éltek, ahol Júliának élt a nagybátyja. Hatévesen Júlia még egy szót sem beszélt németül. Tizennégy éves koráig bentlakásos iskolában tanult, míg apja Brazíliában a gazdaság gondozásával foglalkozott.

1869-ben ment férjhez Thomas Johann Heinrich Mannhoz (1840–1891). Júlia 17, a férfi 29 éves volt. Öt gyermekük született: Heinrich (Luís), Thomas (Paulo), Julia (Elisabeth Therese/Lula; 1877–1927), Carla (Augusta Olga Maria; 1881–1910) és Viktor (Carl; 1890–1949).

1893-ban Júlia Münchenbe költözött a gyerekeivel. 1903 és 1906 között Augsburgban élt Viktorral. Aus Dodos Kindheit címmel önéletrajzi művet írt, amelyben leírta idilli gyermekkorát.

Mindkét lánya öngyilkos lett: Carla 1910-ben megmérgezte magát, Lula pedig 1927-ben akasztotta fel magát.

Júlia későbbi éveiben gyakran költözött, és többnyire szállodákban élt. A bajorországi Weßlingben, egy szállodai szobában halt meg, három fia vigyázott rá.

Emlékezete
Fiai, Heinrich és Thomas több könyvükben is általa ihletett karaktereket alkottak, utalva dél-amerikai származására és szenvedélyes művészi habitusára. Thomas Mann Júliát "portugál-kreol brazilként" jellemzi. A Buddenbrookban Gerda Arnoldsen és Toni Buddenbrook ihlette őt. A Doktor Faustusban Rodde szenátor felesége lett. A Tonio Krögerben ő volt az anya, Consuelo. A Halál Velencében a főszereplő, Gustav von Aschenbach anyjaként tűnik fel.

Jegyzetek

Fordítás

Források
 Életrajz
 Miskolci, Richard. Thomas Mann: Artista Mestiço. São Paulo: Annablume/FAPESP, 2003.
 Viktor Mann: Wir waren fünf. Bildnis der Familie Mann. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt  2001. .
 Barbara Hoffmeister: Familie Mann. Ein Lesebuch. Rowohlt 2001. .
 Hildegard Möller: Die Frauen der Familie Mann. Piper 2005. .
 Michael Stübbe: Die Manns. Genealogie einer deutschen Schriftstellerfamilie. Degener & Co, 2004, .
 In Ana in Venedig von João Silvério Trevisan, auch: Ana em Veneza, Ana in Venice (1994) ist Julia Mann (Dodó) eine der Protagonisten des Romans. BLT, Bergisch Gladbach 1999, .

Német írók
Német származású brazilok
Brazil származású németek
Mann-család (Lübeck)
1851-ben született személyek
1923-ban elhunyt személyek


text:
{{Infobox officeholder
| honorific-prefix =
| name = Harshvardhan Jadhav
| father = Raibhan Jadhav
| mother = Tejaswini jadhav
| image =
| spouse = Sanjana Jadhav|Danve]])<ref name="family">{{cite news |title=Case against Danves daughter for threatening mother-in-law |url=https://www.outlookindia.com/newsscroll/case-against-danves-daughter-for-threatening-motherinlaw/1759664 |accessdate=7 September 2020 |work=Outlook India |agency=PTI |date=12 March 2020}}</ref>
| children = 1
| honorific-suffix =
| birth_date = 1978
| birth_place =
| image_size =
| caption =
| order =
| office = Member of Maharashtra Legislative Assembly
| term_start = 2009
| term_end = 2019
| constituency = Kannad
| party = Maharashtra Navnirman SenaShiv SenaShiv Swarajya Paksha
| residence = Pishor, Kannad, Aurangabad
| occupation = Farming and Business
| education = Diploma in Business Administration at Cardiff University
| website =
| termend =
}}

Harshvardhan Jadhav is an Indian politician who formerly represented Kannad in Maharashtra Legislative Assembly. He has been a member of Shiv Sena, Maharashtra Navnirman Sena, Shiv Swarajya Paksha at various times in his political career.

Political career
Coming from a  political family, Jadhav joined politics somewhat reluctantly in 2004, losing the Assembly election that year as an Independent. He was elected to Vidhan Sabha in 2009 from the Kannad Assembly Constituency as a Maharashtra Navnirman Sena nominee. He won the seat for the consecutive term in 2014, but this time he was with Shiv Sena.

Jadhav contested 2019 Lok Sabha election as an independent from Aurangabad. Jadhav gained sizable Maratha support, which resulted in Shiv Sena losing the seat after having won it for 4 consecutive elections. In the aftermath, his house was pelted with stones by Shiv Sena supporters for his comments about Uddhav Thackeray. While he had floated his own party "Shiv Swarajya Paksha/Shiv Swarajya Bahujan Paksh", he contested as an Independent. He later announced that the party will continue fielding candidates in upcoming state elections.

Jadhav rejoined MNS in 2020 and was tasked with playing an influential role in Marathwada politics.

He is known for his activism for Maratha reservation and support for Maratha Kranti Morcha.

In May 2020, Jadhav announced that he has retired from politics and would support his wife further her political ambitions.

Controversies
In 2011, Jadhav was involved in assault case where he claimed he was assaulted by the police. A counter-case was filed by the police alleging he was the one who instigated the attacks. Two cops were suspended after the incidence and in 2017 Jadhav sentenced to one year in jail. In 2014, He was again in the news for slapping a security officer.

In March 2020, a case was registered against Jadhav for verbally assaulting a person from Scheduled caste under the atrocities act. His camp denied allegations and called the charges politically motivated.

In Dec 2020, the Bopodi Police station lodged an FIR against him for attempted murder in a road rage incident in Aundh, Pune in which he was later granted bail and the opposing were charged under the same.

Personal life
Jadhav is the son of Late Raibhan Jadhav, a politician from Indian national congress and
also social worker who was locally known as Krishi Maharshi'' for his agricultural work in the kannad constituency.

After series of video posts over previous months, Jadhav filed for divorce in August 2020 citing mental anguish.

Positions held
 2009: Elected to Maharashtra Legislative Assembly as member of Maharashtra Navnirman Sena
 2014: Re-elected to Maharashtra Legislative Assembly, as member of Shiv Sena

References

Maharashtra MLAs 2009–2014
Maharashtra MLAs 2014–2019
Living people
Shiv Sena politicians
People from Aurangabad district, Maharashtra
Marathi politicians
Maharashtra Navnirman Sena politicians
1978 births


text:
Радик Викторович Тюлюш (род. 25 июня 1974) — хоомейжи, певец, композитор, солист группы «Хуун-Хуур-Ту». Заслуженный артист Республики Тыва (2009).

Биография
Родился 25 июня 1974 года в селе Солчур Овюрского района Тувинской АССР. Он является одним из организаторов группы «Уер», создал её с помощью Тулуш Буян-Маадыра Ирбен-ооловича, Сарыг-оол Чингиз Николаевича, Ондар Буян Марат-ооловича, до сих пор играет в группе, с которой выпущены 4 альбома. Окончив школу, поступил в медицинское училище, закончил по специальности фельдшер, начал работать по специальности.В 1995 году поступил на отделение тувинских национальных инструментов Кызылского училища искусств. За годы учёбы освоил разные стили хоомея и игру на национальных инструментах. С 2000 года работал в фольклорных группах «Тыва» и «Олчей». Потом был приглашён в панк-фолк-рок группу «Ят-Ха». Гастролировал с группой, параллельно работав директором, музыкантом Национального оркестра. Он окончил Восточно-Сибирскую государственную академию культуры и искусств в Улан-Удэ, учился в институте музыки. Работал преподавателем по классу игил в Республиканской школе искусств.

В 2006 году был приглашён в группу «Хун-Хурту». В 2005 году в Англии совместно с этномузыковедом Кембриджского университета Caroie Pegg выпустил первый сольный аудиодиск «Tuva: Spirits of Iand». Второй альбом — «Чалама» (2013). В нём собраны как композиции собственного сочинения, так и традиционные тувинские песни.

Награды и звания
 премия «The BBC Radio 3 Award for World Music»
 лауреат конкурса горлового пения, посвящённого 75-летнему юбилею Народного хоомейжи РТ Маржымала Ондара (2003)
 обладатель специального приза жюри конкурса-фестиваля «Саянское кольцо» (2005)
 Заслуженный артист Республики Тыва (2009)

Примечания

Хоомейжи Тывы
Заслуженные артисты Республики Тыва


text:
A 6104 Takao (ideiglenes jelöléssel 1993 HZ) a Naprendszer kisbolygóövében található aszteroida. Endate, K.,  Vatanabe Kazuró fedezte fel 1993. április 16-án.

Kapcsolódó szócikkek
 Kisbolygók listája (6001–6500)

Jegyzetek

A Naprendszer kisbolygói


text:
Rywalizacja mężczyzn w narciarskim slopestyle'u podczas mistrzostw świata w Aspen została rozegrana na torze o nazwie Buttermilk Slopestyle. Kwalifikacje rozegrano 11 marca o 13:00, z kolei finał odbył się 13 marca o 9:30. Złoty medal wywalczył Szwajcar Andri Ragettli, który pokonał drugiego Colby'ego Stevensona oraz trzeciego Alexandra Halla.

Kwalifikacje

Grupa 1

Grupa 2

Finał

Przypisy

Mistrzostwa Świata w Narciarstwie Dowolnym i Snowboardingu 2021


text:
Saintbury – wieś i civil parish w Anglii, w Gloucestershire, w dystrykcie Cotswold. W 2001 civil parish liczyła 83 mieszkańców. Saintbury jest wspomniana w Domesday Book (1086) jako Suineberie.

Przypisy

Wsie w hrabstwie Gloucestershire
Civil parishes w hrabstwie Gloucestershire


text:
est une ville indienne située dans le district de Pathankot au nord de l'état du Pendjab. En 2011, sa population était de .

Source de la traduction

Ville au Pendjab (Inde)


text:
The Northern Boulevard station is a local station on the IND Queens Boulevard Line of the New York City Subway. Located at the intersection of Northern Boulevard and Broadway, it is served by the M train on weekdays, the R train at all times except nights, and the E and F trains at night.

History

The Queens Boulevard Line was one of the first lines built by the city-owned Independent Subway System (IND), and stretches between the IND Eighth Avenue Line in Manhattan and 179th Street and Hillside Avenue in Jamaica, Queens. The Queens Boulevard Line was in part financed by a Public Works Administration (PWA) loan and grant of $25 million. One of the proposed stations would have been located at Northern Boulevard.

The first section of the line, west from Roosevelt Avenue to 50th Street, opened on August 19, 1933.  trains ran local to Hudson Terminal (today's World Trade Center) in Manhattan, while the  (predecessor to current G service) ran as a shuttle service between Queens Plaza and Nassau Avenue on the IND Crosstown Line.

Under the 2015–2019 MTA Capital Plan, the station, along with 30 other New York City Subway stations, will undergo a complete overhaul and would be entirely closed for up to 6 months. Updates would include cellular service, Wi-Fi, charging stations, improved signage, and improved station lighting. However, these renovations are being deferred until the 2020–2024 Capital Program due to a lack of funding. In December 2019, the MTA announced that this station would become ADA-accessible as part of the agency's 2020–2024 Capital Program.
 In 2019, as part of an initiative to increase the accessibility of the New York City Subway system, the MTA announced that it would install elevators at the Northern Boulevard station as part of the MTA's 2020–2024 Capital Program. In December 2022, the MTA announced that it would award a $146 million contract for the installation of eight elevators across four stations, including Northern Boulevard.

Station layout

The station has two tracks and two side platforms. The express tracks are below the station and not visible from the platforms. West of the station, the express tracks turn south under Northern Boulevard.

Both platform walls have a Puce trim line with a black border, with a number of replacement tiles in different shades of violet and purple having been placed during repairs. There are also mosaic name tablets reading "NORTHERN BLVD." in white sans-serif lettering on a black background and Puce border. Small tile captions reading "N BLVD" in white lettering on black run below the trim line, and directional signs in the same style are present below some of the name tablets. Dark teal I-beam columns run along both platforms at regular intervals, alternating ones having the standard black station name plate with white lettering.

There are heavy columns across one part of the station, where the New York Connecting Railroad to the Hell Gate Bridge crosses over. There is an older style wooden token booth in the mezzanine of the uptown entrance.

In the western half of this station, the express tracks go underneath the local tracks to run along Northern Boulevard. A short distance east of here, the express tracks rise to the same level as the local tracks. To the south (geographical west) of this station, there was a single crossover connecting the two tracks. In May 2019, this crossover was removed as part of the communications-based train control installation on the IND Queens Boulevard Line, which entailed the removal of under-used interlocking towers such as the Northern Boulevard crossover.

There is an emergency exit at the western end of the northbound platform at this station, which leads to the D3 and D4 express tracks below.

Exits
The station's exits are at the western end at Northern Boulevard and Broadway. Fare controls are at platform level and there are no crossovers or crossunders. The booth on the southbound side is full-time. Each fare control area has one street stair. There are closed exits at the eastern end on both sides. The IND "56th Street" direction tile and arrow are left intact on both platforms under the "Northern Blvd" tablet.

References

External links

 Station Reporter — R Train
 Station Reporter — M Train
 The Subway Nut — Northern Boulevard Pictures
 Northern Boulevard entrance from Google Maps Street View
 Platforms from Google Maps Street View

IND Queens Boulevard Line stations
1933 establishments in New York City
New York City Subway stations in Queens, New York
Railway stations in the United States opened in 1933
Woodside, Queens


text:
Third World War were an English blues rock, hard rock, and proto-punk band formed in 1970 by manager and producer John Fenton together with songwriters Terry Stamp and Jim Avery. Fenton came up with the band's name and provided a large part of its musical direction; Phill Brown, the recording engineer on the band's first album, quotes him as saying, "I want a no-bullshit, working class band—I've had enough of all this pseudo peace crap." Due to this attitude, the band's raucous sound and its revolutionary lyrics, they have been described as "England's first punk band" (after Crushed Butler)

In 1970 the band recorded their first album, Third World War, which was released in 1971 on Fly Records. Largely, the themes of the album espoused far-left political sentiment. It featured Stamp on rhythm guitar and vocals, Avery on bass, Mick Lieber on lead guitars and Fred Smith (drums). Tony Ashton also added piano on some of the tracks, and Jim Price (trumpet and trombone) and Bobby Keyes (saxophone), American musicians who were playing with the Rolling Stones, provided some horn parts.

At the time the album was released, the band had yet to play live. In the summer of 1971 Avery, Fenton and Stamp reconfigured the group to get "the 'best' live grouping," which was Stamp, Avery, John Hawken on piano, John Knightsbridge on lead guitar, and Paul Olsen  on drums. They toured Finland, playing 35 gigs in 30 days, and then went on to perform at a number of festivals across Europe. 1971 also saw the release of the band's two singles, "Ascension Day"/"Teddy Teeth Goes Sailing" and "A Little Bit Of Urban Rock"/"Working Class Man", both of which appeared on Fly Records.

By the time Third World War went into the studio in 1972 to record their second album the management at Fly Records were becoming unhappy with the band's lack of commercial potential. Hoping to guide the group towards more mainstream acceptability, the label demanded the song "Coshing Old Lady Blues" be removed from the album. Fenton refused to release the album without that track, so Third World War II came out instead on The Who's Track Records label. Personnel on the record was the touring group from the previous summer, except that Craig Collinge replaced Olsen on drums. During the recording of the album, Fenton ran out of money and could no longer pay the musicians, and once the record was finished the band broke up.

References

External links
 - Terry Stamp Website
 stardomroad.com: The Official Third World War - Terry Stamp & Jim Avery Website
 www.strawbsweb.co.uk official strawbs website
 Excerpt from The Tapestry of Delights: The Comprehensive Guide to British Music of the Beat, R&B, Psychedelic and Progressive Eras 1963-1976 by Vernon Joynson

Musical groups established in 1970
Musical groups disestablished in 1972
1970 establishments in England
1972 disestablishments in England
Protopunk groups
Fly Records artists


text:
Zarafa (Soedan?, ca. 1825 – Parijs, 12 januari 1845) was een giraffe die leefde in de Jardin des Plantes in Parijs. Ze is waarschijnlijk een van de eerste giraffen die langer dan twee jaar in Europa leefden. Haar naam betekent in het Arabisch 'charmante' of 'mooie', en ook 'giraf'.

Zarafa was een cadeau voor koning Karel X van Frankrijk van Mohammed Ali, de gouverneur van Egypte. Hij hoopte dat zijn buitengewone gift koning Karel ertoe zou bewegen om zijn steun aan de Griekse opstand in te trekken. Dat was vergeefs, want op 20 oktober 1827 versloeg een geallieerde vloot, bestaande uit Franse, Engelse en Russische schepen een veel grotere Turkse vloot in de Zeeslag bij Navarino, waardoor de Griekse onafhankelijkheid onafwendbaar werd.

Ze werd gevangen als kalf in Sennar, Soedan. Op de rug van een kameel werd ze naar Khartoem gebracht. Op een boot op de Nijl kwam ze in Caïro aan. Via de Middellandse Zee voeren ze naar Marseille, waar zij, haar verzorger en drie koeien (die haar melk gaven) overwinterden. Natuuronderzoeker Étienne Geoffroy Saint-Hilaire begeleidde haar in Frankrijk en zorgde voor schoeisel en een van dekens gemaakte dubbele, gele jas, voor de wandeltocht van 900 kilometer naar Parijs. Het duurde 41 dagen voordat ze in Parijs aankwamen en in elk dorp of stad was ze een bezienswaardigheid. Toen ze op 9 juli 1827 in Parijs aankwam, waren er 100.000 mensen op de been om haar te zien. Ze bleef in Parijs tot ze 18 jaar later stierf.

Samen met Zarafa werden er ook twee giraffen gestuurd naar de Engelse koning George IV en keizer Frans II in Wenen. Deze dieren stierven echter wel binnen twee jaar.

Bekend dier
Giraffidae


text:
Sophie Dorothea von Braunschweig-Lüneburg (* 16. März 1687 in Hannover; † 28. Juni 1757 in Schloss Monbijou in Berlin), Mutter Friedrichs II. von Preußen, war als Gemahlin des "Soldatenkönigs" Friedrich Wilhelm I. Königin in Preußen.

Leben
Sie war das zweite Kind und die einzige Tochter des Kurfürsten von Hannover und späteren britischen Königs Georg I. und dessen Frau Sophie Dorothea von Braunschweig-Lüneburg-Celle, der "Prinzessin von Ahlden".

Da die Ehe ihrer Eltern alles andere als glücklich war und 1695 geschieden wurde, wurde Sophie Dorothea ebenso wie ihr vier Jahre älterer Bruder Georg August vor allem von ihrer Großmutter, der Kurfürstin Sophie, erzogen. Bis zu seinem dritten Lebensjahr betreute diese auch ihren dritten Enkel, den Kurprinzen Friedrich Wilhelm von Preußen am hannoverschen Hof, der sich jedoch wegen seines wilden Wesens weder mit seinem Cousin gut vertrug, den er des Öfteren verprügelt haben soll, noch gegenüber seiner späteren Frau Sophie Dorothea, seiner Cousine, Zuneigung empfunden hat; sie scheint ihm gleichgültig gewesen zu sein.

Trotzdem heirateten Sophie Dorothea und Friedrich Wilhelm am 28. November 1706 auf Vermittlung ihrer Großmutter. Der spartanische Kronprinz ehelichte damit eine eher musische Prinzessin, die sich für Musik, Kunst, Literatur und Mode interessierte. Trotz ihrer Verschiedenheit pflegte sie ihren Gatten später während seiner Krankheiten mit Hingabe, dieser gewährte ihr allerdings keinen Einfluss auf die Politik. Über ihre erzwungene Ehe und andere familiäre Fragen tauschte sie sich brieflich regelmäßig mit Liselotte von der Pfalz aus, einer Cousine ihrer Mutter und einstigen Ziehtochter der Kurfürstin Sophie, die in Paris ein ähnliches Schicksal erlebt hatte.

In ihrem Schloss Monbijou, das sie seit 1712 bewohnte, traf sie sich häufig mit ihrem Sohn Friedrich, der sie sehr liebte und auf den sie großen Einfluss hatte. In Monbijou befand sich auch dessen Geheimbibliothek, hier plauderte er angeregt mit seiner Mutter über Philosophie und konnte die Dinge tun, die so sehr das Missfallen seines Vaters erregten. Sophie Dorothea wusste von der Flucht des Kronprinzen und empfing seine Briefe aus der Festung Küstrin.

Friedrich verehrte seine Mutter sehr; so bestimmte er unmittelbar nach seinem Regierungsantritt, dass Sophie Dorothea nicht etwa als Königin Witwe, sondern als Königin Mutter angesprochen werden solle und im Rang vor seiner eigenen Frau Elisabeth Christine die erste Dame am preußischen Hof sein solle.

Der Tod seiner Mutter traf Friedrich schwer. Der König, der kurz vorher die Schlacht bei Kolin verloren hatte, schrieb seiner Schwester Amalie:

Ihre letzte Ruhestätte hat Sophie Dorothea in der Hohernzollerngruft des Berliner Doms.

Persönlichkeit
Wie dem Tagebuch des Braunschweiger Gesandten Wilhelm Stratemann in den Jahren 1728–1733 zu entnehmen ist, entwickelte Königin Sophie Dorothea in Schloss Monbijou ein kulturelles Leben, das insbesondere der Musik gewidmet war. Neben Hofkünstlern und Gästen traten im Spiegelsaal ihre beiden ältesten Kinder Wilhelmine und Friedrich mit Cembalo, Laute und Flöte auf.

Nach Beschreibung der Markgräfin Wilhelmine von Bayreuth war ihre Mutter nie schön und übersät von Pockennarben, hatte aber, trotz der vielen – insgesamt vierzehn – Schwangerschaften, eine gute Figur. Als 36-Jährige soll sie ihre zwölfte Schwangerschaft bis unmittelbar vor der Geburt nicht bemerkt haben.

Interessiert an Kunst und Wissenschaft und sehr weltgewandt, wird ihr oft Ehrgeiz und elitäres Verhalten nachgesagt. Laut Wilhelmine wurde sie von ihrem Gatten stets unbillig behandelt, weil dieser der Meinung war, dass Frauen in Zucht gehalten werden müssten, ansonsten würden sie ihren Männern auf der Nase herumtanzen.

Nachkommen
Sie hatte die folgenden Kinder:
 Friedrich Ludwig (1707–1708)
 Wilhelmine (1709–1758); ⚭ Markgraf Friedrich von Brandenburg-Bayreuth
 Friedrich Wilhelm (1710–1711)
 Friedrich II. (1712–1786); ⚭ 1733 Prinzessin Elisabeth Christine von Braunschweig-Bevern (1715–1797)
 Charlotte Albertine (1713–1714)
 Friederike Luise (1714–1784); ⚭ Karl Wilhelm Friedrich von Brandenburg-Ansbach
 Philippine Charlotte (1716–1801); ⚭ 1733 Herzog Karl I. von Braunschweig
 Karl (1717–1719)
 Sophie Dorothee Marie (1719–1765); ⚭ Friedrich Wilhelm von Schwedt
 Luise Ulrike von Schweden (1720–1782); ⚭ Adolf Friedrich, König von Schweden
 August Wilhelm (1722–1758); ⚭ Luise Amalie von Braunschweig-Wolfenbüttel (1722–1780),
 Anna Amalie (1723–1787) – unverheiratet, Äbtissin von Quedlinburg (1756–1787)
 Heinrich (1726–1802); ⚭ Prinzessin Wilhelmine von Hessen-Kassel (1726–1808)
 Ferdinand (1730–1813); ⚭ Prinzessin Luise (1738–1820)

Literatur
 Christine von Brühl: Anmut im märkischen Sand. Die Frauen der Hohenzollern. Aufbau, Berlin 2015, ISBN 978-3-351-03597-6, S. 146–174.
 Karin Feuerstein-Praßer: Die preußischen Königinnen. 8. Auflage. Piper, München u. a. 2009, ISBN 978-3-492-23814-4.
 Karin Feuerstein-Praßer: Sophie Dorothea von Preußen. Das Leben der Mutter Friedrichs des Großen. Piper, München, 2014, ISBN 978-3-492-30541-9.
 Thomas Kemper: Schloss Monbijou. Von der Königlichen Residenz zum Hohenzollern-Museum. Nicolai, Berlin 2005, ISBN 3-89479-162-4.

Weblinks

 Briefwechsel Friedrichs des Großen mit seiner Mutter Sophie (französischer Originaltext)
 Tripota – Trierer Porträtdatenbank

Einzelnachweise

Friedrich Wilhelm I. (Preußen)
Georg I. (Großbritannien)
Königin (Königreich Preußen)
Prinz (Kurfürstentum Braunschweig-Lüneburg)
Welfe (Linie Hannover)
⚭Sophie Dorothea #Hannover
Geboren 1687
Gestorben 1757
Frau


text:
Roquetaillade – miejscowość i dawna gmina we Francji, w regionie Oksytania, w departamencie Aude. W 2013 roku populacja ówczesnej gminy wynosiła 218 mieszkańców.

W dniu 1 stycznia 2019 roku z połączenia dwóch ówczesnych gmin – Conilhac-de-la-Montagne oraz Roquetaillade – powstała nowa gmina Val-de-Dagne. Siedzibą gminy została miejscowość Roquetaillade.

Przypisy

Miejscowości w departamencie Aude


text:
Die Waldemar-Bonsels-Stiftung ist eine rechtsfähige öffentliche Stiftung des bürgerlichen Rechts und hat ihren Sitz in München. Sie wurde am 31. Juli 1977, dem 25. Todestag des Schriftstellers Waldemar Bonsels, von der Witwe Bonsels, Rose-Marie Bonsels, errichtet. Waldemar Bonsels war der Erfinder der Biene Maja.

Die Stiftung versteht sich sowohl als operativ tätige Stiftung, die ihre Ziele mit Eigenprogrammen verfolgt, als auch als fördernde Stiftung, die es Dritten ermöglicht, Projekte und Initiativen zu realisieren. In ihrer Förderarbeit hat sich die Stiftung folgende Themenschwerpunkte gesetzt:

 Leseförderung
 Wissenschaftsförderung in Bereichen der Buch- und Medienwissenschaft
 Förderung von Kunst und Kultur
 Erinnerung an Leben und Werk Waldemar Bonsels

Vorstand und Stiftungsrat

 Vorstandsvorsitzender: Ralf Kirberg
 Stellv. Vorsitzender: Jörg Wunderer
 Vorsitzender des Stiftungsrats: Peter Kober
 Stellv. Stiftungsratsvorsitzender: Frank Kirchner
 Mitglieder des Stiftungsrats: Cornelia Kilgus und Isolde Pfister

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Waldemar Bonsels
Stiftung in München
Bonsels
Bonsels
Gegründet 1977


text:
Siphocampylus coronatus är en klockväxtart som beskrevs av Henry Allan Gleason. Siphocampylus coronatus ingår i släktet Siphocampylus och familjen klockväxter.

Artens utbredningsområde är Colombia. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Klockväxter
coronatus


text:
10096 Colleenohare eller 1991 RK5 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 13 september 1991 av den amerikanske astronomen Henry E. Holt vid Palomarobservatoriet. Den är uppkallad efter Colleen O'Hare.

Asteroiden har en diameter på ungefär 11 kilometer och den tillhör asteroidgruppen Eos.

Referenser

Huvudbältesasteroider
Eos-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av HE Holt
Astronomiska upptäckter 1991


text:
Abraham Storck (ou Sturckenburch), baptisé le  à Amsterdam, dans les Provinces-Unies et mort dans la même ville le , est un peintre de marine de l'âge d'or de la peinture néerlandaise notamment connu pour ses tableaux représentant la marine de la république des Provinces-Unies lors du siècle d'or néerlandais.

Biographie
Il est le plus jeune fils du peintre allemand Johannes Sturckenburgh (1603-après 1663) et le frère de Johannes Storck (1629/1630-1673) ainsi que de Jacobus Storck (1641-après 1692). Il fut membre de la Guilde Saint-Luc d'Amsterdam à partir de 1679.

Reconnu comme faisant partie de l'École picturale néerlandaise, au style baroque, plusieurs des œuvres de l'Amstellodamois sont désormais exposées au Rijksmuseum et au musée du Louvre à Paris. Il utilisa le nom de Sturckenburch jusqu'en 1688.

Liens externes

Notes et références

Naissance en avril 1644
Naissance à Amsterdam
Décès en avril 1708
Décès à Amsterdam
Peintre néerlandais du XVIIe siècle
Peintre de l'âge d'or néerlandais
Peintre de marine néerlandais
Dessinateur néerlandais
Décès à 64 ans


text:
Das Schloss Bertoldsheim ist eine barocke zweigeschossige Dreiflügelanlage mit dreigeschossigem Walmdach. Es steht am Rande eines felsigen, vorspringenden Hügels, einem südlichen Ausläufer des schwäbisch-fränkischen Jura, im Ortsteil Bertoldsheim des Marktes Rennertshofen im Landkreis Neuburg-Schrobenhausen.

Geschichte
Wo heute das Schloss steht, stand bis zum Ende des 16. Jahrhunderts ein dicker, viereckiger Kropfquaderturm, an dem dann eine Burg angebaut wurde. Besitzer waren die Grafen von Graisbach.

Nach mehreren Herrschaftswechseln kaufte in den ersten Jahren des 18. Jahrhunderts Freiherr Franz Fortunat von Ysselbach, der unter anderem kurpfälzischer General, Gouverneur von Mannheim und kaiserlicher Generalfeldzeugmeister war, Bertoldsheim. Er ließ dort in den Jahren 1714 bis 1730 ein repräsentatives Barockschloss mit 25 Tagewerk Parklandschaft errichten. Als Bauleiter beauftragte er den Schweizer Fürstbischöflich Eichstätter Hofbaudirektor Gabriel de Gabrieli.

1790 ging das Mann- und Ritterlehen an die Freiherrn von Hornstein über. Freiherr Adam Bernhard von Hornstein-Göffingen ließ einige Innenräume verschönern, gestaltete den Park neu und ließ eine Lindenallee anlegen, die heute noch teilweise vorhanden ist, bzw. neu aufgeforstet wurde. 1800 kaufte der Hoffaktor des bayerischen Königs, Graf von Eckart († 1828), die Hofmark Bertoldsheim, die schließlich an seinen Schwiegersohn General Graf Charles Du Moulin-Eckart überging. 1856 kam das gesamte Areal in den Besitz von dessen Sohn Graf Karl Marcell Du Moulin-Eckart.

1945/46 hatten amerikanische Soldaten Kunstschätze verschleppt.

Die Familie von Karl Leon Du Moulin-Eckart war bis 2008 Schlosseigentümer. Eva Gräfin Du Moulin-Eckart (geb. Kusche) veräußerte als Eigentümerin des Schlosses im Jahr 2005 bewegliche Kunstschätze wie zum Beispiel Barockkommoden, Ölgemälde, Bücher, Büsten, Stiche, Schreibtischsekretäre über das Aktionshaus Sotheby's.

Ein Arzt- und Kunstsammlerehepaar hat das Barockbauwerk mit seinem ihn umgebenden Park und Nebengebäuden 2008 erworben, und möchte dort sein völkerkundliches Privatmuseum unterbringen. Zurzeit werden die Außenanlagen renoviert.

Weblinks

 Schloss Bertoldsheim auf: Burgerbe.de
 Schlossgarten Bertoldsheim auf: Neuburg-Schrobenhausen.de

Literatur
 Adam Horn und Werner Meyer: Die Kunstdenkmäler von Bayern, Regierungsbezirk Schwaben, Band V., Stadt und Landkreis Neuburg a. d. Donau. München 1958. Seiten 411–418. ISBN 3-486-50516-5

Quellen

Bertoldsheim
Bertoldsheim
Baudenkmal in Rennertshofen
Schlossbertoldsheim
Bertoldsheim


text:
Biografia
Attiva in gare FIS dal settembre del 2013, la Forsström ha esordito in Coppa del Mondo il 7 dicembre 2013 a Lillehammer (38ª) e ai Campionati mondiali a Falun 2015, dove si è classificata 40ª nel trampolino normale e 10ª nella gara a squadre. Ai Mondiali di Lahti 2017 si è piazzata 11ª nella gara a squadre, a quelli di Seefeld in Tirol 2019 40ª nel trampolino normale e 11ª nella gara a squadre e a quelli di Oberstdorf 2021 34ª nel trampolino normale, 37ª nel trampolino lungo e 9ª nella gara a squadre.

Palmarès

Coppa del Mondo
 Miglior piazzamento in classifica generale: 47ª nel 2014

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Sant Joan de Moró is a municipality located in the province of Castellón, Valencian Community, Spain.

References

Municipalities in the Province of Castellón
Plana Alta


text:
Нервюрне склепіння або ребристе склепіння — це архітектурний елемент для покриття широкого простору, такого як церковна нава, що складається з каркасу з перехрещених або діагональних аркових нервюр. Варіації використовувалися в римській архітектурі, візантійській архітектурі, ісламській архітектурі, романській архітектурі і особливо в готичній архітектурі. Тонкі кам'яні панелі заповнюють простір між ребрами. Це значно зменшило вагу і, отже, зовнішню тягу склепіння. Ребра передають навантаження вниз і назовні до певних точок, як правило, рядів колон або опор. Ця особливість дозволяла архітекторам готичних соборів робити вищі та тонші стіни та набагато більші вікна.

Це тип дугоподібного або арочного склепіння, в якому ряди або панелі в нижній частині склепіння відокремлені одна від одної ребрами, які приховують паховини або точки перетину панелей.    Нервюрне склепіння, як і хрестове склепіння, утворюються з двох або трьох пересічних бочкоподібних склепінь; нервюри приховують з'єднання склепінь.

Найдавніший приклад ісламської архітектури, що зберігся, знаходиться в мечеті-соборі Кордови в Аль-Андалусі, яка на століття передує найдавнішим романським зразкам.    Альтернативою бочкоподібним склепінням у нефах церков стали реброві склепіння в ранній готичній архітектурі 12 століття, які почали використовуватись у склепіннях із загостреними арками, вже відомих у романському стилі. У цих склепіннях, як і в хрестових склепіннях, вага була спрямована на кути, де опори, колони або стіни могли її підтримувати. Стіни в готичних будівлях часто примикали до опор. Ці елементи дозволили побудувати будівлі зі значно вищими та тоншими стінами, ніж раніше, з величезними еркерами та більшими вітражами, які наповнювали конструкцію світлом.

Хрестові склепіння побудовані з вузьких дугоподібних нервюр, які по діагоналі перетинають площу, яку потрібно охопити. Ряди можуть бути заповнені невеликими шматками кладки, усуваючи більшу частину масивної ваги бочкоподібних склепінь. Ці нервюрні склепіння також могли більш ефективно охоплювати великі прямокутні площі. Завдяки загостреній арці, яка використовується в готичній архітектурі, будівельники могли піднімати або опускати арки, щоб вони мали однакову висоту для короткого або довгого прольоту, чого неможливо з круглими арками. Загострені арки також полегшили будівництво двох пересічних склепінь однакової висоти, але різної ширини.

Рання історія
Римляни використовували ранню версію нервюрного склепіння для посилення хрестових склепінь. У цих римських склепіннях цегляні ребра були вбудовані в бетон склепіння. Це відрізнялося від пізніших готичних склепінь, де нервюри були відокремлені від заповнення панелей, що надавало готичним склепінням гнучкості та, отже, більшої міцності.  Римляни також використовували ці вбудовані ребра, приховані в конструкції, для зміцнення бетонної поверхні куполів, таких як Пантеон.

Нервюрні склепіння не були поширеними у кам'яних будівлях у візантійській архітектурі, але чотири ребристі склепіння були побудовані монастирем Хосіос Лукас у візантійській Греції після 1000 року нашої ери, а в нині зруйнованому місті Чанлі Кілісе у візантійській Каппадокії кілька склепінь у середньовічних церквах оснащено ребра.  Кілька інших нервюрних склепінь було побудовано в Греції під час Франкократії після Четвертого хрестового походу.  Неребристі склепіння були відомі також в лангобардській, вірменській, перській та ісламській архітектурі.

Романська архітектура
Нервюрне склепіння набуло подальшого розвитку в Північній Європі в 11 столітті, коли будівельники шукали спосіб побудувати все більші кам'яні склепіння, щоб замінити дерев'яні дахи романських церков, які часто знищувалися пожежами. У романських соборах і церквах зазвичай використовувалося циліндричне склепіння із заокругленими арками, а також склепіння, яке використовувалося, коли дві склепіння зустрічалися під прямим кутом, щоб перекрити неф. Вага склепінь тиснула прямо на стіни внизу, що вимагало більш товстих стін і менших вікон.

Королівство Англія та герцогство Нормандія стали центрами архітектурних інновацій наприкінці 11 століття. Ще до нормандського завоювання в 1066 році король Англії Едуард Сповідник запровадив романські риси Вестмінстерського абатства (1055–65).  Вільгельм Завойовник побудував куполи абатства Сент-Етьєн у Кані зі своєрідним перехрещеним ребристим склепінням, зірчастим склепінням, у центральному ліхтарі.  <i id="mwwA">Abbaye-aux-Dames</i> також у Кані було вкрите двома великими кам'яними склепіннями в 1080-х роках, що було одним із найперших випадків використання в Європі хрестових склепінь для покриття такого широкого проміжку.

Перехід до готичної архітектури
Приблизно в 1098 році романське абатство Лессей у Нормандії додало ранньоготичні ребристі склепіння на хорах, які покривали частини хору та нефа.  Він був зруйнований під час Другої світової війни, але відновлений.  Купол романської церкви Гробу Господнього в Кембриджі в Англії, будівництво якого розпочато в 1130 році, має ребра на куполі, хоча купол спирається на підвіски, і ребра були переважно декоративними.  Романський собор Чефалу в Нормандському королівстві Сицилія, будівництво якого розпочато в 1148–1240 роках, має романське склепіння.

Перехід від романського стилю до готики можна побачити і в наві церкви Фонтенейського абатства (1147), де круглі арки стовбурових склепінь були замінені склепіннями зі злегка загостреними арками.

Шестинервюрне склепіння
У шестинервюрному склепінні простір розділений тонкими кам'яними ребрами на шість відділень. Проміжні нервюри, що перетинали склепіння по діагоналі, утворювали стрілчасту арку, а також була додаткова проміжна стрілчаста арка, яка перетиналася з боку на бік. Оскільки ребра несли вагу, панелі склепінь були виготовлені з невеликих шматочків каменю та були набагато легшими, ніж традиційні бочкоподібні склепіння.

Будівництво

Першим етапом спорудження склепіння були дерев'яні риштування до рівня верху опорних колон. Далі на вершині риштувань споруджували дерев'яну раму у точній формі нервюр (). Потім кам'яні сегменти ребер акуратно закладали в каркас і з'єднували розчином. Коли всі ребра були на місці, замковий камінь був розміщений на вершині, де вони сходилися. Коли наріжний камінь був на місці, ребра могли стояти окремо, підтримувані своєю вагою, що тиснула вниз і назовні. Потім робітники заповнили відсіки між ребрами невеликими підігнаними шматками цегли або каменю. Каркас знімали. Кладка відсіків була близько 15 см товщиною. Після завершення обробки відсіків їх внутрішню поверхню штукатурили, а потім фарбували.

Будівництво середньовічного ребристого склепіння було складною операцією, в якій брала участь бригада спеціалістів. Серед мулярів були тесачі (   ), хто тесав камінь;  , хто поставив каміння на місце; і укладчики (  ), які з'єднував шматки розчином. Ці майстри працювали разом із теслями, які будували складні риштування та моделі.

Примітки

Арки і склепіння
Сторінки з неперевіреними перекладами


text:
Volavec je vesnice, jihozápadní část obce Radostná pod Kozákovem v okrese Semily. Nachází se asi 3 km na jihozápad od hory Kozákov.

Volavec je také název katastrálního území o rozloze 1,66 km².

Historie
První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1403.

Pamětihodnosti
 Kaplička

Reference

Externí odkazy

Vesnice v okrese Semily
Sídla v Jičínské pahorkatině
Radostná pod Kozákovem


text:
Itziar Lazkano Setién (Portugalete, Vizcaya, 30 de octubre de 1957) es una actriz y directora española. Curtida especialmente en el teatro, Lazkano ha realizado decenas de espectáculos teatrales; entre los que destacan, sobremanera, los galardones recibidos como mejor actriz en los premios Rosa Agirre, premios Ercilla y Jokularia, unión de actores. También ha participado en numerosos largometrajes y series de televisión.

Biografía
En 1979 ingresó en la Escuela de Teatro del grupo Cómicos de la Legua. En 1980 pasó a formar parte del grupo de teatro Karraka fundado por Ramón Barea, donde además de desempeñar labores de actriz, trabajó para introducir el teatro en las escuelas. Su primera incursión en el cine fue en la película del director bilbaíno Ernesto del Río El amor de ahora en 1986. En 1995 impartió clases de voz e interpretación en el Centro de Estudios Musicales y Artes Escénicas y en la Escuela Oficial de Teatro, Antzerki Eskola de Basauri. Como actriz compagina sus trabajos en teatro, cine y televisión.

Filmografía
 20.000 especies de abejas (2023), como Lita
 Estoy vivo (2021)
 La víctima número 8 (2018), como Concha
 Alaba zintzoa (2013)
 Estrellas que alcanzar (2012), como Sor María Aranzazu
 La duquesa (2012), como hostelera
 BuenAgente (2011), como Casilda
 La felicidad perfecta (2009)
 Todos estamos invitados (2008)
 Algo habrán hecho (2008)
 Locos por el sexo (2006), como Teófila
 Aída (2005), como Consuelo
 Aupa Etxebeste! (2005)
 Un paso adelante (2004)
 El coche de pedales (2004), como la tía Dora
 Ausencias (2004)
 Visionarios (2001), como Mari
 Marujas asesinas (2001), como Nati
 La voz de su amo (2001), como cuidadora de residencia
 Sabotage! (2000)
 Hyde & Jekill (2000)
 Pecata minuta (1999), como vicepriora
 El magnolio (1997)
 Mala vida (1997)
 Muerto de amor (1997)
 Calor... y celos (1996)
 Sálvate si puedes (1995)
 Adiós Toby, adiós (1995)
 Zapatos nuevos (1993)
 Urte Ilunak (1992)
 El amor de ahora (1987)

Teatro

 Ocaña (2019). María Goricelaya
 Obabakoak (2018). Teatro Valle-Inclán. Calixto Bieito
 El florido pensil (2016). Tanttaka. Mireia Gabilondo y Fernando Bernues
 Sueño de una noche de verano (2016). Teatro Arriaga. Pablo Viar
 Brujas, ninfas y reinas (2015). Teatro Arriaga. Felipe Loza
 Hoy última función (2015). Pabellón 6. Ramón Barea y Felipe Loza
 Orquesta de señoritas (2014). Pabellón 6. Ramón Barea
 Lorquianas (2013). Teatro Arriaga. Felipe Loza
 Esencia patria (2012). Pabellón 6. Ramón Barea
 Bilbao Bilbao (2012). Teatro Arriaga. Ramón Barea
 Por los pelos (2004). Pere Planella
 Cabaret latino (2003). Txalo. Felipe Loza
 Pakita (2003). Txalo. Ernesto Caballero
 Los sobrinos del capitán Grant (2002). Teatro Arriaga. Maribel Belástegi
 Dulce puta (2002). Txalo. Adolfo Fernández
 El hombre que confundio a su mujer con un sombrero (2000). Txalo. Ramón Barea
 Palabrismos (1995). Ramón Barea
 Banquetes de amor y risa (1995). Teatro Arriaga. Luís Iturri
 D'Artagnan (1991). Orain. Maribel Belástegi
 La espada de pendragon (1991). Lander Iglesias
 Feliz acontecimiento (1990). Gloria Rognoni
 Alias Moliere (1988). Ramón Barea
 La palanca gran cabaret (1986). Ramón Barea
 Euskadifrenia (1985). Ramón Barea
 Oficio de tinieblas (1984). Ramón Barea
 Bilbao Bilbao (1984). Ramón Barea
 De la infanticida María Farrar (1983). Ramón Barea
 Ubu emperatriz (1982). Ramón Barea
 La historia de un soldado (1981). Ramón Barea

Dirección de teatro

 La casa de Bernarda Alba. Federico García Lorca
 El nudo. Patxo Telleria
 Trastornos literarios. Flavia Company
 Ejercicios con estilo. Raymond Quenau

Premios y reconocimientos

 Premio Serantes (2018), en el Festival de Santurtzi.
 Premio mejor dirección (2014), en Valdemorillo, por Trastornos literarios.
 Premio mejor dirección (2003), en Valladolid, por Ejercicios con estilo.
 Premio Jokularia (2001) a la mejor actriz vasca.
 Premio Rosa Aguirre 1995 a la mejor actriz, por Palabrarismos.
 Premio Ercilla 1988 a la mejor actriz revelación, por Dulce puta.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en Vaya Semanita.
 Loinaza actores
 Filmografía vasca

Actrices de televisión de España
Actrices de cine de España
Actores de Vizcaya
Actores del País Vasco
Humoristas de España
Nacidos en Portugalete


text:
Le diplôme d'études collégiales (DEC) est un document officiel québécois décerné par le ministre de l'Éducation ou le ministre de l'Enseignement supérieur (selon l'existence de ce dernier), sur recommandation d'un collège d'enseignement général et professionnel autorisé, pour attester qu'un élève a complété avec succès un programme d'études collégiales menant à ce diplôme.

L'accès au cycle de l' enseignement collégial se fait normalement après l'obtention d'un diplôme d'études secondaires, alors que l'élève a typiquement 17 ou 18 ans.

Types de programmes collégiaux
Il y a deux types de programmes d'études menant à l'obtention du DEC : soit les programmes pré universitaires soit les programmes techniques. Les programmes pré universitaires préparent les étudiants à entrer dans une université et durent généralement deux ans. Les programmes techniques, qui  mènent généralement au marché du travail, ont une durée de trois ans.

Curriculum des programmes collégiaux
Les cours des programmes collégiaux sont regroupés en cinq catégories :

 Formation générale commune
 7 1/3 unités en langue d'enseignement et littérature (français ou anglais)
 2 unités en langue seconde (anglais ou français)
 4 1/3 unités en philosophie
 3 unités en éducation physique.
 Formation générale propre au programme
 2 unités en langue d'enseignement et littérature (français ou anglais)
 2 unités en langue seconde
 2 unités en philosophie.
 Formation générale complémentaire au programme
 2 unités en langue d'enseignement et littérature (français ou anglais)
 2 unités en langue seconde
 2 unités en philosophie.
 Formation générale complémentaire au programme (4 unités au choix dans ces domaines)
 Sciences humaines ;
Culture scientifique et technologique ;
Langue moderne ;
Langage mathématique et informatique ;
Art et esthétique ;
Problématiques contemporaines.
 Formation spécifique au type de programme
 28 à 32 unités pour les programmes pré universitaires ;
 45 à 65 unités pour les programmes techniques.

Conditions de délivrance du diplôme et responsabilités
Le ministre détermine les objectifs et standards des programmes et chaque C.E.G.E.P. détermine les cours (activités d'apprentissage) qui permettront aux élèves d'atteindre ces objectifs et standards.

Les cours de formation générale commune sont toutefois déterminés par le ministre.

Le ministre délivre le DEC sur recommandation du C.E.G.E.P.  à l'élève qui :
 atteint les objectifs et standards de son programme ;
 réussi l'Épreuve uniforme de français ;
 réussi l'épreuve synthèse de son programme.

Titres étrangers comparables

Malgré des différences en termes d'années de scolarité entre les systèmes scolaires français et québécois, en vertu de l'Accord-cadre franco-québécois sur la reconnaissance des diplômes et la validation des études, les universités québécoises considèrent que le baccalauréat de l'enseignement secondaire français peut permettre l'accès aux études universitaires au Québec.

Le Bureau de coopération interuniversitaire (anciennement la Conférence des recteurs et des principaux des universités du Québec : CREPUQ) déterminent quels sont les niveaux d'études et les autres prérequis qui permettent l'accès aux formations universitaires dans la province.

Classification CITÉ des programmes collégiaux québécois
Le diplôme d'études collégiales (DEC) préuniversitaire (deux ans) est de niveau 4 dans la Classification internationale type de l'éducation (CITÉ) de 1997 et de 2011.

Le DEC technique (trois ans) était quant à lui de niveau 5 B dans la CITÉ datée en 1997 et a été classé ensuite au niveau 5 dans la CITÉ actualisée en 2011.

Caractère facultatif du DEC pour accéder à l'université
Si un élève souhaite faire des études universitaires, obtenir un DEC n'est pas strictement obligatoire. En effet, les universités québécoises admettent à compter de l'âge de 21 ans des adultes qui ont obtenu un diplôme d'études secondaires seulement. Évidemment, les programmes universitaires accessibles avec seulement un diplôme d'études secondaires seront limités et ils exigent la réussite de quelques cours à titre d'étudiant libre avant l'admission à un baccalauréat, qui sanctionne trois années d'études dans une université. Par contre, si l'étudiant universitaire a des bons résultats dans un premier baccalauréat universitaire dans un domaine non contingenté (par exemple en complétant trois certificats), il est ensuite possible d'accéder même à des programmes universitaires fortement contingentés comme le droit sans avoir effectué une scolarité dans un C.E.G.E.P..

Notes et références

Articles connexes
 Système d'éducation québécois
 Enseignement collégial au Québec

Enseignement collégial au Québec
Document officiel
Diplôme canadien


text:
Cachedenier (de Vassimon), især i Danmark kendt som Castonier [ka'stånjər], er en uradelsslægt fra Lorraine, der senere har bredt sig til Tyskland og Danmark. Den er dog senere uddød her i landet.

Våbenskjold
Et ved et blåt kors af guld, rødt, blåt og guld firdelt skjold, i det røde felt en guldstjerne, på hjelmen en hvid due med en guldring i næbbet mellem to sølv vesselhorn.

Historie
Slægten stammer oprindeligt fra Spanien, men kom senere til Frankrig, hvor den 23. marts 1704 blev ophøjet i friherrelig stand. I slutningen af 16. århundrede kom Daniel Cachedenier (død 1612) til Thüringen. Han var søn af Franz Cachedenier og Margaretha Gaynoth og nevø til Juan Cachedenier og hustru Sansiellani. Han havde som oberst tjent den franske krone sammen med Friedrich von Etzdorff, herre til Etzdorf og Silbitz, og havde senere begivet sig til Tyskland, hvor han blev hertugelig sachsisk Amtshauptmann i Jena, Eisenberg og Bürgel. Han blev gift med en datter af sin ven, Magdalene von Etzdorff.

Af dette ægteskab udsprang Friedrich von Cachedenier (død 1675), som blev råd, hofmester og senere gehejmeråd hos abbedissen Anna Sophia af Quedlinburg (1645-1680) af huset Wittelsbach i Kurpfalz. Han var også scholasticus ved stiftet Naumburg.

Han ægtede en dame von Bünau og fik tre døtre og tre sønner: Daniel, Heinrich Friedrich og Carl Friedrich von Cachedenier. Den sidstnævnte tog tilbage til Frankrig, hvor et af hans børn under navnet Cachedenier de Vassimon blev ophøjet til friherre. Dennes nevø, Anton Paul Ludwig friherre Cachedenier de Vassimon (født 1790) blev som kongelig bayersk Hauptmann (kaptajn) 4. juli 1818 optaget i friherrestanden i kongeriget Bayern.

Af slægten trådte to brødre, Falck Daniel Castonier (1689-1732) og Heinrich Sigismund Castonier (1692-1766) i dansk militærtjeneste; de skal have forandret slægtsnavnet til Castonier. Førstnævnte avancerede til oberstløjtnant i rytteriet, fra ham stammer en række dygtige officerer og alle slægtens nulevende medlemmer. Den yngre broder blev 1737 med karakter af oberst af infanteriet den første inspektør over dette våbens eksercits, han døde som generalløjtnant og hvid ridder og var fader til generalløjtnant Frederik Julius Christian Castonier (1761-1838). Denne, der nævnes som en hædersmand og en meget anset militær, førte 1815 en brigade i det første auxiliærkorps, som da drog mod Frankrig, han var særlig yndet af Frederik VI trods den frygtløse måde, hvorpå han hævdede sine anskuelser.

Ved kgl. åbent brev 22 jan 1818 fik Bernhard Daniel Castonier og steddatter Anne Susanne Kinckel anerkendelse som dansk adel med navnet Castonier. Hun døde 1836, så de øvrige danske Castonier'er var ikke adelige.

Et senere medlem af slægten var major og toldforvalter Daniel Castonier (død 1872), som var fader til generalmajor Edgar Oscar Nonus de Castonier (1866-1934) og oberstløjtnant Hakon Hjalmar Alvild Decimus Castonier (1868-1946).

Kilder

 Ernst Heinrich Kneschke, Neues allgemeines Deutsches Adels-Lexicon, 2. bind, Leipzig: Friedrich Voigt 1860, s. 191. Online
 A Thiset og PL Wittorp: Nyt Dansk Adelslexikon. 1904.

Adelsslægter fra Frankrig
Adelsslægter fra Spanien
Adelsslægter fra Lorraine
Adelsslægter fra Thüringen


text:
Шимон Забело син Михайла Забело (, ) (народився на початку 18 століття в Каунасі — 1793)— граф ковненський, дворянського кола-герба Топора з роду Забело. Державний діяч Великого князівства Литовського, відомий військовик, маршалок ковенського повіту, каштелян Мінський (1784—1787). Генерал-лейтенант Війська Великого князівства Литовського та кавалер Ордену Святого Станіслава.

Короткі відомості
Генерал Шимон Забело був з дворянського роду Забело, які стояли за своїм власним родовим гербом Топора. Його батько Михайло Забело, був ковенським земським писарем, а мати, Ганна Белазора, була дочкою керсновського старости та мінського воєводи Даніеля Белазора з роду Венява і його дружини Євфросинії Білевич з молдавського роду Могил. Через військову кар'єру так й не оженився - тому помер бездітним.

Цей дворянин пройшов усі щаблі королівської служби та здобув заслужені найвищі військові регалії. Його основне зайняття було в військові справах: почавши в чині капітана французького війська, потім, послідовно, набував чину полковника артилерії та генерал-майора і аж до генерал-лейтенанта Війська Великого князівства Литовського. І за своє військове сподвижництво був удостоєний найвищої військової нагороди Речі Посполитої - ставши кавалером Ордену Святого Станіслава.

Шимону ще замолоду була уготована участь в облаштуванню рідної округи (уже з 16 років). А завдяки численним військовим успіхам він здобув собі титул графа. Тому за його ж заслуги - було обрано маршалком ковенського повіту, де він довший час успішно служив. А 23 квітня 1787 року він став ще й королівським намісником - каштелянином в Мінську, прослуживши там 3 роки, і через важкий стан здоров'я передав 10 лютого 1787 року цю посаду своєму племіннику (теж Шимону).

Див. також
 Список мінських каштелянів

Джерела
 Boniecki A. Herbarz polski, T. 1-17, dodatek – Warszawa 1899-1913.
 Niesiecki K. Herbarz Polski, wyd. J.N. Bobrowicz, Lipsk 1839-1846.
 Uruski S. Rodzina. Herbarz szlachty polskiej, T. 1-15 – Warszawa 1904-1938.
 Żychliński T. Złota księga szlachty polskiej, Poznań, T.1-31, 1879—1908

Білоруська шляхта
Каштеляни мінські
Кавалери ордена Святого Станіслава


text:
Blood of Minas Gerais (Portuguese: Sangue Mineiro) is a 1930 Brazilian silent drama film directed by Humberto Mauro. The film is set around Belo Horizonte, where it was filmed. It was Mauro's final film for the small Phebo Filme company before he moved to the much better funded Cinédia studio in Rio de Janeiro.

Synopsis
The daughter of a millionaire attempts to commit suicide after being spurned by her lover.

Cast
 Maury Bueno as Christovam
 Ernani de Paula
 Pedro Fantol as Juliano Sampaio
 Rosendo Franco as Franco
 Adhemar Gonzaga as Carmem's Father
 Luiz Guimarães
 Augusta Leal as Aunt Marta
 Humberto Mauro as Farmer's servant
 Nita Ney as Neusa
 Carmen Santos as Carmem
 Máximo Serrano as Máximo
 Elie Sone as Tuty
 Luis Soroa as Roberto

References

Bibliography
 Shaw, Lisa & Dennison, Stephanie. Brazilian National Cinema. Routledge, 2014.

External links

1930 drama films
1930 films
Brazilian drama films
Brazilian silent feature films
Brazilian black-and-white films
Films directed by Humberto Mauro
Films set in Brazil
1930s Portuguese-language films
Silent drama films


text:
Kościół Matki Bożej Różańcowej w Bolesławcu – rzymskokatolicki kościół parafialny mieszczący się w Bolesławcu, przy ulicy Ceramicznej.

Najstarsza z bolesławieckich świątyń po raz pierwszy wymieniana w dokumentach z 1270 roku. Prezbiterium pochodzi z XIII wieku, zaś odnawiana w późniejszych wiekach wieża z drugiej połowy wieku XVI. Wewnątrz barokowy ołtarz różańcowy przeniesiony tu z kościoła dominikanów w 1810 roku. W wieży dwa dzwony z lat siedemdziesiątych XX wieku, na ścianach epitafia z XVI–XVIII wieku.

Przypisy

Bibliografia
 Bolesławiec i okolice. Plan miasta. Mapa okolic. Wydawnictwo Plan, Jelenia Góra 2002,

Matki
Świątynie pod wezwaniem Matki Bożej Różańcowej
Matki Bożej Różańcowej
Dawne kościoły protestanckie w Bolesławcu


text:
Chicks on Speed — немецкая группа, играющая в стиле электроклэш.

Состав
Группа образовалась в Мюнхене в 1997 году, когда будущие участницы группы встретились в Академии Изящных искусств. Все участницы группы из разных стран. Почти за всё время существования коллектива, он состоял из трёх участниц:
 Алекс Мюррей-Лесли (Боурел, Австралия)
 Мелисса Логан (север штата Нью-Йорк, США)
 Кики Мурс
В 2006 году Кики покинула группу, чтобы стать диджеем. В настоящее время в группе участвует большой коллектив самых разных людей: музыкантов, продюсеров, дизайнеров, видеорежиссёров. Основной костяк группы помимо Алекс Мюррей-Лесли и Мелиссы Логан составляют:
 A.L. Steiner (Майами, США)
 Кэти Глас (Мюнхен, Германия)
 Анат Бен Дэвид (Тель-Авив, Израиль)

Дискография

Альбомы
 The Un-Releases (2000)
 Chicks on Speed Will Save Us All (2000)
 The Re-Releases of the Un-Releases (2000)
 99 Cents (2003)
 Press the Spacebar (with the No Heads) (2004)
 Cutting the Edge (2009)

EP и синглы
 Warm Leatherette  (1998)
 Euro Trash Girl  (1998)
 Smash Metal  (1999)
 Mind Your Own Business  (1999)
 Glamour Girl (1999)
 Kaltes Klares Wasser (2000)
 Split 7" with V/VM (2000)
 Chix 52 (2000)
 The Chicks on Speed / Kreidler Sessions  (2001)
 Fashion Rules (2002)
 We Don't Play Guitars (2003)
 Wordy Rappinghood (2003)
 Flame On  (2004)
 ART RULES!  2006/07

Музыкальные коллективы в жанре электронной музыки
Музыкальные коллективы, появившиеся в 1997 году
Исполнители EMI Records


text:
La línea E5 es una línea de autobús interurbano del área metropolitana de Barcelona, operada por Hispano Igualadina (compañía adquirida por Monbus) bajo la marca comercial Exprés.cat

Hace su recorrido entre Barcelona —tiene su origen/destino en la Av. Diagonal con Maria Cristina— y Igualada —tiene su origen/destino delante del edificio "Punto Blanco"—. Entró en funcionamiento el 3 de junio de 2013 realizando el recorrido sin paradas intermedias entre las dos ciudades. El operador de la línea es Monbus y presta servicio los días laborables excepto en el mes de agosto.

Según la Generalidad de Cataluña, el corredor Barcelona-Igualada es el que tiene más demanda de viajeros de toda Cataluña con treinta y tres viajeros por expedición. En 2011, el corredor tuvo 950 000 viajeros y casi 28 500 expediciones.

El 24 de noviembre de 2017, Ricard Font (secretario del Departamento de Territorio de la Generalidad de Cataluña) y Pere Padrosa (director general de Transports i Mobilitat) mantuvieron una reunión en el Ayuntamiento de Igualada con su alcalde (Marc Castells) y los alcaldes de Castellolí, Bruch y Abrera (municipios afectados por la línea), con el propósito de iniciar un expediente de caducidad de la concesión a la operadora Monbus. Esta decisión se tomó debido a los resultados que se desprendieron de la auditoría que hizo la Generalidad a Monbus durante los últimos meses: 16 expedientes graves por servicio deficitario en el año 2017, un 8% de las paradas sin efectuarse, inspecciones de autocares desfavorables, cambios unilaterales de horarios y servicio telefónico deficiente, entre otros.

A finales de enero de 2018 se informó sobre un acuerdo para incorporar una nueva parada de inicio/final de trayecto en la parte norte de Igualada (delante del edificio más alto de la ciudad, el "Punto Blanco"). Esta parada entra en servicio el martes 3 de abril de 2018.

Así pues, las paradas que realizan los autocares son:

Sentido Igualada - Barcelona:
 Av. de Balmes, 71 (Igualada)
 Paseo Mossén Jacint Verdaguer, 50 (Igualada)
 Paseo Mossén Jacint Verdaguer, 130 (Igualada)
 Estación de autobuses de Igualada
 Av. Diagonal, Zona Universitària (Barcelona)
 Av. Diagonal, Palau Reial (Barcelona)
 Av. Diagonal, Maria Cristina (Barcelona)
Sentido Barcelona - Igualada:
 Av. Diagonal, Maria Cristina (Barcelona)
 Av. Diagonal, Palau Reial (Barcelona)
 Av. Diagonal, Zona Universitària (Barcelona)

 Estación de autobuses de Igualada

 Paseo Mossén Jacint Verdaguer, 45 (Igualada)
 Paseo Mossén Jacint Verdaguer, 1 (Igualada)

 Av. de Balmes, 76 (Igualada)

Horario

Características de la línea

Véase también

 Autobús interurbano de Cataluña
 Exprés.cat
 Autobús urbano de Barcelona
 Ferrocarriles de la Generalidad de Cataluña
 Rodalies de Catalunya

Notas y referencias
Notas

Referencias

Líneas de Exprés.cat


text:
Sud dolžen prodolžat'sja (Суд должен продолжаться) è un film del 1931 diretto da Efim L'vovič Dzigan e Boris Šrejber.

Trama

Note

Collegamenti esterni


text:
Heterotheridion is een monotypisch geslacht van spinnen uit de familie van de Theridiidae (Kogelspinnen).

Soort
 Heterotheridion nigrovariegatum Simon, 1873

Kogelspinnen


text:
Le tandem était une voiture hippomobile originaire d'Angleterre, à deux roues, découverte, avec un siège pour le cocher placé très haut (jusqu'à 1,80 m du sol). Sa principale caractéristique est d'être conçue pour être attelée de deux chevaux en flèche, c'est-à-dire l'un derrière l'autre. Cette particularité permettait aux conducteurs sportifs de circuler facilement sur des chemins étroits.

Son nom, qui a fait recette, ne vient pas comme on peut parfois le lire, d'un hypothétique lord Tandem qui en aurait été l'inventeur au . C'est en fait le mot latin tandem, qui signifie « enfin » : les étudiants britanniques, qui affectaient alors de parler latin, se moquaient de la longueur de ces équipages en criant Tandem ! lorsqu'un tel attelage avait fini de passer devant eux. Le mot est resté pour désigner l'attelage en tandem, puis la voiture, et plus tard la bicyclette biplace, ainsi que toutes les machines fonctionnant en double.

Sources
Joseph Jobé, Au temps des cochers, Lausanne, Edita-Lazarus, 1976.

Voir aussi
 Liste des véhicules hippomobiles

Véhicule hippomobile