text:
Хенри VI, део други (), познат и као 2 Хенри VI (), је историјска драма Виљема Шекспира за коју се верује да је написана 1591, и смештена у време краља Хенрија VI од Енглеске.

Док се Хенри VI, део први бави губитком енглеских територија у Француској и политичким махинацијама које воде до Ратова ружа, а Хенри VI, део трећи описује страхоте тог сукоба, Хенри VI, део други описује неспособност краља да умири свађе својих великаша, смрт краљевог верног саветника Хамфрија, војводе од Глостера, успон војводе од Јорка и неизбежност оружаног сукоба. Тако, драма кулминира првом битком Рата ружа, првом битком код Сент Олбанса (1455).

Иако трилогија о Хенрију VI можда није написана хронолошким редоследом, три представе су често груписане заједно са Ричардом III да би се створила тетралогија која покрива читаву сагу Ратова ружа, од смрти Хенрија V 1422. до успона на власт Хенрија VII 1485. Управо је успех ове серије представа чврсто утврдио Шекспирову репутацију драмског писца.

Хенри VI, део други има највећи број улога међу свим Шекспировим драмама, а многи критичари је сматрају најбољом драмом из трилогије Хенри VI.

Ликови

Краљева странка

 Краљ Хенри VI - краљ Енглеске
 Краљица Маргарета - краљица Хенрија VI
 Хамфри, војвода Глостера - стриц Хенрија VI и лорд заштитник Енглеске
 Војвоткиња Елеанор од Глостера - Глостерова супруга
 Кардинал Бофорт - бискуп од Винчестера, стриц Хенрија VI
 Виљем де ла Поле - Маркиз, касније војвода од Сафока; љубавник краљице Маргарете
 Војвода од Бакингама
 Војвода од Сомерсета [б]
 Лорд Клифорд - војни заповедник
 Млади Клифорд - син лорда Клифорда

Странка војводе Јорка

 Ричард Плантаџенет, трећи војвода од Јорка - тврди да би требао бити краљ
 Едвард, Гроф од Марча - Ричардов син
 Ричард Плантагенет - Ричардов син
 Гроф од Салисбурија
 Гроф од Ворика - Салисбуријев син

Петиције и борба

 Томас Хорнер - оружар
 Питер Тамп - његов шегрт
 Подносиоци представки, подносици захтева, суседи

Призивање духова

 Џон Хјум [ц] - свештеник
 Џон Саутвел - свештеник
 Маргери Журдан [д] - вештица
 Роџер Болинбрук - курир
 Асмат [е] - дух

Лажно чудо

 Сандер Симпкокс - преварант
 Симпкоксова супруга
 Градоначелник Светог Олбанса
 Већник из Светог Олбанса
 Црквењак из Светог Олбанса

Елеонорина покора

 Шериф из Лондона
 Сер Џон Стенли - гувернер острва Ман (историјски сер Томас Стенли)
 Глостерове слуге
 Хералд

Убиство Глостера

 Двојица убица

Убиство Сафока

 Поручник - заповједник брода
 Први официр
 Други официр
 Валтер Витмор - морнар на броду
 Два господина - затвореници са Сафоком

Кејдова побуна

 Џек Кејд - вођа побуњеника
 Дик Месар - бунтовник
 Смит Ткач - побуњеник
 Џорџ Бивис [ф] - побуњеник
 Џон Холанд [г] - побуњеник
 Џон [х] - побуњеник
 Емануел - службеник у Чатаму
 Сер Хамфри Стафорд - војни заповедник
 Виљем Стафорд - брат Сер Хамфрија [и]
 Лорд Сај - лорд високи благајник
 Лорд Скејлз - брани Лондонску кулу
 Метју Гоф - Краљевски војник стациониран у Кули (улога која не говори)
 Александер Иден - племић из Кента

Други

 Вок - гласник
 Гласници, војници, стражари, слуге, веће, побуњеници итд.

Садржај
Представа почиње браком енглеског краља Хенрија VI са младом Маргаретом од Анжуа. Маргарета је штићеница и љубавница Вилијама де ла Пола, четвртог грофа од Сафока, који има за циљ да утиче на краља преко ње. Главна препрека Сафоковом и Маргаретином плану је лорд заштитник; Хамфри, војвода Глостера, који је изузетно популаран међу обичним људима и краљ му дубоко верује. Глостерова супруга, међутим, има претензије на престо, а заведена је од једног агента Сафока да се упусти у некромантију. Она призива духа и тражи да јој открије будућност, али њена пророчанства су нејасна и пре него што је обред завршен, она је прекинута и ухапшена. Затим протерана са двора, на велику срамоту Глостера. Сафок тада кује заверу са кардиналом Бофортом и војводом од Сомерсета како би довео до Глостерове пропасти. Сафок оптужује Глостера за издају и даје да га затворе, али пре него што Глостеру може бити суђено, Сафок шаље два атентатора да га убију. У међувремену, Ричард, трећи војвода од Јорка, открива своје право на престо [ј] грофовима Салисбурију и Ворику, који су се обавезали да ће га подржати.
Сафок је протеран због своје улоге у Глостеровој смрти, док Винчестер (кардинал Бофорт) уговара температуру и умире, псујући Бога. Маргарет, престрављена Сафоковим протеривањем, обећава да ће осигурати његов повратак, али су га гусари убили недуго након напуштања Енглеске, а главу су му послали узнемиреној Маргарет. У међувремену, Јорк је постављен за команданта војске за сузбијање побуне у Ирској. Пре одласка, он ангажује бившег свог официра, Џека Кејда, да организује народну побуну како би се утврдило да ли ће обични људи подржати Јорк ако он направи отворени потез за власт. Испрва је побуна успешна и Кејд се поставља за градоначелника Лондона, али његова побуна је угушена када Лорд Клифорд (присталица Хенрија) убеди обичне људе, који чине Кејдову војску, да одустану од тога. Неколико дана касније Кејда убија Александер Идн, кентски господин, у чију се башту попео тражећи храну. Јорк се враћа у Енглеску са својом војском, тврдећи да намерава да заштити краља од превртљивог Сомерсета. Јорк обећава да ће распустити своје снаге ако Сомерсет буде ухапшен и оптужен за издају. Бакингем се куне да је Сомерсет већ затвореник у Кули, али када Сомерсет уђе ("на слободи"), у пратњи краљице, Јорк држи Бакингемов завет прекршеним и најављује да тражи престо, а подржавају га његови синови, Едвард и Ричард. Енглеско племство заузима стране, неки подржавају кућу Јорк, други подржавају Хенрија и кућу Ланкастера. Води се битка код Сент Олбанса у којој војводу од Сомерсета убија Ричард, а Лорда Клифорда Јорк. Након изгубљене битке, Маргарет убеђује разочараног краља да напусти бојиште и крене у Лондон. Њој се придружује Млади Клифорд, који се заклиње на освету Јоркистима због смрти његовог оца. Представа се завршава тиме да су Јорк, Едвард, Ричард, Ворик и Салисбури кренули у потеру за Хенријем, Маргарет и Клифордом.

Историјски извори

Шекспиров главни извор за други део Хенрија VI био је Едвард Хал, Савез двеју племенитих и угледних породица од Ланкастера и Јорка (1548). Такође се осврнуо на друго издање Хронике Рафаела Холиншеда (1587). Иако је Холиншедов третман Ратова ружа великим делом произашао из Халовог рада, чак до тачке репродукције великих делова, дословно, постоји довољно разлика између Хала и Холиншеда да би се утврдило да је Шекспир морао консултовати обојицу.

На пример, изразита супротност између Хенрија и Маргарет, понављајућа тема у представи, долази од Хала који Хенрија представља као "светачку" жртву околности, а Маргарет као лукаву и манипулативну егоисткињу. Шекспир је морао користити Хала да успостави Јорков захтев за престо (приказан 2.2), јер одговарајући одељак у Холиншеду додаје додатну генерацију Јорковом родослову. Међутим, сусрет између Бакингема и Јорка пре битке код Ст. Олбанса (драматизован у 5.1) налази се само у Холиншеду.

Само Холиншед садржи податке о сељачкој побуни из 1381. године, коју је Шекспир користио за призоре Кејдове побуне током чина 4 (на пример, детаље попут убистава људи јер су могли да читају, и обећања да ће успоставити државу без новца) . Излагање Хенријеве реакције на побуну такође се разликује у Халу и Холиншеду. У Халу, Хенри помилује све који се предају и пушта их да се некажњено врате кући, и тако га Шекспир представља у драми. У контрасту код Холиншеда, Хенри сазива суд и неколико је вођа погубљено (као што је то и учинио у стварности). Друга историјска паралела пронађена у Холиншеду је да је Хенри представљен као нестабилан, стално на ивици лудила, нешто што није у Халу, а који представља нежног, али нефикасног краља (опет, Шекспир овде следи Хала).
,
Највеће одступање Шекспира од Хала и Холиншеда састоји се у његовом повезивању Кејдове побуне, повратка Јорка из Ирске и Битке за Ст. Олбанс у један континуирани низ. И Хал и Холиншед представљају ове догађаје током четворогодишњег периода (као што су се и догађали у стварности), али у представи су приказани као да један води директно, и непосредно, одмах у други. Овако се приказују догађаји у Новим хроникима Енглеске и Француске Роберта Фабијана (1516), што сугерише да је и ово могло бити извор.

Други дефинитивни извор за Шекспира била је "Велика Хроника" (1569) Ричарда Графтона. Као и Холиншед, Графтон репродукује велике одломке неревидираног материјала из Хала, али неки одељци су ексклузивни за Графтона, показујући да је Шекспир такође морао да се консултује са њим. На пример, лажно чудо (драматизовано у 2.1) налази се само у Графтону, а не у Халу или Холиншеду (мада је сличан призор описан и у Делима и споменицима Књига мученика (1563) од Џона Фокса, са којима је Шекспир можда био упознат.

Датирање и текст

Датирање

Дана 12. марта 1594. године, издавач Томас Милингтон је у Регистар еснафа лондонских издавача уписао представу, а штампао је у кварто издању Томас Крид касније те године, као Први део свађе између две познате Куће Јорка и Ланкастера, са смрћу доброг војводе Хамфрија: И протеривање и смрт војводе од Сафока, и трагични крај поносног Кардинала од Винчестера, са знатном побуном Џека Кејда: И први захтев војводе од Корка за Круну (). Претпоставља се да је Свађа препричани текст представе која се данас назива Хенри VI, 2 део. Ако је тако, представа је написана најкасније 1594. године.

Међутим, сугерише се да је представа можда написана неколико година раније. Памфлет Роберта Грина () (уписан у Регистар 20. септембра 1592) исмева Шекспира као "скоројевићку врану, украшену нашим перјем, која је са својим" тигровим" срцем умотана у глумачку кожу ", која претпоставља да је је у стању да надува слободан стих као најбољи од вас. " Ова пародија на 3 Хенрија VI, чин 1, сцена 4, стих 138, Где Јорк помиње Маргарет као "тигрово срце умотано у женску кожу!", Доказује да је 3 Хенри VI био добро познат до септембра 1592, што значи да је морао бити инсцениран пре 23. јуна, када је влада затворила позоришта како би спречила ширење куге. Пошто је сигурно познато да је 3 Хенри VI био наставак другог Хенрија VI, извесно је да ако је 3 Хенри VI био на сцени до јуна 1592. године, такође је то био 2 Хенри VI и да су оба вероватно написана 1591. или 1592.

Текст

Кварто текст Свађе из 1594. године два пута је поново штампан, 1600 (у кварто издању) и 1619 (у фолио издању). Текст из 1600. године штампао је Валентин Симс за Милингтона. Текст из 1619. године био је део Лажног Фолија () Вилијама Џегера () који је штампан за Томаса Павијера. Овај текст је штампан заједно са верзијом 3 Хенрија VI који је штампан у октавa издању 1595. године под насловом Истинска трагедија Ричарда војводе од Јорка, и смрт доброг краља Хенрија Шестог, са целим надметањем између двеју кућа, Ланкастер и Јорк (). У Лажном Фолију две представе су груписане под заједничким насловом Читава свађа између две познате куће, Ланкастера и Јорка, са трагичним крајевима доброг војводе Хамфрија, Ричарда војводе од Јорка, и краља Хенрија Шестог (). Такође штампано са "Читавом Свађом" био је Перикле, принц од Тира. Текст 2 Хенрија VI из 1619. године, међутим, није директно преузет из Свађе. Оригинални текст је преуређен да би исправила грешка у Јорковом опису његовог родослова у 2. чину, сцена 2.

Текст представе која данас чини 2 Хенрија VI објављен је као део Првог Фолија из 1623. године, под насловом Други део Хенрија Шестог, са смрћу доброг војводе Хамфрија ().

Када је комад постао назван Део 2, нејасно је, иако већина критичара обично претпоставља да је то био изум Џона Хемингса и Хенрија Кондела, уредника Првог Фолија, јер нема референце на драму под насловом Други део, или било који његов дериват, пре 1623. године.

Анализа и критика

Историја критике
Неки критичари тврде да је трилогија Хенри VI прва драма икада заснована на новијој енглеској историји, и као таква заслужује виши положај у Шекспировом канону и централну улогу у шекспировској критици. Према Ф.П. Вилсону, на пример, "Нема сигурних доказа да се било који драматичар пре пораза шпанске Армаде 1588. године усудио да на јавну сцену постави комад заснован на енглеској историји [...], колико знамо, Шекспир је био први . " Међутим, овде се с Вилсоном не слажу сви критичари. На пример, Мајкл Тејлор тврди да је било најмање тридесет девет историјских драма пре 1592. године, укључујући дводелну представу Тамерлан (, 1587) Кристофера Марлоа, Ране грађанског рата (, 1588) Томаса Лоела, Бурна владавина краља Џона (,1588) Џорџа Пила, анонимни Едмунд Ајронсајд (1590), Селим Роберта Грина и Томаса Лоџа (1591) и још једна анонимна драма, Истинска трагедија Ричарда III  (, 1591). Paola Pugliatti међутим тврди да је случај можда негде између Вилсоновог и Тејлоровог става; "Шекспир можда није био први који је представио енглеску историју пред публиком јавне позорнице, али сигурно је био први који је то третирао на начин зрелог историчара, а не на начин поштовања историјског, политичког и религиозног мита. "

У сваком случају, постоји много веће критичко неслагање око ове драме, а пре свега што се тиче њеног односа према Свађи.

Свађа као препричани текст
Током година, критичари су расправљали о вези између 2 Хенрија VI и Свађе, до тренутка када су се појавиле четири главне теорије:

 Свађа је реконструисана верзија представе онога што данас називамо 2 Хенри VI; тј. лоше издање, покушај глумаца да реконструишу оригиналну представу из сећања и продају је. Први изнео Самјуел Џонсон 1765. године, а дорадио Петер Алекандер 1929. Традиционално, ово је најприхваћенија теорија.
 Свађа је рани нацрт драме који је објављен у Фолију из 1623. године под насловом Други део Хенрија Шестог. Потекла од Едмонда Малонеа 1790. године као алтернатива Џонсоновој теорији за писање по сећању. Данас га подржавају критичари попут Стивена Урковица.
 Свађа је и препричани текст и рани нацрт 2 Хенрија VI. [М] Ова теорија добија све већу подршку од друге половине 20. века, а подржавају је многи модерни уредници драме.
 Шекспир уопште није написао Свађу; била је то анонимна представа коју је користио као основу за 2 Хенрија VI. Теорија Георга Готфрида Гервинуса из 1849. године, ова теорија остала је популарна током деветнаестог века, с тим да је Роберт Грин водећи кандидат као могући аутор. Изгубила је подршку у двадесетом веку.

Традиционално, критичко мишљење има тенденцију да фаворизује прву теорију; да је Свађа лоше издање, реконструкција по сећању, можда од стране глумца који је у раним извођењима играо Сафока и / или Кејда. Самјул Џонсон је изнео ову теорију 1765. године, али ју је оспорио Едмонд Малоне 1790. године, који је сугерисао да би Свађа могао бити први нацрт 2 Хенрија VI. Малонеов поглед био је доминантан до 1929. године, када су Петер Алекандер и Маделин Доран, радећи независно једно од другог, поново успоставили превласт теорије лошег издања.

Усредсредили су се на генеалошку грешку у Свађи, за коју тврде да је мало вероватно да би је направио аутор и зато се може приписати само извештачу. У Свађи, када Jорк износи своје право на престо, он идентификује Едмунда Ланглија као другог сина Едварда III, уместо петог. У 2 Хенрију VI, Лангли је тачно смештен у родословље. Ова грешка чини непотребном Jоркову потребу да право на престо тражи мајчином родом: да је био пореклом од другог сина, он сам би био рођен од старијег сина него Хенри (који је водио порекло од Џона од Гонта, трећег сина Едварда III). Тврди се да "нико ко је разумео шта пише - то јест, ниједан аутор - није могао да направи ову грешку, али неко ко понавља напамет туђе дело, које лично не разуме јасно - то јест, извештач - лако би могао. "

Чин 3, Сцена 1 означена је као још једна сцена која пружа доказ да је Свађа препричани текст. У Свађи, након што се двор окренуо протв Глостера, Сафок се тада нелогично пребацује на дискусију о регентству Француске. Уводе се Хорнер и Тамп и Глостер приређује њихов формални двобој. У овом тренутку Глостер одлази, али без уочљивог разлога. Маргарет затим удари Елеанор, Глостер се враћа, и он и његова супруга одлазе заједно. Стевен Урковиц (непоколебљив противник теорије о лошим издањима уопште) тврди да је разлика у две сцене пример "фино шекспировских првих избора забележених у Кварту". Роџер Варен, међутим, тврди да сцена пружа снажне доказе да је Свађа пријављени текст; "није тешко претпоставити како је настала верзија Кварта. Супротстављене тврдње Јорка и Сомерсета довеле су до тога да се Оружар и његов Слуга представе прерано; ко је састављао Кварто текст, сетио се да је Хамфри напустио позорницу, мада не и зашто, али сећао се да је Маргарет, док је био ван сцене, ударила његову супругу. Потпуно немотивисани излаз и поновна појава Хамфрија само по себи искључује сваку могућност да је сцена Кварта легитимна алтернатива Фолио верзији, а не збркани извештај о томе. "

Даљњи докази за теорију препричаног текста дати су у начину на који се друге представе користе у целој Свађи. На пример, Марлоова Трагична историја доктора Фаустуса цитирана је у сцени чаробњаштва ("Сада Фаустус, шта би ти хтео да урадим?" (1.3.36) репродуковано је као "Сада Болинбрук, шта би ти хтео да урадим?"), а Марлоове Едвард II парафразиран је у Чину 3, Сцена 1 (Марлоов "Дивљи О'Нил, с ројевима ирских ратника, / Живи неконтролисан унутар енглеске територије" (2.2.163–164) постају "Дивљи О'Нил", моји господари, под оружјем је, / са трупама ирских ратника који се неконтролисано / Насељавају унутар енглеског територија"). Чак се и редак из 3 Хенрија VI употребљава у Чину 3, Сцена 1 ("Да се наш краљ Хенри руковао са смрћу" (1.4.103.)), што све сугерише да, као што је то често случај у лошим издањима, извештач је попуњавао празнине (тј. одломке којих се није могао сетити) одломцима из других представа.

Свађа као рани нацрт
Стевен Урковиц је детаљно говорио о расправи између теорије лошег издања и теорије раног нацрта, спуштајући се чврсто на страну раног нацрта. Урковиц тврди да кварто  2 Хенрика VI и октаве 3 Хенрија VI заправо представљају научницима јединствену прилику да виде драму која се развија, док је Шекспир уређивао и преписивао одређене одељке; "текстови 2 и 3 Хенрија VI нуде посебно богате илустрације текстуалне варијације и позоришне трансформације."  Урковитз наводи дијалог у почетној сцени 2 Хенрија VI као посебно јак доказ теорије раног нацрта. У Свађи Хенри прима Маргарет с радошћу и узвиком да су све његове овоземаљске невоље иза њега. Маргарет је тада приказана као крајње понизна, обећајући да ће волети краља без обзира на све. Након првобитног састанка, Хенри моли Маргарет да седне крај њега пре него што нареди лордовима да стану у близини и пожеле јој добродошлицу. С друге стране, у 2 Хенрију VI, Хенри је опрезнији у поздраву с Маргарет, видећи је као олакшање његових проблема, али само ако она и он могу наћи заједничко тло и волети се. Она је такође много храбрија и самосвеснија у 2 Хенрију VI него у Свађи. Поред тога, у 2 Хенрију VI се не спомиње нико ко седи, а господари клече пре него што разговарају са Маргарет. Урковитз резимира ове разлике тврдећи,

У видљивој геометрији дворске церемоније, верзија Фолио нуди нам одважну краљицу Маргарет и одважног краља који стоје усправно док видно потчињени племићи клече пред њима. За разлику од скромне краљице која је стајала поред краља окружена стојећим племићима, у овом тексту у еквивалентном тренутку имамо упорну краљицу која стоји усправно са својим монархом, видно подређујући клечеће, послушне господаре. Различите позоришне представе психолошких и политичких тензија разликују две верзије одломка. Оба текста "раде" водећи публику кроз сложени церемонијални приказ препун симболичних гестова емоционалне привржености, посвећења, краљевске власти и феудалне послушности, али сваки приказује различит образац језика и кодираних гестова. Таква прецизна прилагођавања драмских тема и радњи су темељ професионалног позоришног писања.

Разлике у текстовима су такве какве имају тенденцију да се утврде у текстовима који су измењени из оригиналног облика, а Урковитз наводи Ерика Расмусена, Е.А.Ј. Хонигмана и Грејс Јополо као попорнике овог става. Он се позива на случај драме Ричарда Бринслија Шеридана (,1777), која је постојала и у ранијем облику, такође од Шеридана, у дводелној представи ( и ), за коју тврди да садрже исту врсту модификација као што се може наћи у представама о Хенрику VI.

Урковитз није сам у проналажењу доказа који би подржали теорију раног нацрта. На пример, у Свађи Маргери Журдан се назива "лукава вештица из Елија", али у 2 Хенрију VI она се назива "лукава вештица". Традиционални аргумент да се објасни овај несклад је тај да су такве информације додали или Шекспир или неко други током проба, али нису пронађени у књизи рукописа која је коришћена за штампање Првог фолија. Међутим, Р. Б. МекКероу тврди против вероватности ове теорије. Пита се зашто би се писац вратио извору у хроници да би додао информацију која није драматична и не доноси ништа на сцену. МекКероу сугерише да је тај стих избачен након извођења. Сличан пример је пронађен у Чину 4, Сцена 7 где Кејд наређује својим људима да убију лорда Саја и сер Џемса Комера. У 2 Хенри VI, Кејд им наређује да одсеку главу Сају, а затим оду у Кромерову кућу и убију га, али у Свађи им говори да доведу Саја у "Заставу у Чипсајду", а затим оду у Кромерову кућу у "Мајл Енд Грин. " МекКероу тврди да такви неважни детаљи сугеришу уклањање након извођења, а не додатак пре извођења.

Додатни докази налазе се у чину 2, сцена 1. У Свађи, након што је Винчестер прихватио Глостеров изазов на двобој (л. 38; "Радо, кад ти је драго"), додатни дијалог није пронађен у 2 Хенри VI ;

ГЛОСТЕР

Изазов? Кажем ти свештениче,

Плантаџенети никада не беже од изазова.

ВИНЧЕСТЕР

Ја сам Плантаџенет као и ти,

И син Џона од Гонта.

ГЛОСТЕР

Ванбрачни.

ВИНЧЕСТЕР

Презирем ваше речи.

Поново, МекКероуов аргумент овде није да су ови стихови додавани током проба, већ да су постојали у раном нацрту представе и уклоњене након проба, јер су једноставно оцењене непотребним; анимозитет између њих двоје је већ добро успостављен.

Међутим, теорија о томе да је Свађа можда рани нацрт не мора нужно значити да не може представљати и лоше издање. Традиционално, већина критичара (попут Александра, Дорана, МекКероуа и Урковица) на проблем гледају као на или - или ситуацију; Свађа је или пријављени текст или рани нацрт, али недавно је изнет аргумент да могу бити и једно и друго. На пример, ово је теорија коју је подржао Роџер Ворен у свом Окфордском издању Шекспира (). То је такође теорија коју је изнео Рандал Мартин у свом Окфордском издању  3 Хенрија VI. Суштина аргумента је у томе што су и докази за теорију лошег кварта и докази за теорију раног нацрта толико убедљиви да ниједан није у стању да у потпуности одбаци другу. Тако, ако представа садржи доказе о пријављеном тексту и раном нацрту, мора бити обоје; тј. Свађа представља пријављени текст раног нацрта 2 Хенрија VI. Шекспир је написао рану верзију представе, која је била постављена. Убрзо након те позоришне представе, неки од глумаца су из тога направили лош кварто и објавили га. У међувремену, Шекспир је драму написао у форми која је пронађена у Првом фолију. Варен тврди да је то једина теорија која може да објасни снажне доказе и за извештавање и за ревизију, и то је теорија која добија све већу подршку крајем двадесетог / почетком двадесет првог века.

Језик у драми
Језик током представе помаже у успостављању теме као и тона сваке поједине епизоде. На пример, уводни говор представе је украшена, формална изјава Сафока:

Од вашег великог царског величанства

Ја сам био задужен на одласку у Француску,

Као Намесник ваше изврсности,

Да венчам принцезу Маргарет за вашу милост,

Тако у познатом древном граду Туру,

У присуству краљева Француске и Сицилије,

Војвода Орлеана, Калабрије, Бретање и Алансона,

Седам грофова, дванаест барона и двадесет угледних бискупа,

Извршио сам свој задатак и био венчан,

А понизно сада на савијеном колену,

Пред очима Енглеске и њених велкаша,

Предајем моје место код краљице

У ваше најмилостивије руке, које су тело

Од те сјајне сенке коју сам представљао:

Најсрећнији поклон који је маркиз икада дао,

Најлепша краљица коју је краљ икада примио.

(1.1.1–16)

Садржај Сафоковог говора је: "Као што ми је наређено да се оженим Маргарет у ваше име, то сам и учинио, а сада вам је предајем." Међутим, формалност сцене и важност догађаја захтијевају да он ову поруку испоручи на свечаном језику, с тим што је формални значај Хенријевог брака с Маргарет огледао у формалном језику који Сафок користи да најави тај брак.

Језик преноси важност религије у целој представи. Хенријев језик често одјекује Библијом. На пример, чувши за Кејдову побуну, он коментарише "Ο немилостиви људи, они не знају шта чине" (4.4.37), понављајући Лукино јеванђеље: "Оче, опрости им, јер не знају шта чине" ( 23:34). Раније у представи, он помиње небо као "ризницу вечне радости" (2.1.18.), Подсећајући на Јеванђеље по Матеју "положите благо за себе на небу" (6:20), а потом неколико редака касније размишља "благословљени су миротворци на земљи" (2.1.34.), парафразирајући Исусову Беседу на Гори. У оба ова случаја, кардинал Винчестер, наизглед побожни човек, искривљује Хенријеву истинску побожност. Након Хенријеве процене о небу, Винчестер каже Глостеру: "Твоје небо је на земљи, твоје очи и мисли / туку се у круни, благо твојега срца" (2.1.19-20). Затим, након што Хенри хвали миротворце, Винчестер лицемерно каже: "Нека ми буде благословљен мир који склопим / Против овог поносног Заштитника својим мачем" (2.1.35–36). Кардинал се руга религији мало пре убиства Глостера. Говорећи о надолазећем убиству, Сафок каже: "И да сачувам мог суверена од непријатеља, / реци, само реч и ја ћу бити његов свештеник" (3.1.271–272), на што Винчестер одговара "Само да га имам мртвог, мој господару Сафока, / Па можете да постанете и свештеник "(3.1.273–274.), презирући свештенство и тривијализујући убиство. Након што је Глостер мртав, Винчестер наставља да богохули сам, проглашавајући смрт Глостера "Божјом тајном пресудом" (3.2.31), безобзирно и свесно искривљавање истине.

Шекспир користи језик да разликује различите врсте ликова. У дворским сценама обично се говори слободним стиховима, док простаци имају тенденцију да говоре у прози, са мање метафора и мање декоративним језиком (Шекспир користи овај контраст у неколико представа, као што су Два витеза из Вероне, где проза разликује слуге од својих господара). Кад власт почне да иде у главу Џека Кејда, он почиње да прелази на дворски начин говора. То се највише примећује када је усвојио "краљевско ми", користећи изразе као што су "наш краљевска надлежност" (4.7.24) и "ми тражимо и заповедамо" (4.7.116).

Најдужи говор у представи је Маргаретино јадиковање према Хенрију након што су пронашли Глостерово мртво тело. Овај дугачки говор препун је класичних алузија, сложених метафора и речитости док се Маргарет креће кроз литанију тема у настојању да докаже своје:Јао мени, јаднијој од њега.

Шта, окређеш се и кријеш лице?

Нисам одвратни губавац, гледај ме.

Шта, јеси ли ти као змија, потпуно глув?

Буди и отрован и убиј своју безнадежну краљицу.

Је ли твоја једина утеха затворена у Глостеровој гробници?

Па онда краљица Маргарет никада није била твоја радост.

Подигни му статуу и обожавај је,

И направи моју слику, за фирму на крчми.

Да ли сам због овога прешла море,

И два пута неспретним ветровима са обале Енглеске

Гоњена натраг у свој родни крај?

Шта је ово било, него ветрови који упозоравају

Као да кажу, "Не тражи гнездо шкорпиона,

Нити крочи на ову нељубазну обалу?

Шта сам тада урадила, него клела нежне налете

И оног који их је пустио из њихових пећина,

И молила их да пушу према обали Енглеске,

Или окрену нашу крму на ужасну стену?

Ипак Еол није био убица,

Већ је ту дужност оставио теби.

Лепо дубоко море одбило је да ме удави,

Знајући да ћеш ме утопити на обали

У сузама попут сланим као море због твоје нељубазности.

Оштре стене покриле су се у мокром песку,

И нису ме раниле својим грубим ивицама,

Да твоје кремено срце, тврђе од њих,

Може у твојој палати погубити Маргарет.

Колико сам могла да догледам твоје кречњачке стене,

Кад нас је с твоје обале олуја одбацила,

Стајала сам на прозорима у олуји,

А кад је сумрачно небо почело да краде

Мој искрени поглед на твоју земљу,

Узела сам скупи драгуљ са врата -

Срце је било, украшено дијамантима -

И бацила га према твојој земљи. Море га је примило,

И тако сам пожелела да твоје тело може моје срце.

И утом сам изгубила поглед на лепу Енглеску,

И молила сам моје очи да иду за срцем,

И нзвала их слепим и суморним наочарима,

Због губитка погледа на обале жељеног Албиона.

Колико често сам изазивала Сафока -.

Помоћник твоје неискрености -

Да седне и зачара ме, као што је то учинио Асканије,

Кад би до лудила Дидони излагао

Дела његовог оца, започета паљењем Троје!

Зар нисам зачарана попут ње? Или ти ниси лажан попут њега?

А ја, не могу више. Умри Маргарет,

Јер Хенри плаче што тако дуго живиш.

(3.2.73–121)Међу критичарима се води расправа о смислу и сврси овог говора, мада се сви слажу да је значење сакривено у компликованом језику. Неки критичари (као што је Станли Велс) тврде да је говор, са својим речитошћу, апстракцијом, напетим алузијама и дугачким метафорама, слабо написан, доказ да Шекспир још није имао контролу над својим писањем. Присталице ове теорије указују на прво сачувано издање ове драме из 1594 , у којој је задржано само седам стихова, с образложењем да је остатак говора био исечен пред извођење. L.C. Knights, насупрот томе, тврди да је говор намерно претеран и високопаран јер Маргарет покушава да одврати већ збуњеног и потиштеног Хенрија да не оптужи Сафока за убиство.

Петер Хал сугерисао је да је "говор ту да се успостави емоционална, хистерична страна Маргаретине природе. Мислим да је зато језик толико истанчан - то је покушај Маргарете да обузда своје бурне емоције изражавајући их на тако чудан начин. "

Комплетна антитеза ове теорије такође је предложена као могућност: да говор не показује да Маргарет губи контролу, већ да потпуно контролише себе и своје емоције. Ова је теорија најизраженија у томе како је режисерка Џејн Хоуел дала улогу Џулији Фостер у Шекспировој адаптацији за ББЦ () из 1981. године. Маргарет овдје користи свој говор да избаци своје интензивне емоције, а не да их обузда. Далекосежне метафоре и класичне алузије њен су начин да се ослободи беса и емоција, презира према Хенрију и своје урођене страсти.

У продукцији Терја Хендса из 1977. за Краљевску Шекспировску Компанију (), Маргарет (глумила је Хелен Мирен) покушала је вратити Хенрија с ивице лудила, ангажујући свој ум у сложеном, тешком за праћење вербалном плесу. Хенријев претходни говор Сафоку, где он тражи да га Сафолк не погледа, а затим одмах захтева да погледа у Сафокове очи, Алан Хауард је одиграо на начин да сугерише да је Хенри изгубио додир са стварношћу, и у одговор на ово, Мирен је глумила говор на такав начин да ангажује Хенријев ум овде и сада, усредсреди своје мисли и спречи их да одлутају.

Теме

Хенријева слабост
Главна тема представе је Хенријева урођена слабост и његова неспособност да контролише земљу или чак свој властити суд. Према Мартину, Хенријева слабост као краља била је главни разлог што су многи критичари из деветнаестог века оценили да други део Хенрија VI нема довољно емоција: Хенри је био толико нестручан да га публика није могла саосећати и, самим тим, његова трагедија је умањена. Током представе постоје бројни примери на које су се такви критичари могли усредсредити. На пример, Хенри не успева да уједини своје препирљиве племиће и уместо тога допушта им да га гурају око себе док они сами одлучују како да делују и шта да раде, а у исто време он дозвољава да га Маргарет потпуно подвлачи. Толико је потчињен да пристаје на затварање човека (Глостера) којег воли и за кога зна да је невин, а затим покушава да се сакрије од последица ове одлуке, покушавајући да напусти двор након Глостеровог хапшења:

КРАЉ ХЕНРИ

Господари моји, што ваша мудрост мисли најбоље

Учините или поништите као да смо ми овде.

КРАЉИЦА МАРГАРЕТ

Шта, зар ће ваше височанство напустити парламент?

КРАЉ ХЕНРИ

О Маргарет, моје срце је утопљено од туге,

Чија поплава почиње тећи из мојих очију.

(3.1.195–199)

То води Хенрија до сазнања како је изневерио Глостера, и да жали за сопственим недостатком одлучности и чврстине:

И док месар одводи теле,

И веже несретника и туче га кад скрене с пута,

Водећи га до крваве кланице,

Баш тако безосећајни, одвели су га отуда;

И ко што крава јури горе-доле,

Тражећи куда је отишло њено недужно младунче,

И не може ништа, до оплакати губитак свог чеда,

Тако и ја жалим случај доброга Глостера

С тужним беспомоћним сузама и замућеним очима

Гледам за њим и не могу му помоћи,

Тако су моћни његови заклети непријатељи.

(3.1.210–220)

Други пример његове слабости као владара види се у његовој крајњој равнодушности према виталној одлуци избора новог француског регента; док Сомерсет и Јорк расправљају о том питању, сваки покушавајући да убеди Хенрија да би он требао да добији тај посао, Хенри презирно изјављује: "Са моје стране, племенити лордови, није ме брига који: / или Сомерсет или Јорк, сви су они за мене исти."(1.3.102–103). Тај недостатак бриге се грубо наглашава када Сомерсет касније каже Хенрију да су све француске територије изгубљене, а Хенри ноншалантно одговара: "Хладне вести, Лорде Сомерсет; али нека се врши Божја воља." (3.1.86). Његов недостатак одлучујућег водства чак спомињу и други; Маргарет тврди да је "Хенри, мој господар хладан у великим пословима, / превише пун глупог сажаљења" (3.1.224–225). Касније, када се из Ирске појави вест о побуни, Јорк каже да ће учинити све што Хенри сматра потребним, на шта Сафок одговара "Зашто, наш ауторитет је његов пристанак, / И шта ми утврдимо он потврђује" (3.1.316–317 ).

Хенри је представљен као добар човек, али лош краљ, кога Роџер Ворен назива "човеком дубоког верског уверења, али без политичке вештине."  Он је слаб вођа, а делом је и његов неуспех да потврди своје ауторитет одговоран за хаос који преузима земљу. Као што редитељ Петер Хал каже, "Теоретски, Хенри би требао бити добар краљ. Он примењује хришћанску етику у влади. Али он је против људи који то не чине. Они своје понашање оправдавају позивањем на велике циљеве - Бога, Краља, Парламент, народ - које су бескрупулозни државници, мотивисани голом жељом да буду на врху, користили кроз векове. Ево централне ироније представе: Хенријева хришћанска доброта ствара зло. "

Контраст између Хенрија и Маргарет
Друга главна тема представе је контраст између Маргарет и Хенрија, што се уводи када се први пут упознају. Хенри захваљује Богу што му је довео Маргарет и узвикује "Јер си ми дао ово дивно лице / Свет земаљског благослова мојој души, / Ако саосећање љубави обједини наше мисли" (1.1.21–23). Иронија овде, коју многи критичари коментаришу, јесте да се то јединство управо не догађа - њихове мисли се никада не уједињују, а њихови контрастни и неспојиви ставови виде се изнова и изнова у целој представи. На пример, после лажног чуда, Хенри је узнемирен и виче: "О Боже, видиш ли ти ово и трпиш?" (2.1.150.), Док је Маргаретин одговор много приземнији; "Смеје ми се када видим како зликовци беже" (2.1.151). Кад Бакингем стигне да донесе вести Хенрију од Елеанорином бављењу некромантијом, Хенријева реакција је побожна и жалосна: "О Боже, какве враголије чине зли, / при томе доносећи збрку на своје главе" (2.1.181–182). Међутим, Маргаретин одговор је борбен, користећи вести да би проследила сопствени план; "Глостер, види овде прљавштину свог гнезда / И гледај себе беспрекорног, најбољи си" (2.1.183–184). Касније, када се Хорнер и Тамп спремају за борбу, Хенри види ово такмичење као свето питање части: "У име Бога, пазите да бојиште и све ствари буду у реду; / Овде нека то реше и Бог нека брани право" (2.3 .54–55). Маргарет се, међутим, само радује борби; "Намерно, дакле, / Оставила сам двор да видим како ће се ова свађа просудити" (2.3.52–53). Хенри је "фатално ожењен својом поларном супротношћу."

Контраст међу њима је можда најочигледније приказан када Глостер умре у чину 3, сцена 2. Маргарет излаже говор у којем истиче како је неправедно оптужити Сафока за убиство само зато што су Сафок и Глостер били непријатељи, као што су и она и Глостерова супруга такође биле непријатељи, па ако је Сафок осумњичен, нека буде и она; "Тешко мени, / Да будем краљица и окруњена срамотом" (70–71). Опет окреће догађаје да се фокусира на себе. Хенри, међутим, потпуно је игнорише и тужно позива; "Ах, жао ми је Глостера, јадног човека" (72). Ова ситуација се понавља током Кејдове побуне, али овај пут се обоје узајамно игноришу. Након што побуњеници доставе своје услове Хенрију, он каже Бакингему да ће разговарати с Кејдом, али Маргарет се брине само за себе и Сафока (чију главу сада носи). Говорећи одсеченој глави занемарује Хенријеве проблеме и узвикује: "Ах, варварски зликовац! Ово дражесно лице / владало је попут лутајуће планете нада мном, / и зар их није могло натерати да одустану, / те што беху недостојни гледати на њега?" (4.4.14–17). Хенри, међутим, то игнорише и наставља да се бави захтевима побуњеника, рекавши просто, "Лорде Сај, Џек Кејд се заклео да ће имати твоју главу" (4.4.18). Ова тенденција да они игноришу једно друго представља још један пример њихове неспојивости, њиховог неуспеха да се уједине у мислима.

Религија
Религија је основна чињеница живота краља Хенрија, који је представљен као заиста побожан. Шекспир је овај аспект Хенријевог лика можда преузео из описа Едварда Хала: "Презирао је своју властиту природу, све пороке, телесне као и душевне, и од свог раног детињства био је искрен у говору и чистог интегритета, не знајући зла и чувар сваке доброте, презирао је све ствари које су имале за циљ да заведу или покваре ум смртних људи. Поред тога, био је тако стрпљив у срцу, да од свих увреда које су му нанели (којих није био мали број) никада није тражио освету ни казну, већ се за њих од срца захваљивао Свемогућем Богу, његовом Створитељу, мислећи да су му због ових невоља и недаћа његови греси заборављени и опроштени. "

Кад се Хенри први пут упозна са Маргарет, његова реакција је да је поздрави, а затим одмах захвали Богу што ју је довео код њега; "Не могу да изразим љубазнији знак љубави / Од оваквог пољупца. Господе који ми дајеш живот, / Позајми ми срце испуњено захвалношћу!" (1.1.18–20). Чувши касније за лажно чудо, чак и пре него што се упознао са Симпкоксом, Хенри узвикне: "Сад хвалимо Бога да верујући душама / да светлост у тами, утеху у очају" (2.1.64–65). Хенри прихвата аутентичност догађаја без доказа, верујући у својој побожности да је истина и да је Бог учинио чудо. Касније, када Хенри брани Глостера од оптужби за издају, он користи две религиозне слике да би показао свој став: "Наш сродник Глостер је невин / од смишљања издајства нашој краљевској особи / као што је и новорођено јагње или безопасна голубица" (3.1 .69–71). Угледавши избезумљеног Винчестера, Хенри узвикује "О ти вечни покретачу небеса, / Гледај с благим погледом на ову несрећу" (3.3.19–20). Затим, након Винчестерове смрти, Ворик коментарише "Тако лоша смрт препоручује монструозан живот", на шта Хенри одговара: "Не суди, јер сви смо грешници" (3.3.30–31).

Хенри верује да правду, истину и кривицу одређује Бог, а не људски поступци. Након борбе између Хорнера и Тама, Хенри објављује,

Јер његовом смрћу доживљавамо његову кривицу.

А Бог у правди нам је открио

Истину и невиност овог јадног човека,

За кога је мислио да је неправедно убио.

(2.3.101–104)

Заправо, Хенри је толико предан Богу да га коментаришу и други ликови. На пример, када Маргарет подругљиво описује Хенрија према Сафоку, она каже:

Али сав његов ум нагнут је светости,

Да би Здраво-марије бројао на бројаницама,

Његови браниоци су пророци и апостоли,

Његово оружје су свете изреке из светих списа,

Студирање је његово клечање у дворишту и његова љубав

Су бронзане слике канонизованих светаца.

Кад би га скупштина кардинала

Изабрали за папу и одвели у Рим,

И поставили му троструку круну на главу;

То је било стање погодно за његову светост.

(1.3.56–65)

Јорк двапут помиње Хенријеву побожност. Прво, када износи свој план за преузимање власти, Хенрија назива краљем "Чији црквени дух не одговара круни" (1.1.246). Затим, када износи свој аргумент зашто треба да буде краљ, каже Хенрију, "Твоја рука је створена да ухвати ходочаснички штап / А не да стегне страхопоштовано владарско жезло" (5.1.97–98).

Правда

Идеје правде су најважније током представе, посебно идеја одакле потиче правда и ко је одређује. То се наговештава када Тамп први пут сретне Хенрија, а Хенри пита за Глостерово мишљење. Глостер каже,

И нека овај добије одређени дан

За двобој на погодном месту,

Јер он сведочи о злочину свог слуге.

Ово је закон, а ово пропаст војводе Хамфрија .

(1.3.208–211)

Мајкл Хатавеј је ову сцену прокоментарисао: "феудални ритуал суђења борбом своди се на гротескне борбе између пијаног оружара и његовог шегрта [...] Он служи за огледало стварности представе: уместо да се види правда одређена од Бога у погледу права противника, овде видимо просто суђење моћи. " Као што сам Хенри каже,

Јер његовом смрћу доживљавамо његову кривицу.

А Бог у правди нам је открио

Истину и невиност овог јадног човека,

За кога је мислио да је неправедно убио.

(2.3.101–104)

Касније се враћа овом појму, поново тврдећи да је истина одбрана против смрти и пораза:

Који је јачи оклоп од неукаљаног срца?

Троструко је наоружан онај чија је свађа праведна;

А онај је го, иако обучен у челик,

Чија је савест неправдом покварена.

(3.2.232–235)

Хенри верује у чистоћу правде и не може замислити како би она могла бити корумпирана; "И случај поверите тачној ваги правде/ Чији тег стоји сигуран, чији правични разлог претеже "(2.1.199–200).

Међутим, изопаченост правде је такође доминантна тема током представе, упркос Хенријевој неспособности да је види. Један од најпознатијих стихова у представи, које говори сарадник побуњеног Кејда, Дик Месар, "прво што треба, убијмо све адвокате". Да ли то значи да су адвокати заштитници правде, или су узрочници њене корупције, тема је расправе.

Глостер уверава Елеанор да, док има истину на својој страни, непријатељи га не могу уништити: "Морам погрешити пре него што ме осуде, / и да имам двадесет пута толико непријатеља, / и сваки од њих да има двадесет пута већу моћ, / Све ово није могло да ме дотакне / Све док сам одан, истинит и без злочина" (2.4.60–64). Међутим, његове тврдње показују се неистинитим, јер је ухапшен по лажним оптужбама, а затим убијен пре суђења. Касније у представи, Лорд Сај износи сличну тврдњу. Када га Бакингам упозори да буде опрезан јер побуњеници циљају људе попут њега, Сај одговара: "Поверење које имам је у моју невиност, и зато сам храбар и одлучан" (4.4.58–59). Као и Хамфри, његова "невиност" га не спашава, и побуњеници убијају и њега и његовог зета.

Презир племића према правди открива се јаче када Хенри, несвестан да је Глостер мртав, тражи од суда да се према њему поштено понаша, а Маргарет, знајући да је и невин и мртав, одговара: "Не дај Боже да надвлада било каква злоба /Невиног осудити племенитог човека "(3.2.23–24). Као што Хатавеј истиче: "У Енглеској под Хенријем закон нема нимало мало везе с божанским и стоји одвојен од једнакости. Владарске и судске улоге краљевог суда безнадно су збркане тако да је угрожен статус саме институције."

Неспособност господе да схвате потребу за непристрасним и функционалним правосуђем одјекује у побуни; "Моћне амбиције и непријатељство према закону који су одлика барона подједнако карактеришу раднике", сугеришући да нема разлике између старог поретка и новог. То је видљиво у Кејдовом говору након што је наредио погубљење Лорд Саја; "Најпоноснији лорд у царству неће носити главу на раменима, осим ако ми не ода почаст. Неће се девојка удати, ако ми не плати својим девичанством, ако га има. Људи ће бити подложни директно мени. И ми заповедамо и наређујемо да њихове жене буду слободне колико срце може пожелети или језик рећи "(4.7.112–117). У овом предложеном новом светском поретку Кејд предвиђа успостављање аутократије, где ће му се сви заклети на верност и где његови закони, које он може произвољно донети, важе за све. Тако, у овом политичком систему, као и у старом, закон и правда изгледају мало релевантни.

Насиље
Физичко насиље прожима представу, при чему многи ликови насилно умиру. Глостер је угушен у свом кревету; Винчестер умире у страственом бесу; Сафок је обезглављен; Сомерсет и Клифорд су убијени у бици; Кејд је погубио Метју Гофа, Хамфри Стафорда, Вилијама Стафорда, лорда Саја, Џемса Комера и Писара из Чатама током побуне, а потом га је Александар Иден убио и одсекао му главу.

Глостерова смрт нарочито је повезана са физичким, што се може видети у Вориковом детаљном опису тела;

Погледајте како му се крв слила у лице.

Као да сам видео духа преминулог,

Пепељасте боје, ситног, бледог и без крви,

Која је сва сишла у напрегнуто срце,

Које у борби са смрћу

Привлачи крв за помоћ против непријатеља,

Која се са срцем хлади, а не враћа се

Да поново поцрвени и улепшава образ.

Али видите, лице му је црно и пуно крви;

Његове очне јабучице испупченије него када је живео,

Грозно зури попут задављеног човека;

Коса му је била накострешена, носнице раширене,

Руке раширене као да хватају

И борио се за живот и био је потчињен силом.

Погледајте плахте: његова коса, видите, почупана;

Његова негована брада расута и замршена,

Попут летњег жита полеглог због олује.

Нема друге, он је овде убијен.

Најмањи од свих ових знакова био би довољан.

(3.2.160–178)

Винчестерова смрт је такође физички гротескна јер он грчи лице и псује Бога, прогањан духом Глостера.

Међутим, многи од поступака после смрти су још грознији од самих смрти. Сафокова глава предата је Маргарет, која је носи по двору током последња два чина представе. Лорд Стафорд и његов брат [и] су убијени, а њихова тела вучена су улицама иза коња. Лорд Сај и његов зет су обезглављени, а главе су им носили на моткама и терали да се љубе. Кејд је обезглављен и глава му је предата краљу. Не само да је физичко насиље представљено као главна тема, већ је то физичко скрнављење, непоштовање тела после смрти.

Екранизација
Британска телевизија ББЦ 2 извела је 2012-2016. комплетну екранизацију 8 највећих Шекспирових историјских драма, у облику мини-серије под насловом Шупља Круна (). Наслов серије узет је из стиха у драми Ричард II:

Јер у шупљој круни

Што окружује смртне слепоочнице краља

Смрт држи свој двор ...

- Ричард II, чин 3, сцена 2.

Прва сезона, која садржи 4 драме које образују прву тетралогију (Ричард II, Хенри IV, део први, Хенри IV, део други и Хенри V) снимљена је 2012. Друга сезона, под насловом Шупља Круна: Ратови Ружа () снимљена је 2016. Друга сезона екранизовала је историјске драме друге тетралогије: сва три дела Хенрија VI (у две епизоде) и Ричарда III, са Бенедиктом Камбербачом у улози Ричарда од Глостера (касније Ричарда III).

Напомене

Референце
Све референце на Хенрија VI, део 2, осим ако није другачије одређено, преузимају се из Оксфордског Шекспира (), заснованог на тексту Првог фолија из 1623. године. По његовом референцијалном систему, 4.3.15 значи чин 4, сцена 3, ред 15.

Литература

 Alexander, Peter. Shakespeare's Henry VI and Richard III (Cambridge: Cambridge University Press, 1929)
 Berry, Edward I. Patterns of Decay: Shakespeare's Early Histories (Charlottesville: Virginia University Press, 1975)
 Born, Hanspeter. "The Date of 2, 3 Henry VI", Shakespeare Quarterly, 25:3 (Autumn, 1974), 323–334
 Brockbank, Philip. "The Frame of Disorder – Henry VI" in John Russell Brown and Bernard Harris (editors), Early Shakespeare (London: Hodder & Stoughton, 1961), 72–99
 . "Shakespeare: His Histories, English and Roman" in Christopher Ricks (editor), The New History of Literature (Volume 3): English Drama to 1710 (New York: Peter Bedrick, 1971), 148–181
 Bullough, Geoffrey. Narrative and Dramatic Sources of Shakespeare (Volume 3): Early English History Plays (Columbia: Columbia University Press, 1960)
 Candido, Joseph. "Getting Loose in the Henry VI Plays", Shakespeare Quarterly, 35:4 (Winter, 1984), 392–406
 Chartier, Roger. "Jack Cade, the Skin of a Dead Lamb, and the Hatred for Writing", Shakespeare Studies, 34 (2006), 77–89
 Clarke, Mary. Shakespeare at the Old Vic, Volume 4 (1957–1958): Hamlet, King Henry VI Parts 1, 2 and 3, Measure for Measure, A Midsummer Night's Dream, King Lear, Twelfth Night (London: A. & C. Black, 1958)
 Daniel, P.A. A Time Analysis of the Plots of Shakespeare's Plays (London: New Shakspere Society, 1879)
 Dobson, Michael S. The Making of the National Poet: Shakespeare, Adaptation and Authorship, 1660–1769 (Oxford, Oxford University Press, 1995)
 Dockray, Keith. Henry VI, Margaret of Anjou and the Wars of the Roses: A Source Book (Stroud: Sutton Publishing, 2000)
 Doran, Madeleine. Henry VI, Parts II and III: Their Relation to the Contention and the True Tragedy (Iowa: University of Iowa Press, 1928)
 Duthie, G.I. Shakespeare (London: Hutchinson, 1951)
 Foakes, R.A. and Rickert R.T. (eds.) Henslowe's Diary (Cambridge: Cambridge University Press, 1961; 2nd edn. edited by only Foakes, 2002)
 Frey, D.L. The First Tetralogy: Shakespeare's Scrutiny of the Tudor Myth (The Hague: Mouton, 1976)
 Goodwin, John. Royal Shakespeare Theatre Company, 1960–1963 (London: Max Reinhardt, 1964)
 Goy-Blanquet, Dominique. "Elizabethan Historiography and Shakespeare's Sources", in Michael Hattaway (editor), The Cambridge Companion to Shakespeare's History Plays (Cambridge: Cambridge University Press, 2002), 57–70
 Grafton, Richard. A Chronicle at Large, 1569
 Greg. W.W. "'The Bad Quartos' of 2 and 3 Henry VI", The Review of English Studies, 13 (1937), 64–72
 Griffiths, Ralph A. The Reign of King Henry VI (London: Ernest Benn, 1981; 2nd edn. 1998)
 Hall, Edward. The Union of the Two Noble and Illustre Families of Lancaster and York, 1548
 Halliday, F.E. A Shakespeare Companion, 1564–1964 (Baltimore: Penguin, 1964)
 Hodgdon, Barbara. The End Crowns All: Closure and Contradiction in Shakespeare's Histories (Princeton: Princeton UP, 1991)
 Holderness, Graham. Shakespeare: The Histories (New York: Macmillan, 2000)
 Holinshed, Raphael. Chronicles of England, Scotland and Ireland, 1587
 Jones, Emrys. The Origins of Shakespeare (Oxford: Oxford University Press, 1977)
 Jordan, John E. "The Reporter of Henry VI, Part 2", PMLA, 64:4 (October 1949), 1089–1113
 Kastan, David Scott. "Shakespeare and English History", in Margreta de Grazia and Stanley Wells (editors), The Cambridge Companion to Shakespeare (Cambridge: Cambridge University Press, 2001), 167–183
 Kay, Carol McGinis. "Traps, Slaughter and Chaos: A Study of Shakespeare's Henry VI plays", Studies in the Literary Imagination, 5 (1972), 1–26
 Lee, Patricia-Ann. "Reflections of Power: Margaret of Anjou and the Dark Side of Queenship", Renaissance Quarterly, 39:2 (Summer, 1986), 183–217
 Longstaffe, Stephen. ""A short report and not otherwise": Jack Cade in 2 Henry VI", in Ronald Knowles (editor), Shakespeare and Carnival: After Bakhtin (London: Macmillan, 1998), 13–37
 Lull, Janis. "Plantagenets, Lancastrians, Yorkists and Tudors: 1–3 Henry VI, Richard III, Edward III", in Michael Hattaway (editor) The Cambridge Companion to Shakespeare's History Plays (Cambridge: Cambridge University Press, 2002), 106–125
 Martin, Randall. "Elizabethan Pageantry in Henry VI", University of Toronto Quarterly, 60:1 (Spring, 1990), 244–264
 McAlindon, Tom. "Swearing and Foreswearing in Shakespeare's Histories", Review of English Studies, 51 (2000), 208–229
 McKerrow, R.B. "A Note on Henry VI, Part 2 and The Contention of York and Lancaster", Review of English Studies, 9 (1933), 157–269
 Muir, Kenneth. The Sources of Shakespeare's Plays (London: Routledge, 1977; rpt 2005)
 Myers, Norman J. "Finding a "Heap of Jewels" in "Lesser" Shakespeare: The Wars of the Roses and Richard Duke of York", New England Theatre Journal, 7 (1996), 95–107
 Onions, C.T. A Shakespeare Glossary (Oxford: Oxford University Press, 1953; 2nd edn. edited by Robert D. Eagleson, 1986)
 Owens, Margaret E. "The Many-Headed Monster in Henry VI, Part 2", Criticism, 38:3 (Fall, 1996), 63–93
 Pearson, Richard. A Band of Arrogant and United Heroes: The Story of the Royal Shakespeare Company's Staging of The Wars of the Roses (London: Adelphi, 1991)
 Pendleton, Thomas A. (ed.) Henry VI: Critical Essays (London: Routledge, 2001)
 Pugliatti, Paola. Shakespeare the Historian (New York: Palgrave, 1996)
 Rackin, Phyllis. "Foreign Country: The Place of Women and Sexuality in Shakespeare's Historical World", in Richard Burt and John Michael Archer (editors) Enclosure Acts: Sexuality, Property and Culture in Early Modern England (Ithaca: Cornell University Press, 1994), 68–95
 . "Women's Roles in the Elizabethan History Play", in Michael Hattaway (editor) The Cambridge Companion to Shakespeare's History Plays (Cambridge: Cambridge University Press, 2002), 71–88
 Rackin, Phyllis and Howard, Jean E. Engendering a Nation: A Feminist Account of Shakespeare's English Histories (London: Routledge, 1997)
 Reed, Robert Rentoul. "Crime and God's Judgement in Shakespeare (Lexington: University Press of Kentucky, 1984)
 Ribner, Irving. The English History Play in the Age of Shakespeare (London: Routledge, 1957; 2nd edn. 1965)
 Riggs, David. Shakespeare's Heroical Histories (Cambridge: Cambridge University Press, 1971)
 Rossiter, A.P. "Ambivalence: The Dialectics of the Histories", in Russ McDonald (editor), Shakespeare: An Anthology of Criticism and Theory, 1945–2000 (Oxford: Blackwell, 2004), 100–115
 . Angel with Horns: Fifteen Lectures on Shakespeare (London: Longmans, 1961; edited by Graham Storey)
 Shaheen, Naseeb. Biblical References in Shakespeare's History Plays (London: Associated University Presses, 1989)
 Speaight, Robert. Shakespeare on the Stage: An Illustrated History of Shakespearean Performance (London: Collins, 1973)
 Swandler, Homer D. "The Rediscovery of Henry VI", Shakespeare Quarterly, 29:2 (Summer, 1978), 146–163
 Tillyard. E. M. W. Shakespeare's History Plays (London: The Athlone Press, 1944; rpt. 1986)
 Urkowitz, Steven "If I mistake in those foundations which I build upon": Peter Alexander's textual analysis of Henry VI Parts 2 and 3", English Literary Renaissance, 18:2 (Summer, 1988), 230–256
 Warren, Roger "The Quarto and Folio Texts of 2 Henry VI: A Reconsideration", Review of English Studies, 51 (2000), 193–207
 Watkins, Ronald. "The only Shake-scene", Philological Quarterly, 54:1 (Spring, 1975), 47–67
 Wells, Robert Headlam. "The Fortunes of Tillyard: Twentieth-Century Critical Debate on Shakespeare's History Plays", English Studies, 66:4 (Winter, 1985), 391–403
 Wells, Stanley; Taylor, Gary; Jowett, John and Montgomery, William. William Shakespeare: A Textual Companion (Oxford: Oxford University Press, 1987)
 Williamson, Marilyn L. ""When Men Are Rul'd by Women": Shakespeare's First Tetralogy", Shakespeare Studies, 19 (1987), 41–59
 Wilson, F.P. Shakespearean and Other Studies (Oxford: Oxford University Press, 1969; edited by Helen Gardner)

 Спољашње везе

 Henry VI, Part 2 – from Project Gutenberg.
 The Second part of King Henry the Sixth – scene-indexed HTML version of the play.
 King Henry VI, Part 2 – scene-indexed, searchable HTML version of the play.
 The second Part of Henry the Sixt – PDF version, with original First Folio spelling.
 The First Part of the Contention  – HTML version of the 1594 quarto.

 Henry the Sixth, Part 2 Home Page at Internet Shakespeare Editions.
 Henry VI at Shakespeare Illustrated. Accessed 30 October 2018.
 "Alarums and Defeats: Henry VI on Tour", by Stuart Hampton-Reeves; Early Modern Literary Studies, 5:2 (September, 1999), 1–18.
  (BBC Television Shakespeare'' Version).

Енглеска књижевност
Драма
Дела Вилијама Шекспира


text:
János Zsupánek or Zsupanek (; January 6, 1861 – March 11, 1951) was a Slovene writer and poet in Hungary, son of the poet and writer Mihály Zsupánek. His son Vilmos Zsupánek was also a writer and poet. The three Zsupáneks transcribed some older hymns and also wrote new hymns and poems in the Prekmurje Slovene dialect.

Zsupánek was born in Šalovci. His mother was Mária Gomilár. Zsupánek went on pilgrimages to Graz, Mariazell, Maribor, and the Slovene Hills and he became familiar with many hymns in German, Hungarian, and Latin, as well as hymns in the Slovene Hills dialect, closely related to the Prekmurje dialect.

Zsupánek wrote his first hymns in Hungarian. In 1908, he published his prayer book and hymnal Vu Iméni Ocsé, i Sziná, i Dühá, szvétoga Ámen (In the Name of the Father, and the Son, and the Holy Spirit, Amen). In 1910 he published the Prekmurje dialect hymnal Mrtvecsne peszmi (Dirges). Its publication was supported by Miklós Kovács and József Konkolics from Šalovci.

János Zsupánek died in Šalovci.

Works
 Magyar dalok (Hungarian Songs, 1884–1893)
 Vu iméni Ocsé, i Sziná, i Dühá, szvétoga Ámen (In the Name of the Father, and the Son, and the Holy Spirit, Amen, 1908)
 Mrtvecsne peszmi (Dirges, 1910)
 Szenje blázsene device Marie (The Fair of the Blessed Virgin Mary, in Novine, 1916)

See also
 List of Slovene writers and poets in Hungary

1861 births
1951 deaths
People from Šalovci
Slovenian writers and poets in Hungary

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Echeandia tenuis är en sparrisväxtart som först beskrevs av Charles Alfred Weatherby, och fick sitt nu gällande namn av Robert William Cruden. Echeandia tenuis ingår i släktet Echeandia och familjen sparrisväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sparrisväxter
tenuis


text:
Die evangelisch-lutherische Jakobuskirche steht in Fischbach, einem Gemeindeteil der oberfränkischen Stadt Kronach im Landkreis Kronach. Die Pfarrkirche entstand um 1500 und wurde im 18. Jahrhundert umgestaltet. Die Kirchengemeinde gehört zum Dekanatsbezirk Kronach-Ludwigsstadt des Kirchenkreises Bayreuth der Evangelisch-Lutherischen Kirche in Bayern.

Baugeschichte
Der westliche Teil des Langhauses geht im Kern auf eine Kapelle zurück, die wohl um 1500 gebaut wurde. Anfangs war Fischbach eine Filiale der katholischen Pfarrei Stadtsteinach. Im Jahr 1523 wurde eine Jakobskirche in Fischbach erstmals erwähnt. 1548 führten die Herren von Waldenfels die Reformation ein und errichteten eine evangelische Pfarrei.

Erste größere Umbauten folgten 1589 mit einer Verlängerung des Kirchenschiffes nach Osten, dem Bau des Hauptportals an der Nordseite und vermutlich auch mit dem Anbau der Sakristei. Im Jahr 1660 ließ die Gemeinde den baufälligen Kirchturm abbrechen und neu errichten. Der Turm wurde im 18. Jahrhundert mehrfach verändert. Zwischen den Jahren 1702 und 1703 wurde das Langhaus aufgestockt, ein erneuerter Dachstuhl und ein Holzgewölbe eingebaut. Die Stirnwand wurde außerdem mit zwei hohen Fenstern versehen. Zusätzlich zur Umgestaltung des Innenraumes, insbesondere mit vergrößerten Emporen, neuem Kirchengestühl und Kanzelaltar, erfolgte ein Neubau der Sakristei. Im Jahr 1782 wurde das Holzgewölbe durch eine Flachdecke ersetzt und der Sakristeianbau um ein Geschoss aufgestockt. Eine Innenrestauration erfolgte unter anderem 1955.

Baubeschreibung
Die Pfarrkirche steht im südlichen, oberen Ortsteil direkt neben dem Schloss. Es ist ein Saalbau mit zwei zu vier Achsen, den eine Flachdecke über einer Hohlkehle am Rand überspannt. Rundbogige Fenster belichten den Innenraum. In der Südwand befindet sich ein spitzbogiges Sakristeiportal, mit gefaster Rahmung und in der Westwand eine Tür zum Turmuntergeschoss mit gefaster Rahmung. Eine zweigeschossige Holzempore prägt den Innenraum. Sie steht an der West-, Nord- und Südwand. Der Mittelabschnitt der oberen Westempore trägt die Orgel und ist vorgezogen. Der Fußbodenboden besteht aus musterartig gelegten Sandsteinplatten. Die Fassade ist verputzt, Gewände und Rahmungen sind aus Sandstein. Die West- und Nordfassade haben rundbogige Portale mit gefaster Rahmung. Das Nordportal ist mit einem Scheitelstein versehen, der ein Wappenschild, eine Bezeichnung "HW" mit Steinmetzzeichen und die Jahreszahl 1589 trägt.

Der fünfgeschossige Kirchturm steht am Südabschnitt der Westfassade. Der ungegliederte Unterbau wird jeweils durch einen schrägen Mauerwerkspfeiler an der Nord- und Westseite stabilisiert. Im Turmuntergeschoss befindet sich ein Tonnengewölbe. Die hölzerne Fachwerkkonstruktion des Obergeschosses ist verschiefert und beherbergt hinter rundbogigen Schallfenstern die Glockenstube. Gekrönt wird der Turm von einem hohen, verschieferten Spitzhelm mit Knauf und Kreuz.

Die zweigeschossige Sakristei steht an der Südseite des Kirchenschiffes. Beide Etagen werden von Flachdecken überspannt; den oberen Abschluss bildet ein Walmdach. Die rechteckige Tür auf der Ostseite trägt die Jahreszahl 1832, die Tür auf der Südseite die Bezeichnung "1782 AM".

Ausstattung

Kanzelaltar
Sandsteinstipes und Mensa des barock gestalteten Kanzelaltars stammen aus dem Jahr 1703. Im selben Jahr stellte der Schreinermeister Hans Erhardt den Holzaufbau fertig. Die Bildhauerarbeiten sind ein Werk des Markgräflichen Hofbildhauers Elias Räntz, die Fassung mit der Marmorierung hat Sebastian Hornung gefertigt. Die Kanzel stammt aus dem Jahr 1687 und ersetzte 1782 im Mittelabschnitt die erhalten gebliebene Salvatorfigur, die 1703 Elias Räntz schuf. Die Brüstungsfelder des polygonalen Kanzelkorbes zieren Gemälde des Salvator mundi und der vier Evangelisten. Die Heiligen Petrus und Paulus, silbern und golden gefasste Holzfiguren, rahmen die Kanzel zusammen mit gewundenen Freisäulen ein. Über dem Mittelabschnitt befindet sich das Doppelwappen des Johann Gottfried Christoph von Guttenberg und seiner Ehefrau Felicitas Juliana Dorothea, geborene von Wintzingerode, darüber ein Segmentgiebel mit der Taube des Heiligen Geistes und der Bezeichnung "I.H.G. 1714". Den oberen Abschluss bilden Holzfiguren der vier Evangelisten mit einem Kruzifix in der Mitte.

Taufbecken
In der Kirche stehen zwei Taufbecken. Das ältere Taufbecken stammt aus der ersten Hälfte des 16. Jahrhunderts. Es hat einen Schaft aus Sandstein und ein stark auskragendes, sechzehneckiges Becken. Den gefelderten Beckenrand zieren bereichsweise Wappen, darunter das des Christoph von Waldenfels und seiner Ehefrau Margarethe, geborene Hirschberg. Das 1677 angeschaffte Taufbecken besteht aus marmoriertem Sandstein. Auf einem balusterförmigen Schaft mit Palmettendekor befindet sich ein polygonales Becken, das mit dem Wappen der Freiherren von Guttenberg und Engelsköpfen verziert ist. Ein Holzdeckel bekrönt von einer kleine Statue des heiligen Johannes des Täufers bildet den oberen Abschluss.

Orgel
Im Jahr 1896 wurde eine Orgel in neubarocken Formen aufgestellt. Steinmeyer errichtete 1977 ein neues Instrument mit 13 Registern auf zwei Manualen und Pedal auf.

Glocken
Im Kirchturm hängen drei Bronzeglocken. Die älteste, die 12-Uhr-Glocke, stammt aus dem Jahr 1367. Die große Glocke wurde 1952 aufgehängt. Sie stammt von der 1936 erbauten St.-Josef-Kirche in Tczew und ersetzte im Krieg abgegebene Glocken.

Literatur

Weblinks

 Jakobuskirche

Einzelnachweise

Jakobus
Jakobus
Kirchengebäude des Kirchenkreises Bayreuth
Jakobskirche
Kirchengebäude im Landkreis Kronach
Christentum in Kronach
Fischbach
Geläut
Saalkirche


text:
Carla Figueira De Morisson Faria is a Brazilian physicist and professor at University College London. She works on theoretical strong-field laser-matter interactions.

Early life and education
Faria is from Belém. She studied physics at the University of São Paulo. She worked with Vanderlei Bagnato on cold matter and atom trapping. Her masters dissertation considered magneto-optical traps. She joined the Max Born Institute for Nonlinear Optics and Short Pulse Spectroscopy in Berlin, where she was supervised by Wolfgang Sandner. Faria joined the Max Planck Institute for Physics in 1999. She held postdoctoral positions at TU Wien, Leibniz University Hannover and Max Born Institute. Her early work considered the time profiles of high harmonic generation.

Research and career
Faria joined City University of London as a Research Fellow in 2005 and was made an EPSRC Advanced Lecturer in 2006. She contributed to the 2007 book Progress in Ultrafast Intense Laser Science II. In 2007 she moved to University College London. She is a member of the Atomic, Molecular, Optical and Positron Physics group. Her research considers laser fields that have stronger intensities than 1013 Wcm−2. At these intensities, there is laser-induced scattering of electrons with their parent ions. Faria studies the temporal and spatial interference of these. She uses strong-laser physics in solid-state electronic devices, in plasma physics and as X-ray sources. She was made a Professor of Physics in October 2018.

Awards
In 2021, Faria was awarded the Joseph Thomson Medal and Prize for her "contributions to the theory of strong-field laser-matter interactions".

Selected publications

 C. Figueira de Morisson Faria, X. Liu. 2011. Electron–electron correlation in strong laser fields. Journal of Modern Optics 59:8, pages 679-685. doi: 10.1080/09500340.2010.543958.
 C. Figueira de Morisson Faria, H. Schomerus, W Becker. 2002. High-order above-threshold ionization: The uniform approximation and the effect of the binding potential. Phys. Rev. A 66, 043413. doi: 10.1103/PhysRevA.66.043413.
C. Figueira de Morisson Faria, Andreas Fring. 2006. Time evolution of non-Hermitian Hamiltonian systems. J. Phys. A: Math. Gen. 39 9269. doi: 10.1088/0305-4470/39/29/018.
C. Figueira de Morisson Faria, Henning Schomerus, X. Liu, W. Becker. 2004. Electron-electron dynamics in laser-induced nonsequential double ionization. Phys. Rev. A 69, 043405. doi: 10.1103/PhysRevA.69.043405.

References

Brazilian women physicists
Academics of University College London
University of São Paulo alumni
Living people
Year of birth missing (living people)
People from Belém
Laser researchers
Women physicists
Brazilian scientists


text:
Juri Borissow () ist der Name folgender Personen:
* Juri Alexandrowitsch Borissow (* 1992), russischer Schauspieler
 Juri Iwanowitsch Borissow (* 1956), russischer Politiker


text:
Voici une liste des grades de l'armée en Tanzanie.

Officiers

Sous-officiers

Lien externe
 Tanzania Peoples' Defence Force - Land Forces, International Encyclopedia of Uniform Insigna

Tanzanie


text:
Epitymbia är ett släkte av fjärilar. Epitymbia ingår i familjen vecklare.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Vecklare
Epitymbia


text:
Sirak Tesfom (born 10 October 1994) is an Eritrean road racing cyclist, who last rode for UCI Continental team .

Major results

2016
 1st  Time trial, National Junior Road Championships
2017
 5th Fenkil Northern Red Sea Challenge
 6th Asmara Circuit
 10th Overall Tour Eritrea
2018
 Africa Cup
1st Road race
1st Time trial
1st Team time trial
2019
 African Road Championships
1st  Team time trial
2nd  Time trial
 2nd Time trial, National Road Championships
 African Games
2nd  Team time trial
5th Time trial
 5th Overall La Tropicale Amissa Bongo
1st  Mountains classification
 5th Overall Tour du Rwanda

References

External links

1994 births
Living people
Eritrean male cyclists
African Games silver medalists for Eritrea
Sportspeople from Asmara


text:
Sergej Barbarez, né le  à Mostar (Bosnie-Herzégovine), est un footballeur bosnien.

Biographie
Sa polyvalence lui permettait de jouer en tant qu'attaquant de pointe, de soutien ou comme milieu offensif. Il était décrit comme un joueur puissant et combatif, doté d'une frappe lourde.

International bosnien, il met fin à sa carrière internationale le , après 48 matchs et 17 buts sous les couleurs de la sélection.

Il prend sa retraite sportive à l'issue de la saison 2007-2008, en étant le joueur étranger ayant disputé le plus de matchs en Bundesliga (330 matchs, pour 95 buts). Son record est cependant battu en  par le Brésilien Zé Roberto.

Carrière
 1984-1991 : FK Velež Mostar
 1991-1993 : Hanovre 96
 1993-1996 : 1.FC Union Berlin
 1996-1998 : FC Hansa Rostock
 1998-2000 : Borussia Dortmund
 2000-2006 : Hambourg SV
 2006-2008 : Bayer Leverkusen

Palmarès
 Meilleur buteur du Championnat d'Allemagne en 2001 (Hambourg SV) avec 22 buts.
 Vainqueur de la Coupe de la ligue d'Allemagne en 2003 (Hambourg SV).
 Vainqueur de la Coupe Intertoto en 2005 (Hambourg SV).
 Vainqueur de la Coupe d'Allemagne en 1992 (Hanovre 96).
 Meilleur joueur bosniaque de l'année 2001 et 2003.

Notes et références

Liens externes

Footballeur international bosnien
Footballeur yougoslave
Naissance en septembre 1971
Naissance à Mostar
Joueur du Velez Mostar
Joueur du Borussia Dortmund
Joueur du Hambourg SV
Joueur du Bayer Leverkusen
Joueur du Hanovre 96
Joueur du Hansa Rostock
Joueur du 1. FC Union Berlin


text:
Nagaina — род аранеоморфных пауков из подсемейства  в семействе .

Этимология
Научное название дано таксону в честь змеи Нагайны, персонажа из сказки Редьярда Киплинга «Рики-Тики-Тави». Другие роды пауков-скакунов, которые получили название в честь персонажей сказок Киплинга: Bagheera, Messua и Akela.

Виды
  — Бразилия
  — Бразилия
  — Мексика до Панамы
  — Французская Гвиана
  — Бразилия

Ссылки
 Salticidae: Diagnostic Drawings Library
 Explore the Tree of Life
 Platnick, Norman I. (2009): The world spider catalog , version 10.0. American Museum of Natural History.

Пауки-скакунчики
Паукообразные Южной Америки
Роды паукообразных


text:
Rottendorf in Niedermurach ist eine Gemarkung im Landkreis Schwandorf.

Die Gemarkung Rottendorf in Niedermurach hat eine Fläche von 1165,57 Hektar, liegt vollständig auf dem Gebiet der Gemeinde Niedermurach und repräsentiert den Norden des Gemeindegebietes. Auf der Gemarkung liegen die Niedermuracher Gemeindeteile Enzelsberg, Holmbrunn, Ödhöfling, Reichertsmühle, Rottendorf, Schlotthof und Voggendorf.

Einzelnachweise

Gemarkung in der Oberpfalz

Geographie (Niedermurach)


text:
A Dévény Anna Alapítvány a koraszülötten, vagy egyéb okból sérülten született gyermekek korai fejlesztésével foglalkozik. Az Alapítvány vezetője és névadója, Dévény Anna 1976-tól dolgozta ki az egész világon egyedülálló módszerét, melynek lényege, hogy az izmok mozgatásával, masszírozásával stimulálják a nem, vagy nem megfelelően működő agypályákat, ezáltal – a munkát akár már az inkubátorban megkezdve – az elérhető legjobb szellemi és testi egészségi állapotot biztosítják a kis betegeknek.

A Dévény Speciális manuális technika - Gimnasztika Módszer az elmúlt 28 év alatt a mozgássérülések valamennyi területén kimagasló eredményeket volt képes felmutatni gyermekeknél és felnőtteknél egyaránt. Korai fejlesztéssel a nem szervi károsodott gyermekeknél a gyógyulási arány 80%.

Az alapítót és vezetőt, Dévény Anna gyógytornászt munkásságáért 2003-ban Batthyány-Strattmann László-díjjal tüntették ki, 2010-ben pedig neki ítélték Prima Primissima díjat, az Oktatás és köznevelés kategóriában, továbbá a Budapest Belváros-Lipótváros Önkormányzatától a Belváros Egészségéért-díjat.

Források
 Az alapítvány hivatalos WEB oldala
 Scherter Judit Segítőink: Dévény Anna gyógytornász (kismama.hu)
 Vajda Angéla: Az eredmény kötelez. Beszélgetés Dévény Anna gyógytornásszal. Lege Artis Medicinae, 2004.
 Tarcsai Lívia: Dévény Anna Alapítvány: mozgásrehabilitáció újszülötteknek, Népszabadság Online, 2010. március 31.
 Szakmai pályázataik, támogatásaik (Körics Euroconsulting honlap)
  Dévény Módszer: mozgásrehabilitáció hipotómiás gyerekek számára, illetve bármely típusú mozgásprobléma esetére. Hír TV, GyógyHír sorozat, 126. adás, 2006. január 29. (Videoclip: ).
  Vendég: Dévény Anna, MTV, Záróra, 2011. január 11.(videóval)
 Átadták a Prima Primissima-díjakat. MTV, Híradó, 2010. december 3. (videóval)]
 A Prima Primissima díjátadó gála, 2010. december 3. (primaprimissima.hu)
 Sándor Zsuzsanna: Gyógyító világtalálmány - Dévény Anna mozgáspedagógiája., 168 Óra, 2011. február 26. (Online kiadás is).
 Zsély Anna: A törődés erejével, Figyelő Net Online, 2010. december 27. (fn.hu)
 Kiosztották a Belváros Egészségéért-díjakat, Helyi Théma Online, 2010. július 1.
 Pócs Balázs: Mozgásadományozó, Népszabadság Online, 2011. augusztus 4.

Alapítványok
Gyógytornászok


text:
Zeegang is een door de wind gegenereerd golfpatroon aan het wateroppervlak op zee of op de oceaan. Dit in tegenstelling tot de deining die niet meer onder invloed van de wind staat. De windgolven in zeegang zijn duidelijk te onderscheiden van deining. Zeegang is onregelmatig, steil, met korte kammen, vol met kleine golfjes en rimpels en vaak met schuim bedekt. Deining is betrekkelijk regelmatig met flauwe hellingen, glad en met lange kammen.

De hoogte van de zeegang hangt van verschillende factoren af:
de windsnelheid;
de duur van de wind;
de windbaan: de (ononderbroken) afstand in windrichting tot aan de kust;
de waterdiepte: alleen als de golflengte groter is dan twee keer de waterdiepte.

Voor zeegang is er een schaal, die lijkt op de schaal van Beaufort.

Vloeistofgolven
Wind
Niet-SI-eenheid
Schaal (meten)


text:
Dans la mythologie grecque, Créuse (en grec ancien ) est une naïade, fille de Gaïa (la Terre).

Ovide raconte qu'elle était promise à Xanthe, mais que le dieu fleuve Pénée l'enleva et la cacha . Les autres sources confirment l'union de Créuse et de Pénée (qui a lieu  chez Pindare), et leur prêtent un fils, Hypsée (le roi des Lapithes). Diodore ajoute une fille, Stilbé.

Notes

Nymphe de la mythologie grecque
Progéniture de Gaïa
Mythologie grecque de Thessalie


text:
Az Egyesült Arab Emírségek az egyesült államokbeli Los Angelesben megrendezett 1984. évi nyári olimpiai játékok egyik részt vevő nemzete volt. Az országot az olimpián 1 sportágban 7 sportoló képviselte, akik érmet nem szereztek. Az Egyesült Arab Emírségek első alkalommal vett részt az olimpiai játékokon.

Atlétika

Férfi

* - egy másik versenyzővel azonos eredményt ért el

Források

N1984
Egyesült Arab Emírségek


text:
L'otaria orsina della Nuova Zelanda od otaria orsina meridionale, Arctocephalus forsteri, è una specie di otaria orsina diffusa intorno alle coste meridionali dell'Australia, a quelle dell'Isola del Sud della Nuova Zelanda e a quelle delle piccole isole situate a sud e a est di quest'ultima. Colonie composte da soli maschi sono situate anche sulle coste dello Stretto di Cook, presso Wellington, sull'Isola del Nord. Il nome comune otaria orsina della Nuova Zelanda viene utilizzato in Nuova Zelanda (anche se il nome originale in lingua māori è kekeno), mentre in Australia viene chiamata otaria orsina meridionale. Nonostante le due popolazioni mostrino alcune differenze genetiche, la loro morfologia è molto simile e per questo si continua a classificarle come un'unica specie.

Queste otarie sono state cacciate indiscriminatamente durante il periodo che va dalla scoperta europea della Nuova Zelanda fino alla fine del XIX secolo. La popolazione neozelandese si ridusse al 10% della popolazione originaria. Attualmente questa specie di otaria orsina è posta sotto la protezione del Marine Mammal Protection Act (1978).

Nonostante quest'animale sembri docile, è in grado di muoversi molto velocemente e non è mai consigliabile avvicinarsi ad una femmina con il piccolo o frapporsi tra uno di questi animali e l'acqua, tagliando loro la strada per fuggire in mare: i loro denti sono molto affilati ed hanno morso molti neozelandesi.

Descrizione
I maschi pesano normalmente circa 126 kg, ma possono arrivare a pesare anche 250 kg e misurano da 2 a 2,5 m di lunghezza. Le femmine pesano mediamente 30–50 kg e misurano circa 1,5 m.
Il colore del pelo può variare dal marrone-grigiastro al nero.
I cuccioli pesano alla nascita circa 4–6 kg e misurano 60–70 cm.

Galleria d'immagini

Note

Bibliografia
 Randall R. Reeves, Brent S. Stewart, Phillip J. Clapham and James A. Powell (2002). National Audubon Society Guide to Marine Mammals of the World. Alfred A. Knopf, Inc. ISBN 0-375-41141-0.

Altri progetti

Otaridi
Taxa classificati da René Primevère Lesson


text:
Robert Blome, né le  à Schaerbeek (Belgique) et mort en 2003, est un acteur belge de cinéma et de théâtre.

Biographie

Filmographie

 1947 : Cargaison clandestine d'Alfred Rode
 1948 : Cinq tulipes rouges de Jean Stelli - Jeff Dooksen
 1949 : L'Homme aux mains d'argile de Léon Mathot
 1949 : Dernier Amour de Jean Stelli
 1949 : Le 84 prend des vacances de Léo Joannon
 1949 : Envoi de fleurs de Jean Stelli
 1949 : Au revoir Monsieur Grock de Pierre Billon
 1950 : Pigalle-Saint-Germain-des-Prés de André Berthomieu
 1950 : Au fil des ondes de Pierre Gautherin
 1950 : Sous le ciel de Paris de Julien Duvivier
 1950 : Bon voyage mademoiselle de Bernard Borderie - court métrage -
 1955 : Les deux font la paire d'André Berthomieu - Le coiffeur
 1955 : La Madelon de Jean Boyer - Un Belge
 1955 : La Bande à papa de Guy Lefranc - Un collègue de Fernand
 1955 : L'Impossible Monsieur Pipelet de André Hunebelle - Un spectateur à la boxe
 1955 : Voici le temps des assassins de Julien Duvivier - L'homme de passage aux halles
 1956 : La Loi des rues de Ralph Habib
 1956 : L'Homme aux clés d'or de Léo Joannon
 1956 : Notre Dame de Paris de Jean Delannoy
 1956 : L'Homme à l'imperméable de Julien Duvivier
 1956 : Jusqu'au dernier de Pierre Billon
 1957 : Amour de poche de Pierre Kast
 1957 : Le Septième Ciel de Raymond Bernard
 1957 : Mademoiselle et son gang de Jean Boyer - Un consommateur
 1958 : Le Sicilien de Pierre Chevalier
 1958 : Drôles de phénomènes de Robert Vernay
 1958 : Du rififi chez les femmes de Alex Joffé
 1958 : Péché de jeunesse de Louis Duchesne
 1959 : Quai du point du jour de Jean Faurez
 1960 : La Bride sur le cou de Jean Aurel et Roger Vadim
 1961 : De quoi tu te mêles, Daniela ! (Zarte Haut in schwarzer Seide), de Max Pécas
 1961 : Le Gentleman d'Epsom de Gilles Grangier - Un joueur
 1962 : Le Doulos de Jean-Pierre Melville
 1962 : Heureux anniversaire de Pierre Etaix et Jean-Claude Carrière - court métrage -
 1962 : Strip-tease de Jacques Poitrenaud
 1962 : Le Soupirant de Pierre Etaix
 1962 : Carambolage de Marcel Bluwal - Un collaborateur de l'agence
 1963 : Cherchez l'idole de Michel Boisrond - Un spectateur
 1963 : L'Homme de Rio de Philippe de Broca
 1963 : Une ravissante idiote de Édouard Molinaro
 1964 : L'Abonné de la ligne U de Yannick Andreï
 1964 : Un monsieur de compagnie de Philippe de Broca - Un serviteur du prince
 1965 : Pas de caviar pour tante Olga de Jean Becker
 1965 : Tant qu'on a la santé de Pierre Etaix
 1965 : Objectif 500 millions de Pierre Schoendoerffer
 1966 : Le Roi de cœur de Philippe de Broca - Un aliéné
 1966 : série télévisée Les Cinq Dernières Minutes, épisode La Rose de fer de Jean-Pierre Marchand
 1966 : Sale temps pour les mouches de Guy Lefranc
 1967 : Les Habits noirs (roman de Paul Féval), feuilleton télévisé de René Lucot
 1967 : série télévisée Le Tribunal de l'impossible - Épisode La Bête du Gévaudan d'Yves-André Hubert - 1 paysan
 1969 : Les Patates de Claude Autant-Lara - Le retraité
 1969 : Les Enquêtes du commissaire Maigret de René Lucot, épisode : La Maison du juge
 1969 : En votre âme et conscience, épisode : L'Affaire Deschamps ou la reconstitution de  Jean Bertho
 1971 : En pleine forme de Pierre Étaix

Théâtre
 1943 : Rêves à forfait de Marc-Gilbert Sauvajon, Théâtre Daunou
 1944 : Monseigneur de Michel Dulud, Théâtre Daunou

Metteur en scène
 1941 : Tout n'est pas noir d'André Birabeau, Théâtre Daunou

Notes et références

Liens externes

Acteur belge
Naissance à Schaerbeek
Naissance en avril 1905
Décès en 2003


text:
La madera del zebrano o cebrano (Microberlinia brazzavillensis y M. bisulcata) es una madera densa (densidad media al 12 % de H: 790 kg/m), semidura y difícil de secar, pero tiene buenas propiedades mecánicas y gran resistencia a los impactos.

Originaria de Camerún y Gabón, es característica por su color pajizo y numerosas bandas negras o pardooscuras. Es utilizada en forma de chapas en ebanistería para el taraceado de muebles y, por su resistencia a los impactos, como madera maciza para mangos y dorsos de cepillos, mangos de herramientas, etc.

Referencias

Maderas


text:
Mill Meads is an area in the borough of Newham in east London, located on the border with Tower Hamlets.

History
House Mill is a major Grade I listed building The original tidal mills at this site date back to the Domesday book of 1086, and the present structure of the House Mill was built in 1776 by Daniel Bisson. It was damaged by fire in 1802, and then rebuilt by Philip Metcalfe. The 26-acre area of land opposite the Three Mills, shown in historical surveys as the Three Mills District, once housed a large cooperage producing barrels to support the mills, as well as a wide range of industries, from the manufacture of innovative inks to sugar refining.

The Abbey Mills Pumping Station is a sewage pumping station, designed by engineer Joseph Bazalgette, Edmund Cooper, and architect Charles Driver. It was built between 1865 and 1868.

In August 2004, the London Development Agency acquired 3 Mills Studios. As parent organisation of the Creative London agency, the LDA's role included supporting business and skills, researching industry needs, and promoting London for film-making.

A business district development known as Sugar House Island (previously announced as Strand East) is planned for the area by Vastint, which is expected will bring 2,500 jobs to the area, as well as waterside homes and amenity. The first homes were expected to go on sale in late 2019.

Transport
Abbey Road DLR station is a Docklands Light Railway and is located on the Stratford International extension. It opened on 31 August 2011, over a year late, providing the community new links to the rest of London.

References

External links
 Short article about Mill Meads

Districts of the London Borough of Newham
Areas of London


text:
Howard R. Wood (* 1887; † 1958) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1919 und 1923 war er Vizegouverneur des Bundesstaates North Dakota.

Werdegang
Die Quellenlage über Howard Wood ist extrem schlecht. Sicher ist nur, dass er zumindest zeitweise in North Dakota lebte und Mitglied der Republikanischen Partei war. Zwischen 1917 und 1918 saß er als Abgeordneter im Repräsentantenhaus von North Dakota und war zeitweise Speaker dieser Parlamentskammer. 1918 wurde er an der Seite von Lynn Frazier zum Vizegouverneur von North Dakota gewählt. Dieses Amt bekleidete er zwischen 1919 und 1923. Dabei war er Stellvertreter des Gouverneurs und Vorsitzender des Staatssenats. Seit 1921 diente er unter dem neuen Gouverneur Ragnvald A. Nestos. Er starb im Jahr 1958.

Einzelnachweise

Vizegouverneur (North Dakota)
Sprecher des Repräsentantenhauses von North Dakota
Mitglied der Republikanischen Partei
US-Amerikaner
Geboren 1887
Gestorben 1958
Mann


text:
Fort Stockton je americké sídelním městem Pecos County v západním Texasu. V roce 2010 zde žilo 8,535 obyvatel.

V roce 1926 bylo objeveno Yatesovo ropné pole, to přineslo Fort Stocktonu období rozkvětu. Ve městě se nachází Midland College Williams Regional Technical Training Center. Jižně od města se na ploše 1 300 km ² nachází ranč La Escalera. Letiště Midland International Airport je vzdáleno 160 km od Fort Stocktonu.

Reference

Externí odkazy

 Oficiální stránka
 Ranč La Escalera

Města v Texasu


text:
Acalolepta puncticollis är en skalbaggsart som först beskrevs av Fisher 1935.  Acalolepta puncticollis ingår i släktet Acalolepta och familjen långhorningar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långhorningar
puncticollis


text:
Pieter (Piet) Swieter (Groningen, 22 april 1943) is een voormalig Nederlands volleybalinternational.

Piet Swieter behoorde tot het eerste Nederlandse volleybalteam dat afgevaardigd werd naar de Olympische Spelen. In 1964 werd in Tokio judo en volleybal geïntroduceerd als Olympische sport. Nederland werd bij de Zomerspelen van 1964 achtste van de tien deelnemende landen. Ondanks zijn gevorderde leeftijd is hij nog altijd actief als uitbater van Camping Grunopark.

Nederlands volleyballer
Nederlands olympisch deelnemer


text:
Kościół św. Katarzyny Aleksandryjskiej w Dąbczu – parafialny kościół rzymskokatolicki zlokalizowany w Dąbczu (powiat leszczyński, województwo wielkopolskie). Został wpisany do rejestru zabytków pod numerem 518/Wlkp/A z 25 marca 1970 i z 18 czerwca 2007.

Historia
Pierwszy kościół istniał we wsi najprawdopodobniej w XIII wieku (być może już w XII wieku). Do 1410 przy kościele tym funkcjonowała parafia (w 1391 wymieniono proboszcza). W latach 1510-1976 była to świątynia filialna należąca do parafii w Rydzynie. Obecny kościół w konstrukcji szachulcowej (wypełnienie z gliny i cegieł, tynkowany) pochodzi z lat 1666-1668 i stoi w miejscu obiektu XIV-wiecznego. Wzniesiony został z inicjatywy proboszcza Wawrzyńca Wieczorkowskiego, który założył też przykościelny cmentarz.

W latach 1970-1971 przeprowadzono kapitalny remont obiektu. Osadzono go m.in. na nowych, podwyższonych fundamentach. Wymieniono wówczas drewniane elementy konstrukcji ścian, które na nowo wypełniono, a także wymieniono szalowanie ścian wieży. W części wewnętrznej usunięto tynki z polichromiami (uznano je za nieposiadające wartości zabytkowej).

Architektura
Kościół stoi na placu w kształcie klina. Jest świątynią jednonawową (na planie prostokąta), orientowaną, z prezbiterium od wschodu, dwukondygnacyjną wieżą konstrukcji słupowej na planie kwadratu od zachodu i kruchtą na planie kwadratu od południa. Nawę i niższe oraz węższe prezbiterium nakrywają dachy dwuspadowe. Wieżę przykrywa dach namiotowy z obeliskiem, kulą i krzyżem. Dachy pokryte są gontem, a kalenica drewnianymi gąsiorami. Otwory okienne są prostokątne i kwadratowe.

Wnętrze i wyposażenie
Wnętrze kościoła kryte jest stropem, a ściany w większości obite deskami. Węższe od nawy prezbiterium, wydzielone od niej dwoma stopniami, oddzielone jest prostokątnym otworem z nową belką i wpisanym w niego łukiem tęczowym. Chór muzyczny od zachodu wsparty jest na dwóch słupach.

Do najcenniejszego wyposażenia świątyni należą:

 ołtarz główny z końca XVI wieku w stylu późnorenesansowym (obrazy Chrystusa przy słupie lub Chrystus u słupa w centrum z 1591 i Zdjęcie z Krzyża z drugiej połowy XVII wieku),
 rokokowa ambona z mniej więcej połowy XVIII wieku, na ścianie tęczowej - pochodzi z nieistniejącego kościoła w Kłodzie,
 prospekt organowy (późny barok) z początku XVIII wieku (1704),
 chrzcielnica (wczesny barok), około połowy XVII wieku.

Otoczenie
Obiekt otacza drewniane ogrodzenie na podmurówce. Wewnątrz znajduje się cmentarz i ścieżka procesyjna.

Galeria

Przypisy

Obiekty sakralne w gminie Rydzyna
Świątynie pod wezwaniem św. Katarzyny
Zabytkowe kościoły w powiecie leszczyńskim
Kościół
Kościoły w archidiecezji poznańskiej
Architektura I Rzeczypospolitej (województwo poznańskie)


text:
Countergradient variation is a type of phenotypic plasticity that occurs when the phenotypic variation determined by a biological population's genetic components opposes the phenotypic variation caused by an environmental gradient. This can cause different populations of the same organism to display similar phenotypes regardless of their underlying genetics and differences in their environments.

To illustrate a common example known as countergradient growth rate, consider two populations. The two populations live in different environments that affect growth differently due to many ecological factors, such as the temperature and available food. One population is genetically predisposed to have an increased growth rate but inhabits an environment that reduces growth rate, such as a cool environment, and thereby limits the opportunities to take full advantage of any genetic predisposition. The second population is genetically predisposed to have a decreased growth rate but inhabits an environment that supports an increased growth rate, such as a warm environment, and allows members of the population to grow faster despite their genetic disadvantage. Since the genetic influence directly counteracts the environmental influence in each population, both populations will have a similar intermediate growth rate. Countergradient variation can reduce apparent variability by creating similar phenotypes, but it is still possible for the two populations to show phenotypic diversity if either the genetic gradient or the environmental gradient has a stronger influence.

Many examples of countergradient variation have been discovered through the use of transplant experiments. Countergradient variation of growth rate is one of the most common examples. Growth rate and body size have important ecological implications, such as how they impact an organism's survival, life history, and fecundity. Countergradient variation has been described in many ectothermic animals, since ectotherms rely on environmental temperature to regulate their metabolic rates, and thus, their growth rates. Ectotherms grow at a slower rate as latitude increases due to this impact of temperature. However, under countergradient variation, when these same animals are placed in a common environment with their low-latitude relatives, they grow faster relative to the low-latitude population. These studies are useful in predicting how animals can adapt to and will survive in different environmental conditions.

History

Countergradient variation, originally termed "contra-gradient variation", was coined by Richard Levins in his 1968 book Evolution in Changing Environments.  Levins first used the term when describing patterns of body size across an altitudinal gradient in populations of Drosophila, and since then many other instances of countergradient variation have been discovered. A study by Keith Berven and others was the first to find countergradient variation in a vertebrate. Specifically, they found that in comparing montane, high altitude, populations to lowland, low altitude populations of the green frog (Lithobates clamitans, formerly Rana clamitans), rates of growth and development were higher in the montane populations. This is counter to what is expected since high altitude populations grow slower than low altitude ones in their respective environments. Similar to the results of this study, most of the known instances of countergradient variation are associated with a latitudinal or altitudinal gradient having an effect on growth rate (see Examples section).

Examples
The following are among the discovered cases of countergradient variation. The species name is followed by the trait affected and the environmental gradient studied.

Animals
 Drosophila melanogaster – body size; altitude
 Menidia menidia – growth; latitude
  Lithobates clamitans – developmental rate; altitude
  Lithobates sylvatica – growth; latitude and altitude
  Sceloporus undulatus – growth; latitude

Plants
 Laminaria saccharina – growth; latitude
 Carex aquatilis – shoot height; temperature and latitude
 Spartina angilca – growth and survival; tide elevation and succession stage

Mechanisms
Countergradient variation is the opposite of cogradient variation, in which the environmental effect on the phenotype enhances the genetic effect on the phenotype. One common way to test for both of these patterns is with transplant experiments. By bringing the two populations to the same environment, the environmental effect on phenotype is eliminated and only the genetic effect will cause variation. If cogradient variation is occurring, the same relationship will be seen in the common environment as the two natural environments. However, if countergradient variation is occurring the opposite relationship of what is seen in the natural environments will be seen in the common environment. For example, if Population 1 has higher growth than Population 2 in their respective natural environments, countergradient variation can be detected if, when brought to the same environment, Population 1 now has lower growth than Population 2. Many of the examples listed above were discovered through these types of experiments. However, the mechanisms of how these differential growth rates arise is not fully understood.

Take the example of Sceloporus undulatus, the eastern fence lizard. These lizards demonstrate countergradient variation in growth rate across a latitudinal gradient. That is, in a common environment eggs from populations from the northern part of their range hatch out sooner than the eggs from populations at a more southern range. This is opposite the pattern seen in their native habitats. One explanation for this could be that the northern eggs are also naturally larger, so they have more yolk energy available. Originally this maternal investment in larger eggs was thought to support increased developmental rate. However when yolk is removed from the eggs so that the populations have equal energy sources, there is still a substantial difference in growth. Therefore, the mechanism behind this differential growth rate may lie in the efficiency of energy use.

Ecological relevance
Populations that inhabit high latitudes experience shorter growing seasons than those that inhabit low latitudes due to the differences in seasonality. Because of this, it is thought that countergradient variation of growth is a means to compensate for the short amount of time juveniles have to prepare for winter. With a genetic disposition to grow faster, these individuals can reach a large enough body size to survive through the winter. Increased body size is also associated with higher reproductive output. Additionally, when countergradient variation acts on developmental rates, embryos that develop sooner or hatch out larger will have more time to grow or require less resources, respectively.

Since these inherently fast growth rates are not observed in all populations, it seems there are potential trade-offs that would prevent this from being beneficial in low latitude populations. One proposed detriment of enhanced embryonic growth is that animals use too much of their supplied nutrients or yolk during development. In some species of lizards the yolk remaining after hatching is absorbed into the body and used as energy for growth as a hatchling. The use of more yolk energy during development diminishes the reserves available for hatchling growth and can impact hatchling survival. Another hypothesis is that animals that grow quickly do not expend as much energy on differentiation or cellular maintenance because they have shorter incubation times. This allows more energy to be used for growth, but less energy for differentiation. Increased growth has been shown to lead to higher occurrences of defects or complications that cause higher rates of mortality. Some examples include rapid growth leading to bone deformities in sandhill cranes and increased risk of cardiovascular problems in Atlantic salmon.

Animals are able to employ different strategies for growth and development to counteract environmental challenges. However, the fact that all individuals do not grow faster and the presence of the mentioned potential fitness trade-offs show that there must be some limit to how much animals can use countergradient growth to compensate for environmental conditions that cause slow growth. Studies of countergradient variation are being explored as a useful way to predict the evolutionary constraints animals face in differing environmental conditions.

Notes

Evolutionary biology
Genetics


text:
Per congestione sanguigna si intende un accumulo di sangue in una parte del corpo o in un organo, come nel caso della congestione polmonare.

La congestione è generalmente preceduta da iperemia causata da vasodilatazione e può essere causata da un processo infiammatorio o da un rallentamento del flusso sanguigno in seguito per esempio ad insufficienza cardiaca.

Fisiopatologia


text:
Barak, parola che in ebraico (עברית 'Ivrit) significa fulmine, è un missile a corto raggio israeliano, per la difesa aerea ravvicinata, inferiore a 12 km di distanza, sviluppato dagli israeliani per le proprie unità navali come alternativa al sistema CIWS Phalanx. Il sistema, che pesa in tutto 1150 kg, ha una veloce capacità di reazione e moduli di 8 celle a lancio verticale ed è usato anche per impiego da automezzi pesanti.

Barak 8

Nel gennaio 2007, dopo molti mesi di intense trattative India e Israele hanno siglato un accordo dall'ammontare di 330 milioni di dollari per lo sviluppo di una nuova generazione di missili Barak denominata Barak II. Il nuovo missile, basato sul progetto originale Barak, avrà miglioramenti nel sistema di ricerca e maggiore raggio di azione.

Forze armate che utilizzano il missile Barak

Altri progetti

Collegamenti esterni

Missili terra-aria
Missili israeliani