text:
Le ghetto de Babrouïsk (nom local : Бобру́йское гетто) (août 1941 — février 1942) est un ghetto juif de la Seconde Guerre mondiale, c'est-à-dire un lieu de résidence forcé des juifs de la ville de Babrouïsk (nom officiel à l'époque : Bobrouïsk). Il constitue une des étapes du processus appelé Shoah ou Holocauste, visant à l'extermination des Juifs par les forces armées du Troisième Reich, pendant l'occupation des territoires de la Biélorussie soviétique durant la Seconde Guerre mondiale.

Communauté juive de Babrouïsk
La communauté juive de Babrouïsk est attestée depuis le . Sa population atteint  en 1847,  en 1897 (60 % du total) et  (61 %) in 1914. Selon le recensement de Babrouïsk en 1939, la population juive s'y élevait à  soit 31,6 % du total de celle-ci.

Des yechivot d'obédience Loubavitch ou Mitnagdim s'y établissent au  et, à la fin de ce siècle les mouvements sioniste et bundiste y sont actifs. Si les activités religieuses cessent après la révolution soviétique, l'éducation en yiddish reste florissante.

Parmi les personnalités nées dans la communauté juive de Babrouïsk, on peut citer Kadish Luz (1895-1972), président de la Knesset de 1959 à 1969 et à ce titre, président de l'État d'Israël par intérim en 1963 après la mort de Yitzhak Ben-Zvi, et le militant et éditeur sioniste Berl Katznelson (1887-1944).

Occupation de Babrouïsk

Après l'irruption des forces armées allemandes dans le territoire de l'URSS, le , une partie des juifs de Babrouïsk eut encore le temps de fuir vers l'est du pays ; une partie d'entre eux entra également dans les rangs de l'Armée rouge, si bien que le nombre exact de juifs qui restèrent dans la ville au moment de sa prise ne peut être déterminé.

Le , la ville de Babrouïsk est prise par les divisions de la Wehrmacht et l'occupation se poursuit durant 3 ans jusqu'au . Les juifs furent les premières victimes des nazis.

Création du ghetto

Dès les premiers jours de l'occupation, les juifs firent l'objet de mesures discriminatoires de la part des Allemands : obligation de respecter le couvre-feu ; interdiction de se trouver en dehors de leur lieu d'habitation ; obligation de porter l'étoile jaune à six branches.

En , les nazis organisèrent un Judenrat, ce qui était un des premiers moyens de distinguer et d'isoler les juifs du reste de la population. Cet organe de direction du ghetto imposé par l'occupant fut installé au début dans la rue Pouchkine et se composait de 12 personnes, dont le rabbin E. Rozenberg qui assurait la présidence. La première obligation du Judenrat fut l'enregistrement des juifs ; c'était une des mesures prises par l'occupant pour lui permettre d'obtenir le maximum d'information sur les juifs de Babrouïsk. Outre cette fonction, le judenrat était chargé de répartir le travail obligatoire et d'organiser l'installation des réfugiés. Les nazis demandèrent aussi au judenrat de payer une « contribution » en rassemblant par des collectes auprès des juifs de l'argent, de l'or, des bijoux et des fourrures.

L'étape suivante du programme nazi de génocide des juifs consistait à organiser leur isolation dans un quartier séparé de la ville. Les Allemands obligèrent les juifs à déménager dans le ghetto dès le . Une partie de la population locale s'empressa de piller les biens abandonnés par les juifs dans leurs maisons abandonnées. Certains parmi les juifs tentèrent de se cacher et c'est pourquoi les déménagements durèrent plus de dix jours. Le ghetto fut créé à la limite des rues Novochosseïna (actuellement rue Bakharov), Satourensky et Bobrov. Ce ghetto était un ghetto de type « fermé », c'est-à-dire entouré de palissades et dont il était interdit de sortir.

Conditions de vie dans le ghetto

Les nazis obligeaient les juifs à vivre à 10-16 personnes par chambre. Dans le ghetto, il était interdit d'allumer du feu et de cuire de la nourriture. Les juifs étaient obligés de chercher de la nourriture pendant la nuit en sortant du camp en se cachant pour échanger des objets divers contre des aliments. Ceux qui étaient pris étaient fusillés sur place immédiatement.

Les habitants du ghetto étaient épuisés ; on ne leur permettait pas de se laver ; beaucoup moururent de faim et de maladie. Du fait de leur sentiment d'affliction extrême, certains se suicidèrent. Les forces d'occupation et les collaborateurs tournaient les prisonniers en dérision et violaient leurs femmes. Les nazis organisaient régulièrement des rafles d'adolescents dans le ghetto. Ceux qui étaient pris étaient menés à l'hôpital où on leur prélevait le sang.

Les habitants du ghetto étaient obligés d'effectuer des travaux lourds. Ils étaient utilisés, par exemple, pour déplacer les remblais ou creuser des tranchées pour le chemin de fer. Souvent les juifs devaient effectuer ce que les Allemands s'amusaient à appeler des « travaux de génie civil » : ils étaient attelés à une herse qu'ils devaient traîner sur le sol d'un champ miné. Beaucoup moururent en sautant sur des mines et les chiens étaient envoyés à leur poursuite de ceux qui parvenaient à se cacher.

Lorsqu'il fallait de la main-d'œuvre spécialisée et qu'il ne s'en trouvait plus dans la population locale, les occupants utilisaient la force de travail des artisans qualifiés juifs. Il est certain que les prisonniers du ghetto furent utilisés pour les activités suivantes : travail dans les différents combinats, fabrication de cercueils (installés dans l'ancien atelier des fabriques de meubles : Titovskaïa).

Destruction du ghetto

La « mort lente » des juifs du ghetto de Babrouïsk n'arrangeait pas les Allemands. C'est pourquoi, dès  eurent lieu des fusillades de masses, que les Allemands appelaient par euphémisme des « actions ». Rétablir complètement la liste des fusillades des juifs de Babrouïsk n'est pratiquement pas possible, mais il subsiste toutefois des témoignages à propos de certaines. En septembre-, les Einsatzgruppen et les Sicherheitsdienst 8 dirigés par le Sturmbannführer SS Otto Bradfish, opérèrent trois massacres de masse, exécutant 407, puis 380 et encore 418 juifs. Le massacre de masse le plus important fut accompli par la brigade de cavalerie SS en  qui fusilla  juifs de la ville à l'emplacement de l'aéroport de Babrouïsk.

La destruction finale du ghetto par les Allemands eut lieu les 7- (selon certains témoignages elle aurait même commencé le ).

Dès l'aube arrivèrent au ghetto des collaborateurs biélorusses et des soldats allemands, qui chassèrent les juifs de leurs maisons. Ils cachaient les raisons véritables de l'opération et ils annonçaient aux gens qu'ils étaient envoyés en Palestine. À la crosse du fusil, ils forcèrent les juifs à rentrer dans les véhicules qui les amenèrent au village de Kamenka. Des transports s'effectuèrent jusqu'au soir. L'endroit où avait été planifié le massacre se trouvait à neuf kilomètres de Babrouïsk, non loin de la chaussée vers Sloutsk. Des prisonniers de guerre avaient auparavant creusés trois grands fossés à cet endroit. Les juifs qui avaient été amenés enlevèrent leurs vêtements et leurs chaussures, ensuite ils furent tués par groupes.  furent fusillées les 7 et . Les exécutions furent faites par les Einsatzgruppen et les Sicherheitsdienst 8 et encore le  des policiers. Cependant, outre ces divisions spécialisées, il y eut aussi pour réaliser ces massacres de masse de juifs la participation active des forces de la Wehrmacht.

Résistance dans le ghetto

Il reste peu de données sur la résistance des juifs contre les nazis. Il existe des mentions du fait que les 380 juifs dont il est question plus haut, auraient été fusillés pour diffusion de propagande contre les nazis. En outre, à la fin octobre, début , à Babrouïsk, dès le départ d'une partie de la police de sécurité et des Sicherheitsdienst, les juifs se mirent de nouveau à agir. Ils cessèrent de porter leur étoile jaune, refusèrent de travailler, prirent des contacts avec la résistance et se montrèrent provocants vis-à-vis des forces d'occupations. Est également à relier aux actes de résistance, le meurtre de deux prisonniers du ghetto, accusés d'avoir mis le feu à un immeuble et aussi l'exécution d'un médecin juif pour empoisonnement de deux officiers allemands et de quatre soldats. Il est certain que dans le ghetto existait une activité clandestine antinazie et qu'en , quelques clandestins juifs furent fusillés par l'occupant.

Un des aspects de la résistance passive fut l'opposition religieuse et spirituelle des juifs, qui se manifesta par la sauvegarde des objets du culte. Il est établi que les prisonniers cachèrent en l'enfouissant sous terre le Talmud, la Torah, les livres de prières, en les enveloppant dans un talit, mais aussi des listes de prisonniers du ghetto. Par résistance religieuse, il faut comprendre aussi : le respect qu'ils continuaient à observer pour les règles et pratiques de leur religion. Ainsi le rabbin I. Bespalov procéda selon les lois juives à l'inhumation de juifs décédés. Ils enveloppèrent d'un drap ceux qui avaient été torturés avant de les déposer dans leur tombe.

Après l'extermination du ghetto

Après les massacres des 7-, les nazis déclarèrent que le territoire de Babrouïsk était libre de Juifs, quoiqu'une petite partie des prisonniers du ghetto, dont les occupants avaient besoin pour le travail, eussent eu la vie sauve provisoirement. Pour ceux-ci ils clôturèrent une partie de l'ancien ghetto et installèrent dans la rue Novachosseina des tailleurs, des cordonniers et des menuisiers.

En outre, du fait de l'utilisation du travail des juifs, il y avait une autre raison de conserver, ne fût-ce qu'une partie du ghetto. Un certain nombre de prisonniers du ghetto avaient réussi à s'enfuir, et les Allemands avaient affiché un avis selon lequel la répression à l'égard des juifs avait cessé, et qu'ils étaient invités à rentrer librement dans le ghetto. Une partie des prisonniers, mourant de froid et de faim, retourna au ghetto, en l'absence d'autre choix possible.

La fin de l'extermination du ghetto de Babrouïsk date du . Ce jour-là les nazis encerclèrent le ghetto et emportèrent dans des véhicules tous ceux qui s'y trouvaient encore pour les conduire jusqu'au lieu de leur assassinat.

En février 1942, les occupants tuèrent les 70 derniers prisonniers du ghetto. C'étaient les artisans qui travaillaient pour la Kommandantur.

Le chiffre global des victimes du ghetto peut être établi à  environ.

Le nombre exact de survivants ne peut être établi, seuls des cas individuels de survie peuvent être cités.

Après l'extermination de la population juive locale, les occupants évaluèrent les besoins en matière de travail. Dans le camp de travail forcé proche du village de Kisélévitch en mai et , il récupérèrent  juifs (des hommes) du ghetto de Varsovie. Dans ce camp (dont le chef était un certain Klibek), les juifs furent répartis en divers groupes. La surveillance des juifs était organisée par un Unterscharführer du nom de Eykopf. Les juifs polonais furent utilisés pour les travaux lourds (transports de rondins, de rails, travaux de constructions). Le cas est rapporté aussi que 30 juifs travaillèrent pendant des jours à la construction d'un crématorium ; après quoi ils furent fusillés. Les Allemands rivalisaient entre eux à propos du nombre de juifs que chacun avait réussi à tuer. Les prisonniers étaient mal nourris, ils vivaient dans d'anciennes écuries. Chaque jour les Allemands choisissaient les plus faibles et allaient les tuer à Kamenka. En janvier 1944 dans le camp de travail forcé, il restait 40 juifs qui furent envoyés à Lublin en Pologne.

Depuis le début de l'automne 1943 et jusqu'en , les occupants se mirent à extraire les corps des juifs enterrés des villages de Kamenka et de Eloviki et y mirent le feu dans le cimetière de Bavrouïsk en vue de cacher les preuves de leur extermination et celles des actes inhumains qu'ils accomplirent sur des prisonniers de guerre avant de les tuer. Là où ils ne purent brûler les cadavres, ils essayèrent de maquiller les énormes tombes en ensemençant la terre de grains de céréales, ou en traçant des routes au-dessus des tombes.

Cas de sauvetages de juifs

Du fait du sauvetage de juifs, plusieurs habitants de Babrouisk furent honorés de la médaille des justes parmi les nations. Cette médaille fut remise en tout à 15 personnes qui avaient sauvé des juifs de Babrouisk.

Mémoire

Dans les archives de l'État à Moguilev existe une liste de 77 juifs, prisonniers du ghetto de Babrouïsk.

Au village d'Elovik au soviet rural a été édifié un monument dédié par une dédicace aux « Citoyens Soviétiques ». Dans le hameau de « Lycaia gora » outre les juifs, furent aussi fusillés des prisonniers de guerre.

Une inscription analogue fut apposée sur le monument près du village de Kamenk au soviet rural de Gorokhovsky. Cependant, plus tard, y fut construit un complexe plus important qui fut encore reconstruit pour le  de la libération de la Biélorussie des nazis. C'est à cet endroit que furent fusillés des gens - enterrés dans deux fossés - et que sont posées deux étoiles : une jaune à six branches et une rouge à cinq branches.

Au centre de la ville, dans la rue du Socialisme, en l'honneur des quinze biélorusses qui sauvèrent des juifs, le  fut ouverte « L'allée des justes parmi les nations ».

Un mémorial dédié aux « Prisonniers du ghetto de Babrouïsk » a été installé le  dans la rue Bacharov.

Dans le cimetière juif de Babrouisk dans la rue Minsk, sont élevés cinq monuments. Après la guerre, les restes de victimes juives de cinq villages furent amenés ici et à nouveau inhumées.

Le , la ministre israélienne des Affaires étrangères a protesté contre les déclarations antisémites et anti-israéliennes du président de la Biélorussie : le 12 octobre, Alexandre Loukachenko, parlant de la misère dans la zone rurale de Babrouïsk, avait déclaré à la radio : « Bien évidemment, c'est une ville juive. Les Juifs ne font pas attention à l'endroit où ils vivent. Regardez Israël. J'ai été là-bas. ». Il a ajouté que la ville avait appelé les Juifs pour leur argent. À la suite de ces déclarations, Yakov Basin, le premier vice-président de l'Union biélorusse des organisations et communautés juives a déclaré : .

Il existe un petit mémorial en l'honneur des Juifs tués à Babrouïsk durant la Shoah, situé dans le cimetière Nahalat Yitzhak, Giv'atayim, Israël, partie du mémorial de Babi Yar.

Sources

 Книга:Справочник о местах принудительного содержания гражданского населения на оккупированной территории Беларуси 1941-1944 (ouvrage sur les lieux de détention des citoyens sous la contrainte durant l'occupation en Biélorussie)
 РЕЭ|Бобруйск
 Национальный архив Республики Беларусь (НАРБ). — фонд 4683, опись 3, дело 918, лист 2; (archives nationales de Biélorussie)
 Государственный архив Могилёвской области. — ф. 858, оп. 1, д. 96, л. 1, 3, 4, 10; (Archives de l'Etat de l'Oblast de Moguilev.
 Yitzhak Arad. Уничтожение евреев СССР в годы немецкой оккупации (1941—1944). Сборник документов и материалов, Иерусалим, издательство Яд ва-Шем, 1991, стр. 16 . Extermination des juifs d'URSS durant l'occupation (1941-1944)(Ouvrage de documentation, Jérusalem).

Littérature

 G.R Vinnitsa Книга:Винница Г. Р.:Холокост на оккупированной территории Восточной Беларуси (L'Holocauste dans l'Est de le Biélorussie)
 Leonid Smilovitski Л. Смиловицкий, «Катастрофа евреев в Белоруссии, 1941—1944 гг.», Тель-Авив, 2000
 R.A Tchernoglasova, Kheer X книга|автор=Черноглазова Р. А., Хеер Х.|заглавие=Трагедия евреев Белоруссии в 1941— 1944 гг.: сборник материалов и документов|издание=Изд. 2-е, испр. и доп.|издательство=Э. С. Гальперин|год=1997|страницы=|страниц=398  тираж=1000

Notes et références

Voir aussi

Sources

Articles connexes
 Ghettos de Biélorussie pendant la Seconde Guerre mondiale
 Ghetto de Minsk
 Ghetto de Moguilev
 Ghetto de Grodno
 Ghetto de Stoline
 Ghetto de Lunna
 Ghetto de Klimavitchy

Lien externe
 Самая легендарная улица старого Бобруйска

Babrouisk
Babrouïsk
Babrouïsk


text:
Linn Grove é uma cidade localizada no estado americano de Iowa, no Condado de Buena Vista.

Demografia
Segundo o censo americano de 2000, a sua população era de 211 habitantes.
Em 2006, foi estimada uma população de 214, um aumento de 3 (1.4%).

Geografia
De acordo com o United States Census Bureau tem uma área de
1,5 km², dos quais 1,5 km² cobertos por terra e 0,0 km² cobertos por água.

Localidades na vizinhança
O diagrama seguinte representa as localidades num raio de 16 km ao redor de Linn Grove.

Ligações externas

Cidades de Iowa

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
11. Mistrovství světa v alpském lyžování se konalo v roce 1950 v americkám Aspenu.

Medailisté

Muži

Ženy

Přehled medailí

Externí odkazy

1950
Sport v USA v roce 1950
Lyžování v roce 1950
Sportovní události v USA
Alpské lyžování v USA
Sport v Coloradu
Aspen


text:
Sphecodes mutsuoides är en biart som beskrevs av Kazuhiko Tsuneki 1984. Sphecodes mutsuoides ingår i släktet blodbin, och familjen vägbin. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Blodbin
mutsuoides


text:
– miasto w Japonii, w prefekturze Shizuoka (środkowe Honsiu).

Położenie
Miasto leży we wschodniej części prefektury Shizuoka, u stóp południowych zboczy góry Fudżi, u nasady półwyspu Izu. Graniczy z:
 Susono
 Numazu
 Hakone

Historia
W okresie Edo miasto leżało na szlaku Tōkaidō, nosząc wówczas nazwę Shukuba (宿場町, Shukuba-machi).
Prawa miejskie uzyskało 29 kwietnia 1941 roku.

Transport
Miasto leży na szlaku kolejowym Tōkaidō Shinkansen (JR) oraz głównej linii Tōkaidō (JR Central) i linii Sunzu (Linie kolejowe Izu-Hakone Sp. z o.o.).

Miasta partnerskie
 : New Plymouth
 : Pasadena
 : Lishui

Miasta w prefekturze Shizuoka


text:
Hippomenella is a genus of bryozoans belonging to the family Romancheinidae.

The genus has almost cosmopolitan distribution.

Species:

Hippomenella alifera
Hippomenella amaralae
Hippomenella angustaedes
Hippomenella avicularis
Hippomenella axiculata
Hippomenella bituberosa
Hippomenella bragai
Hippomenella burdigalensis
Hippomenella chepigae
Hippomenella convexa
Hippomenella coronula
Hippomenella devatasae
Hippomenella fiski
Hippomenella fissurata
Hippomenella flava
Hippomenella gigantica
Hippomenella grandirostris
Hippomenella infratelum
Hippomenella konnoi
Hippomenella ligulata
Hippomenella magna
Hippomenella magnifica
Hippomenella mitzopoulosi
Hippomenella moodysbranchensis
Hippomenella mortenseni
Hippomenella mucronata
Hippomenella mucronelliformis
Hippomenella parviporosa
Hippomenella punctata
Hippomenella pungens
Hippomenella ramula
Hippomenella rarirostrata
Hippomenella rudicula
Hippomenella semilaevis
Hippomenella transversata
Hippomenella transversora
Hippomenella tuberosa
Hippomenella uniserialis
Hippomenella vellicata
Hippomenella vermicularis

References

Bryozoan genera


text:
Maja Komorowska, née à Varsovie le , est une actrice polonaise. Elle est apparue dans 35 films depuis 1970.

Biographie

Maja Komorowska est une sœur de l'acteur Piotr Komorowski.

Filmographie partielle

Cinéma
 1971 : La Vie de famille de Krzysztof Zanussi
 1972 : Si loin, si près d'ici de Tadeusz Konwicki
 1972 : Les Noces d'Andrzej Wajda
 1975 : Bilan trimestriel (Bilans kwartalny) de Krzysztof Zanussi
 1977 : Contes de Budapest (Budapesti mesék) d'István Szabó
 1978 : Spirale de Krzysztof Zanussi
 1979 : Les Demoiselles de Wilko (Panny z Wilka) d'Andrzej Wajda
 1980 : Le Contrat (Kontrakt) de Krzysztof Zanussi
 1984 : L'Année du soleil calme (Rok spokojnego słońca) de Krzysztof Zanussi
 2007 : Katyń d'Andrzej Wajda

Télévision
 1988 : Le Décalogue 1 : Un seul Dieu tu adoreras (téléfilm) de Krzysztof Kieślowski

Distinctions

Récompenses
  Prix des nuits noires, 2014

Notes et références

Liens externes

Naissance en novembre 1937
Naissance à Varsovie
Actrice polonaise du XXe siècle
Actrice polonaise du XXIe siècle


text:
Кущ Павло Вікторович — український письменник, журналіст
 Кущ Павло Миколайович (Климент) — єпископ Сімферопольський і Кримський;
 Кущ Павло Анатолійович — борець, чемпіон України і світу з бойового самбо.


text:
Леонель Фернандо «Пипа» Ганседо (; ) — аргентинский футболист, полузащитник. Как игрок он славился универсальностью в полузащите, тонкой техникой и мощным ударом со средней дистанции.

Биография
Пипа дебютировал за «Аргентинос Хуниорс» 14 апреля 1991 года в матче с «Индепендьенте» (1:1). За эту команду он играл пять лет (с 1991 по 1996 год) и сыграл за неё больше ста матчей. Затем Пипа был продан в «Ривер Плейт», где выступал с 1996 по 2000 год. Здесь он выиграл все свои титулы. Вначале главный тренер клуба Рамон Диас держал игрока в запасе, но после серии ярких матчей Пипа стал твёрдым игроком основы.

Его выступление не осталось не замеченным скаутами европейских клубов и Пипа перешёл в «Осасуну», где он провёл три сезона. Там он был любимцем болельщиков памплонцев, они его любят и помнят до сих пор. После «Осасуны» Пипа годик поиграл в «Реал Мурсии» и потом вернулся в Аргентину. Он провёл сезон за «Уракан» и уехал в колумбийскую «Америка Кали», где провёл всего полгода. Оставшуюся часть года Леонель провёл на тренерских курсах. В 2007 году он возобновил карьеру, сыграв в Пуэрто-Рико, а затем перешёл в свой последний клуб в карьере, аргентинский клуб третьей лиги «Депортиво Морон». В сезоне 2012/13 возобновил карьеру и сыграл три матча за «Индепендьенте де Монте».

В январе 2012 года Пипа Ганседо возглавил скромный клуб «Комодоро-Ривадавия», который тренировал три месяца.

В сентябре 2018 года в возрасте 47 лет возобновил карьеру футболиста, став игроком андоррского клуба «Энкам».

Достижения
 Чемпион Аргентины (5): 1996, 1997, 1999 (Апертура); 1997, 2000 (Клаусура)
 Обладатель кубка Либертадорес (1): 1996
 Обладатель суперкубка Либертадорес (1): 1997

Примечания

Ссылки
 Профиль на 11v11.com

Футболисты Аргентины
Игроки ФК «Архентинос Хуниорс»
Игроки ФК «Ривер Плейт»
Игроки ФК «Осасуна»
Игроки ФК «Уракан»
Игроки ФК «Америка» Кали
Игроки ФК «Реал Мурсия»
Игроки ФК «Энкам»
Футбольные тренеры Аргентины


text:
Stephen Tingley (September 13, 1839 - October 9, 1915) was a stagecoach driver and one of the original owners of the pioneer transportation company BC Express that served the Cariboo region in British Columbia, Canada for 60 years, from 1860, when it was first founded as Barnard's Express, until 1920, when it ceased its sternwheeler service.

For twenty years Stephen Tingley was known as the "Whip of the Cariboo"  and drove the BC Express stagecoaches between Yale and Cache Creek, over what was then one of the most hazardous roads in North America.

Tingley Creek, which flows north-east into the Fraser River near Marguerite is named for him.

Career
Born in Point de Bute near Sackville, New Brunswick, Stephen Tingley came to British Columbia in 1861 and tried his luck at mining during the Cariboo Gold Rush before returning to Yale in 1864 and starting a harness shop, having apprenticed as a saddler in New Brunswick. In 1864, he hired on as a driver for Francis Jones Barnard. In 1868, he travelled to California and Mexico where he obtained 500 unbroken horses for Barnard. His notebooks provide details on the harrowing drive northward to Vernon. This exploit left him secure enough financially that in 1869 he returned to New Brunswick where he married Elizabeth Harper, with whom he returned to BC.

The British Columbia Express Company was incorporated in 1871 with original owner, Francis Jones Barnard, holding one half interest, and Stephen Tingley and James Hamilton each holding one quarter interest. In 1886, Hamilton died and Barnard sold out to Tingley who thus became sole owner. Tingley ran the company for ten years before selling out to Charles Vance Millar.

In 1894 Tingley bought the Hat Creek Ranch where he built the BX Barn and a large stables for the draft horses that were used to pull the stagecoaches along the Cariboo Road.

In 1896, Tingley partnered with Captain John Irving of Victoria and Senator James Reid of Quesnel and formed the North British Columbia Navigation Company. The partners hired Alexander Watson to build a sternwheeler to work on the upper Fraser River, the Charlotte. The Charlotte ran from Soda Creek to Quesnel and was the only sternwheeler on the upper Fraser until 1909.

Personal life
He was married twice. His first wife Elizabeth Harper had two sons and died in 1873 when the rig he was driving fell into the Fraser Canyon near Yale. He returned to New Brunswick with her body, a trip lasting more than a month, to have it interred. He later married Pauline Laumeister, daughter of  Frank Laumeister, who had introduced camels to the region. Tingley died on October 9, 1915 and was buried at the Mountain View Cemetery in Vancouver.

Notes

Further reading
 West, Willis. Stagecoach and Sternwheeler Days

History of British Columbia
Cariboo people
1839 births
1915 deaths
People from Westmorland County, New Brunswick
Burials at Mountain View Cemetery (Vancouver)


text:
Oreostylidium subulatum es una especie fanerógama de la familia Stylidiaceae, único representante del género Oreostylidium y endémica de Nueva Zelanda.

O. subulatum es una planta muy pequeña con diminutas flores blancas. Tiene una complicada historia taxonómica consistente en algunos intentos de moverla de Oreostylidium al género relacionado Stylidium. Esta única especie  fue inicialmente descrita como Stylidium subulatum en 1864, y más tarde llevada a su propio género por Sven Berggren en 1878.

Posee la misma clase de tricomas glandulares debajo de la flor que hace a las especies de Stylidium ser plantas carnívoras, pero en este caso no se ha probado aún la presencia de enzimas digestivas.

Características
O. subulatum es una especie muy pequeña, cespitosa, crece en matas de 2-3 cm de altura. Hojas de 2 cm de largo lineales subuladas formando una roseta basal apretada contra el suelo; glabras con márgenes enteros. El escapo sobresale de la roseta de hojas, es delgado, erecto, de cerca de 2 cm de altura. Este escapo, como en la mayoría de las especies del género relacionado Stylidium, está cubierto con tricomas glandulares. Cada escapo produce una sola flor. Sépalos (cáliz)  erectos, duros, y muy anchos (casi tanto como el ovario). El ovario es grande, oblongo, subcilíndrico, adjunto al escapo.

Al comparar la estructura floral de Oreostylidium subulatum con la de Stylidium turbinatum, O. subulatum tiene una columna insensible, erecta mientras otros miembros del género Stylidium, como S. turbinatum, poseen una columna sensible, elongada, que ayuda a cada planta a cruzarse con otras.

Las flores son solitarias, actinomorfas, blancas, con cinco pétalos que recuerdan a las de Forstera y de Phyllachne (ambas en las Stylidiaceae, también). Como todas las especies de Stylidium, O. subulatum también posee una columna, que se fusiona con los estambres y los carpelos.

Ciertos estudios sugieren que la morfología floral de O. subulatum se ha desarrollado como un ejemplo extremo de pedomorfosis o reducción. Este proceso puede haber comenzado como resultado del aislamiento de ejemplares de O. subulatum en las islas de Nueva Zelanda. Los investigadores creen que esta especie tiene su origen en Australia y se estableció en Nueva Zelanda con una muy pequeña población y quizás hasta de una sola semilla. Para sobrevivir en este nuevo ambiente y poseyendo una flor diseñada para polinizadores específicos australianos, la especie hizo rápidos cambios en su morfología. La hipótesis sugiere que como O. subulatum tenía un linaje común de ancestros con Stylidium graminifolium se hizo generalista en polinizarse.

Distribución
O. subulatum es endémica de regiones de montano y subalpinas de Nueva Zelanda, pero el rango no es tan marcado como en otras de la familia Stylidiaceae, halladas en Nueva Zelanda. Good en 1925, en una revisión de la distribución geográfica de Stylidiaceae nota que O. subulatum se confina a South Island, aunque reportes más tempranos localizan especímenes cerca de Mount Ruapehu en la North Island. En la Isla del Sur, se reporta existiendo en Swampy Hill cerca de Dunedin y de The Grampians cerca de Nelson.

Historia botánica y taxonomía
O. subulatum fue originalmente descrita por Sir William Jackson Hooker en 1864 como Stylidium subulatum en el género vinculado Stylidium. Hooker basó su clasificación en especímenes de flores imperfectas, encontrando relaciones en la morfología del fruto y similitudes de hábitat. Trabajando con la morfología frutal sola, Hooker nota que su espécimen recordaba a varios miembros de Stylidium, subgénero Tolypangium. En 1878, Ferdinand von Mueller propone que lo que sería conocido luego como Stylidium subulatum fuera incluido dentro del género  relacionado Phyllachne basado en morfología floral. En el mismo año, Sven Berggren propone mover su clasificación al género por él creado, Oreostylidium.

En 1887, William Colenso describe lo que él pensó era una  nueva especie, Oreostylidium affine, basada en diferencias morfológicas específicas de descripciones previas de O. subulatum. Notó que era más insegura la clasificación específica de esta nueva especie:

Colenso también admite en su descripción de O. affine que los datos de la localidad para ambas O. affine y O. subulatum eran muy similares y que al menos un detalle morfológico de esta planta estaba dañado, pudiendo afectar su análisis. O. affine  fue más tarde puesta bajo O. subulatum como sinónimo.

Oreostylidium permanece relativamente intocada hasta que se produce una extensa revisión de los detalles morfológicos de las Stylidiaceae  combinado con análisis genéticos de los  genes de ADN de los cloroplastos rbcL  y  ndhF  en 1998. De resultas de ese estudio se revela que la mayoría de los árboles  cladísticos  generados de los datos sugeridos hacen qu el género Oreostylidium  sea anidado dentro del género Stylidium.  Sobre la base de esos datos, los autores de tal estudio proponen que O. subulatum sea conocido una vez más por su muy primer nombre, Stylidium subulatum  y que  Oreostylidium sea reducido a sinónimo de  Stylidium.  En 2002, otro estudio basado en evidencia molecular determinó que en mucho del árbol cladístico  parsimonioso,  Stylidium graminifolium  y O. subulatum  estaban estrechamente relacionados,  con O. subulatum otra vez dentro de Stylidium. Basado en cálculos de reloj molecular y sus datos, los investigadores concluyeron que S. graminifolium y  O. subulatum comparten un común ancestro cerca de 3 millones de años atrás. También concluyeron que Oreostylidium se habría  transferido a Stylidium  y  a  O. subulatum, por lo que  retoman su nombre formal Stylidium subulatum.

Referencias

Stylidiaceae
Flora de Nueva Zelanda


text:
Hispanic immigrants living in the United States are found to have high levels of mental illness, high levels of exposure to trauma, and low mental health service utilization. Those who met the criteria for asylum, and experience trauma before migrating, are vulnerable to post-traumatic stress disorder (PTSD) symptoms. Higher levels of trauma-related symptoms are associated with increased post-migration living difficulties. Despite the need for mental health services for Hispanic immigrants living in the United States, cultural and structural barriers make accessing treatment challenging.

Trauma exposure among immigrants
Immigrants fleeing violence, undocumented immigrants, and immigrants seeking asylum report elevated levels of psychological distress and exposure to trauma. The stressful events that contribute to these poor mental health outcomes can occur before, during, and after migration. This, in combination with access to care, resettlement experience, type of trauma, and demographic factors all interact to determine the severity of symptoms. PTSD is less common among immigrants who have not experienced political violence. A review of studies on international immigrants also did not identify an increased risk of depression within the average immigrant population. Trauma among immigrant populations depends on the context and culture of each group. The research cannot be generalized to apply to all immigrant populations.

Pre-migration trauma
Research on PTSD and trauma among immigrant populations frequently categorizes traumatic events as pre-migration, migration, and post-migration trauma. Each stage involves a different set of risk factors. Pre-migration trauma refers to traumatic events experienced before immigration. In a study of Honduran, Columbian, and Guatemalan immigrants seeking refuge in the United States, 83% cited violence as a main reason for fleeing their country, and 87% reported experiencing traumatic events. This was correlated with higher rates of PTSD, depression, and combined PTSD with depression. Refugees who flee political violence present with similar levels of psychopathology as well.

Migration trauma
Migration trauma refers to traumatic events experienced during the process of migration. Individuals immigrating from Latin America to the United States by foot or land are the most vulnerable during their migratory journey. A study on migration trauma among women immigrating from Central America, South America, and Mexico identified instances of violence, deprivation, and fear. Some women reported sexual assault, rape, or transactional sex during their migration. Interpersonal trauma such as rape or physical violence is associated with higher levels of PTSD, and combined PTSD with depression.

Post-migration trauma
Post-migration trauma refers to trauma experienced once the individual arrives in their destination country. In the United States, Hispanic immigrants may face parent-child separation at the border, limited access to services, discrimination, and mistrust. This can increase the risk of developing mental health disorders, and worsen the effects of previous traumas.

Barriers to mental health care
Individuals immigrating to the United States from Latin America, especially those who qualify for asylum, have an increased need for mental health treatment. Hispanic immigrants, however seek treatment at disproportionately lower rates. Cultural barriers to care (attitudes and social perceptions that impact one's willingness to use services), structural barriers to care (external systems of limitation), and refugee-specific barriers to care (e.g., immigration status, confidentiality concerns, and trust) account for much of this disparity.

Cultural barriers to care
Cultural barriers to mental health care among Hispanic immigrants include stigma, and knowledge of Western models of mental health. Research demonstrates a negative relationship between stigma and mental health treatment-seeking among Hispanic immigrants. The effect that Western models of mental health have on treatment-seeking is less clear. While a study revealed that Hispanic immigrants residing in the United States could identify the common signs and symptoms of depression, it is less clear whether this translates to PTSD. Given the prevalence of culturally-bound trauma syndromes in Hispanic populations, further research is needed to determine whether there is difficulty recognizing Western conceptualizations of PTSD, and whether this hinders treatment-seeking.

Structural barriers to care
Structural barriers to care refers to external systems that limit one's ability to receive appropriate services. Among a sample of Hispanic immigrants, the most reported structural barriers to care included cost (59%), lack of insurance (35%), and limited English proficiency (31%). Those with an existing mental disorder also experienced more cost barriers than those without an existing mental disorder. Other frequently cited structural barriers to care within Hispanic immigrant populations include immigration status, treatment method, and unfamiliarity with mental health services.

Post-migration living difficulties
Immigrants arriving with limited resources experience post-migration living difficulties – stressors that impact their ability to support themselves and engage with society. The direct causal association between post-migration living difficulties and psychopathology is unclear.

Impact of trauma on post-migration living difficulties
There is a strong relationship between PTSD symptoms and post-migration living difficulties. Trauma has been shown to be passed down generations, long after the initial migration. This transgenerational trauma hinders their ability to parent their children. Children grow up embodying the negative emotional traits of their caretakers. A study on post-migration living difficulties among Latina immigrants found that emotional distress and difficulties building trust impacted one's ability to build strong social connections post migration. This led to recommendations that asylum policies focus on reducing post-migration problems.

References

Mental health in the United States
Post-traumatic stress disorder
Refugees


text:
MasterChef Celebrity Chile es un programa de televisión chileno de competición gastronómica entre celebridades del país, emitido por Canal 13.

La primera temporada se estrenó el 8 de marzo de 2020 y finalizó el 23 de agosto de 2020. Al igual que la cuarta temporada de MasterChef Chile, fue grabada en los estudios de RCN en Colombia y el jurado estuvo compuesto por Christopher Carpentier, Fernanda Fuentes y Jorge Rausch. La ganadora fue la atleta olímpica Natalia Duco. En abril de 2021 se anunció la realización de una segunda temporada, con el regreso a la franquicia del chef francés Yann Yvin. Esta temporada fue estrenada el 25 de julio de 2021. La ganadora fue la actriz Begoña Basauri.

Jurado
   Fernanda Fuentes (1° y 2° temporada): radicada en España, es propietaria del restaurante NUB, ganadora de una Estrella Michelin (2017), primera chilena en obtener dicho reconocimiento.

  Yann Yvin (2° temporada): con 30 años de experiencia en las cocinas más exigentes del mundo, tiene como concepto clave en el éxito de su trabajo la palabra excelencia. Llegó a trabajar en las más prestigiosas cocinas de su país, como las del Ministerio de Defensa Francés y la del Presidente de la República Francesa Monsieur François Mitterrand. Ha abierto más de 13 restaurantes tanto en Chile como en Francia, además se ha dedicado a la banquetería de alto nivel, organizando cumbres de presidentes, asesorías a embajadas para visitas reales o cumpleaños de celebridades de renombre internacional como Pelé.

 Jorge Rausch (1° y 2° temporada): es un reconocido chef colombiano de origen austriaco, es considerado uno de los chef más importantes y reconocidos de la gastronomía colombiana. Su restaurante Criterión, en la zona G de Bogotá, es uno de los mejores establecimientos del país y de América Latina por su calidad e innovación en la comida. Jorge inició su carrera como cocinero a la edad de 26 años cuando descubrió que la economía, carrera que estudiaba en ese entonces, no era para lo que quería trabajar durante toda su vida. Es por esto que decide viajar a Inglaterra e iniciar un duro camino en la cocina a una edad, que para él, no es la mejor para iniciar una profesión como chef. Jorge logra ganar renombre y obtiene diversos reconocimientos en la industria de la cocina como los premios a Mejor Restaurante y Mejor Chef en los años 2009 y 2010, y un premio internacional, a través de The American Academy of Hospitality Sciences, el cual los reconoció con el Five Diamond Star Award, un prestigioso símbolo internacional otorgado solo a los mejores.

  Christopher Carpentier (1° temporada): es uno de los más exitosos y reconocidos chef de Chile. Ha sido galardonado en varias ocasiones siendo nombrado el año 2010 "Chef del Bicentenario de Chile".

  Ciro Watanabe† (chef invitado de la 1° temporada): chef peruano-japonés, conocido por ser juez del programa de cocina de TVN Top Chef,  y por su Restaurante Osaka, uno de los 50 mejores de Latinoamérica.

 Benito Molina (chef invitado de la 1.° temporada): es conocido como el chef que vive del mar, ya que trabaja con los pescados y mariscos de manera responsable. Su restaurant Manzanilla, junto a la chef Solange Muris, fue parte de la lista de los 50 Best de San Pellegrino en Latinoamérica en la posición número. 25.

Participación del jurado

Ediciones

Ediciones

Primera temporada
Los 18 participantes del programa fueron revelados en las cuentas oficiales del programa en distintas redes sociales el 20 de diciembre de 2019. La temporada se estrenó el 8 de marzo de 2020 y finalizó el 23 de agosto del mismo año.

Aspirantes

Segunda temporada
El 12 de abril de 2021 se anunció la realización de una nueva temporada, esta vez con el regreso del chef francés Yann Yvin sustituyendo a Christopher Carpentier. Los famosos que serán parte de la competencia fueron presentados el 18 de junio a través de un spot durante la pausa comercial del partido Chile-Bolivia. La temporada se estrenó el 25 de julio de 2021 y finalizó el 2 de enero de 2022. Participan 18 concursantes que compiten en las distintas pruebas del programa.

Aspirantes

Véase también
 MasterChef Celebrity
 MasterChef Celebrity (Colombia)
 Junior MasterChef Chile
 MasterChef Chile

Referencias

Televisión de Chile en 2020
Televisión de Chile en 2021
MasterChef


text:
Gozzelino frequentò numerosi monasteri e cattedrali in Inghilterra e raccolse, ovunque andò, materiale per le sue numerose biografie di santi.

Biografia

Fiandre
Secondo Guglielmo di Malmesbury, Gozzelino era un monaco dell'Abbazia di San Bertino. D'altra parte, come autore della Vita Amalbergae virginis, egli pare molto ben informato sulle tradizioni agiografiche delle Fiandre e del Brabante, in particolare quelle connesse all'abbazia di San Pietro a Gand. Probabilmente egli vi risiedette per un certo numero di anni.

Inghilterra
Sempre secondo Guglielmo di Malmesbury, Gozzelino giunse in Inghilterra con Ermanno, vescovo di Sherborne, il che fece supporre a molti storici che egli fosse giunto colà nel 1058. però, secondo la testimonianza dello stesso Gozzelino nel suo Liber Confortatorius, egli passò dal villaggio di Poterne o da quello di Bishops Cannings, nel Wiltshire, diretto al suo vescovado e pare sia arrivato colà fra il 1048 e il 1055, mentre la sede di Ermanno era ancora sita a Ramsbury.

Gozzelino fu segretario di Ermanno e cappellano delle suore di Wilton. Ermanno morì nel 1078 e gli succedette sant'Osmundo, che Gozzelino descrive, nel suo Liber confortatorius, come un «…re che non conosceva Giuseppe…».

Il necrologio di Canterbury, citato da Wharton, dà il 15 maggio come data del suo decesso ma non dice di quale anno. Si sa che egli era ancora vivo nel 1107, quando gli fu chiesto di rivedere un'agiografia.

Scritti
Guglielmo di Malmesbury apprezzò molto la sua attività. Gozzelino era ad Ely verso il 1082, quando scrisse la vita di santa Eteldreda, Fra il 1087 ed il 1092 risiedette a Ramsey e scrisse la vita di sant'Ivo di Ramsey. Nel 1098 si trasferì a Canterbury, ove scrisse della traslazione delle reliquie di sant'Agostino di Canterbury e dei suoi compagni, dedicando l'opera, che probabilmente fu l'ultima, a sant'Anselmo di Canterbury.

Le sue opere consistono principalmente nelle biografie di numerosi santi inglesi, principalmente quelli connessi a Canterbury, ov'egli trascorse i suoi ultimi anni. Alcune di queste sono state date alle stampe dai bollandisti, da Jean Mabillon e da Jacques Paul Migne. Altre si trovano in manoscritti conservati al British Museum di Londra ed a Cambridge. Un elenco completo delle sue opere conosciute è riportato nell'ottavo volume della "Histoire littéraire de France". La sua opera più nota è la Vita di sant'Agostino di Canterbury, dichiarata come basata su documenti più antichi e divisa in due parti, una Historia major (Mabillon, "Acta SS. O.S.B. ", I) ed una Historia minor (in Wharton, Anglia Sacra, I).

Il suo metodo pare sia stato quello di prendere a base delle sue opere scritti più antichi, riportandone il testo secondo il suo stile.

Il Liber Confortatorius, dedicato ad Eva di Wilton, un'allieva proveniente da Angers per vivere come reclusa, è un tipo di "Lettera consolatoria", che rammenta la sua vocazione di Eva ed esprime il cordoglio di Gozzelino per la di lei improvvisa dipartita.

Secondo Guglielmo di Malmesbury, Gozzelino era anche un musicista esperto.

Opere

Fiandre (Gand)
 Vita S. Amalbergae virginis, ed. J.B. Sollerius, Acta Sanctorum mensis Julii III, 1723, 90-102.

Sherborne e Wilton

Poco dopo il 1078
 Life of di St Wulfsige of Sherborne, ed. C.H. Talbot, "The life of Saint Wulsin of Sherborne by Goscelin." Revue Bénédictine 69 (1959): 68–85; (traduzione: Rosalind C. Love The Life of St Wulfsige of Sherborne by Goscelin of Saint-Bertin: A New Translation with Introduction, Appendix and Notes, in:  St Wulfsige and Sherborne: Essays to Celebrate the Millennium of the Benedictine Abbey, 998-1998, Oxford, Katherine Barker, David A Hinton and Alan Hunt, pp. 98–123, 2005
Tra il 1080 ed il 1082
Liber confortatorius, ed. Stephanie Hollis, Writing the Wilton Women: Goscelin's Legend of Edith and Liber Confortatorius. Medieval Women Texts and Contexts 9. Turnhout: Brepols, 2004; ed. C.H. Talbot, The Liber confortatorius of Goscelin of Saint Bertin. 1955. 1–117; traduzione: Monika Otter, Goscelin of St Bertin. Book of Encouragement and Consolation (Liber Confortatorius), Cambridge, Library of Medieval Women, 2004.
Life of St Edith (of Wilton), ed. Stephanie Hollis, Writing the Wilton Women: Goscelin's Legend of Edith and Liber Confortatorius, Medieval Women Texts and Contexts 9, Turnhout: Brepols, 2004.

Anglia orientale

Life and Miracles of St Ivo, ed. W.D. Macray, Chronicon Abbatiae Rameseiensis. London, 1886. lix-lxxxiv.
Vite di sante di Ely, ed. and tr. Rosalind C. Love, Goscelin of Saint-Bertin. The Hagiography of the Female Saints of Ely. OMT. Oxford, 2004.
Life of St Æthelthryth, andata perduta.
Vita S. Wihtburge (Life of St Wihtburh)
Lectiones in festivitate S. Sexburge (The Lessons on the Feast of St Seaxburh).
Lectiones in natalis S. Eormenhilde (Lessons on the anniversary feast of St Eormenhild) (figlia di Sexburga).
Life of St Waerburh figlia Eormenhild; edita anche da Carl Hostmann e tradotta da Henry Bradshaw, The Life of Saint Werburge of Chester, Early English Text Society (EETS), London, 1887.

Abbazia di Barking

Vite delle sante dell'Abbazia di Barking, ed. M.L. Colker, Texts of Jocelyn of Canterbury which relate to the history of Barking Abbey. Studia Monastica 7.2 (1965). 383-460.
Life and Miracles of St Wulfhild (pp. 418–34)
Life of St Æthelburh
Life of St Hildelith

Sant'Agostino di Canterbury

Historia maior
Historia minor
Liber de miraculis S. Augustini and Historia translationis S. Augustini, ed. Patrologia Latina 80 (1850). 43–94, 485–520. Su un miracolo verificatosi in relazione alla translazione delle reliquie di Sant'Agostino di Canterbury,  e dell'orefice del convento Spearhafoc.
Vita S. Laurentii (Lorenzo di Canterbury)
Vita et miracula S. Melliti
Vita S. Iusti
Vita S. Honorii
Vita S. Deusdedit
Vita S. Theodori
Vita, translatio et miraculi Adriani
Vita et miraculi S. Letardi

Note

Fonti
 Charles Herbermann,  Goscelin, Catholic Encyclopedia, Robert Appleton Company, 1913

Bibliografia
in lingua inglese:

 Rebecca Hayward, Representations of the Anchorite Life in Goscelin of Saint-Bertin's Liber Confortarius in Anchorites, Wombs and Tombs: Intersections of Gender and Enclosure in the Middle Ages, Cardiff, Liz Herbert McAvoy & Mari Hughes-Edwards, 2005. pp. 54–64

 Rosalind C. Love, Et quis me tanto oneri parem faciet?: Goscelin of Saint-Bertin and the Life of Amelberga in: Latin Learning and English Lore: Studies in Anglo-Saxon Literature for Michael Lapidge,  Toronto,  Katherine O'Brien O'Keeffe & Andy Orchard, University of Toronto Press,  2005 , pp. 231–52

 Rosalind C. Love, Goscelin of Saint-Bertin in The Blackwell encyclopedia of Ango-Saxon England, 2000, p. 213

 C. H. Talbot, The Liber confortatorius of Goscelin of Saint Bertin, Studia Anselmiana, fasc. 37 (Analecta monastica, 3rd series 1955) 1–117.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Abbazia di San Bertino
Scrittori medievali in lingua latina


text:
Samborombón bezeichnet:
die Bahía de Samborombón, eine Meeresbucht in Argentinien
den Río Samborombón, Fluss in Argentinien
Samborombón (Ort), Ort in der argentinischen Provinz Buenos Aires


text:
Ken-che () je řeka na severovýchodě ČLR v autonomní oblasti Vnitřní Mongolsko. Je přibližně 300 km dlouhá. Povodí má rozlohu 13 800 km².

Průběh toku
Pramení v severní části Velkého Chinganu Uj-šan. Říční údolí je z převážné části bažinaté. Ústí zprava do Arguně (povodí Amuru).

Vodní režim
Nejvyšších vodních stavů dosahuje v létě a nejnižších na podzim a v zimě.

Využití
Využívá se k plavení dřeva.

Literatura

Řeky v Číně
Geografie Vnitřního Mongolska
Povodí Arguně


text:
The Classic Motor Cycle is a UK motorcycle magazine originally launched in 1981 with six editions a year as a spin-off from UK newspaper-format Motor Cycle Weekly (previously historically known as The Motor Cycle) as  under then Editor-in-Chief Mick Woollett at IPC, Surrey House, Sutton, Surrey.

Editor and driving-force Bob Currie based at Lynton House, Birmingham, was historically a senior contributor in the 1960s to Motor Cycle (renamed from The Motor Cycle in 1962) with the title of Midland Editor, and during the 1970s with the same publication, by then using the name Motor Cycle Weekly.

Having well-established archival links to The Motor Cycle which itself had origins back to 1903, the first edition was dated June/July 1981.

As had occurred with (The) Motor Cycle, The Classic Motor Cycle title changed hands several times, being originally published by IPC Business Press between 1981 and 1983, then by East Midland Allied Press (EMAP) from 1984. Purchased in 1998 by Mortons Media Group, it is now published by their subsidiary Mortons Motorcycle Media. Featuring all marques of classic motorcycles with an emphasis on racing and performance bikes, editor James Robinson says he is "not just interested in classics, but in all manner of motorcycles and motorcycle-related sport."

Features
The magazines contains articles on classic motorcycles, technical articles, and regular features including:

 Archive photographs
 News from the world of classic motorcycles
 Featured classic bikes
 Product reviews
 Technical features
 In the spotlight
 Profiles of famous motorcyclists
 You were asking (readers questions)
 Buyers Guide
 Diary and classic motorcycle events

References

External links

1983 establishments in the United Kingdom
Monthly magazines published in the United Kingdom
Motorcycle magazines published in the United Kingdom
Magazines established in 1983
Mass media in Lincolnshire


text:
Marguerite Churchill (December 26, 1910 – January 9, 2000) was an American stage and film actress whose career lasted 30 years, from 1922 to 1952. She was John Wayne's first leading lady, in The Big Trail (1930).

Early years

She was the daughter of Edward Paycen Churchill, a producer who owned a chain of theaters, and Marguerite N. Graham. Her father died when she was ten years old. She was educated in New York City at the Professional Children's School and the Theatre Guild Dramatic School.

Career

Churchill made her first appearance on Broadway on Christmas Day 1922 and was applauded on Broadway as a leading lady when just sixteen years old. An official of Fox Film saw her acting and gave her a contract which shortly afterwards led her to debut on screen in The Diplomats.

Churchill appeared in more than 25 films. She played leading lady to John Wayne in Raoul Walsh's The Big Trail (1930), an early widescreen epic and Wayne's first leading role. She appeared with Wayne the following year in Girls Demand Excitement (1931), with Spencer Tracy and George Raft in Quick Millions (1931), with Will Rogers in Ambassador Bill (1931), with Warner Oland in Charlie Chan Carries On (1931), with George O'Brien in Riders of the Purple Sage (1931), with Charles Farrell in Girl Without a Room (1933), with Ralph Bellamy in The Final Hour (1936), with Boris Karloff in The Walking Dead (1936), and with Edward Van Sloan in Dracula's Daughter (1936).

On Broadway, Churchill performed in And Now Good-bye (1937), Dinner at Eight (1932), The Inside Story (1932), Skidding (1928), The Wild Man of Borneo (1927), House of Shadows (1927), and Why Not? (1922).

Family
Churchill was married for 15 years to her one-time costar George O'Brien from July 15, 1933, until their divorce in 1948. They had three children, one of whom was novelist Darcy O'Brien, whom she outlived by two years. Her daughter Orin has played double bass for the New York Philharmonic Orchestra since 1966. A third child, Brian, died in infancy in 1934.

After her divorce from O'Brien, she appeared in one movie and a few television plays. In 1954, she announced her engagement to Peter Ganine, a sculptor. In the "California Marriage Index, 1949–1959", there is a record of marriage and file date of June 5, 1954, for Peter Ganine and Marguerite Churchill.

Later years
In 1960, she moved to Rome and, in 1970, to Lisbon, Portugal. She came back to the United States in the 1990s to live near her son, Darcy, whom she outlived by two years.

Death
She died on January 9, 2000, aged 89, from natural causes in Broken Arrow, Oklahoma.

Filmography

 The Valiant (1929) (co-starred with Paul Muni in his film debut) as Mary Douglas
 Pleasure Crazed (1929) as Nora Westby
 They Had to See Paris (1929) (with Will Rogers) as Opal Peters
 Seven Faces (1929) as Hélène Berthelot
 Harmony at Home (1930) (with Rex Bell) as Louise Haller
 Born Reckless (1930) (with Edmund Lowe) as Rosa Beretti
 Good Intentions (1930) as Helen Rankin
 The Big Trail (1930) (with John Wayne) as Ruth Cameron
 Girls Demand Excitement (1931) (with John Wayne) as Miriam
 Charlie Chan Carries On (1931) (with Warner Oland) as Pamela Potter
 Quick Millions (1931) (with Spencer Tracy and George Raft) as Dorothy Stone
 Riders of the Purple Sage (1931) (with future husband George O'Brien) as Jane Withersteen
 Ambassador Bill (1931) (with Will Rogers) as Queen Vanya
 Forgotten Commandments (1932) as Marya Ossipoff
 Girl Without a Room (1933) (with Charles Farrell and Charlie Ruggles) as Kay Loring
 Without Children (1935) as Sue Cole
 Speed Devils (1935) as Pat Corey
 Man Hunt (1936) as Jane Carpenter
 The Walking Dead (1936) (with Boris Karloff) as Nancy
 Dracula's Daughter (1936) (with Edward Van Sloan) as Janet
 Murder by an Aristocrat (1936) (with Lyle Talbot) as Sally Keating
 The Final Hour (1936) (with Ralph Bellamy) as Flo Russell
 Alibi for Murder (1936) (with William Gargan) as Lois Allen
 Legion of Terror (1936) as Nancy Foster
 Bunco Squad (1950) as Barbara Madison

References

External links

 Marguerite Churchill at Virtual History

1910 births
2000 deaths
Actresses from Kansas City, Missouri
American film actresses
American stage actresses
Actresses from New York City
20th-century American actresses


text:
Наведення гармати – процес прицілювання артилерійської одиниці, наприклад, гармати, гаубиці або мортири, на землі чи на морі, проти наземної або повітряної цілі. При цьому може вестися як прямий вогонь, при якому гармату наводять як і стрілецьку зброю, так і непрямий вогонь, при якому дані для стрільби розраховують математично і застосовують по відношенню до цілі. Термін включає в себе використання автоматичних систем наведення, наприклад, дані отримані за допомогою радару і гармати керованої комп'ютером.

При наведенні гармати ствол рухається у двох площинах: горизонтальній і вертикальній. Гармата наводиться по «траверсу» – обертається у горизонтальній площині – для наведення на ціль і по «підвищенню» – рухається у вертикальній площині – для встановлення правильної дальності до цілі.

Опис

Наведення гармати це набір дій для вирівнювання осей гарматного ствола щоб він вказував у потрібному напрямі. Це вирівнювання знаходиться в горизонтальній та вертикальній площинах. Наведення гармати може здійснюватися при прямій стрільбі, коли навідник бачить ціль або при непрямій стрільбі, коли ціль не видно. Наведення гармати інколи називають «підготовка гармати».

Наведення у вертикальній площині (кут підвищення) використовує дані, отримані під час випробувань або на основі досвіду. Для будь-якого типу зброї та снаряда, цей показник показує дистанцію до цілі та розмір заряду. Сюди також включено різницю у висоті між гарматою і ціллю. При непрямій стрільбі сюди також можуть включатися інші змінні.

При прямій стрільбі, наведення у горизонтальній площині це просто лінія візування до цілі, хоча наведення може враховувати вітер, а з нарізною зброєю приціли можуть компенсувати «дрейф» снаряда. При непрямій стрільбі горизонтальний кут є відносним до чогось, як правило прицільна точка гармати, хоча з сучасними електронними прицілами це може бути гіроскоп спрямований на північ.

В залежності від установки гармати зазвичай обирають дві траєкторії. Кут ділення між траєкторіями становить 45 градусів, він може дещо змінюватися у різних гармат. Нижче 45 градусів траєкторію називають «низьким кутом» (або нижнім регістром), вище — «високим кутом» (або верхній регістр). Різниця полягає у тому, що при нижньому куті стрільби час польоту снаряду менший, нижча вершина і більш пологий кут падіння.

Всі гармати мають лафети або установки, які підтримують механізм ствола (у деяких країнах вона має назву матеріальна частина). Перші гармати можна було наводити, рухаючи весь лафет або установку, і це тривало з важкою артилерією під час Другої світової війни. Установки можуть бути встановлені у рухомі башти на кораблях, у башти берегової оборони або танки. Приблизно з 1900 року лафети польової артилерії можна було наводити без руху коліс.

Лафет, або установка, дозволяє виставляти необхідний кут підвищення ствола. На деяких гарматах є можливість встановлювати негативний кут підвищення, тобто рухати ствол у вертикальній площині нижче горизонту. Деякі гармати вимагають майже горизонтального підвищення для заряджання. Важливою здатністю будь-якого механізму підвищення є протидія вазі стволу, який тягне важчий кінець донизу. Цьому в значній мірі допомагає наявність цапф у центрі тяжіння, хоча можна використовувати механізм противаги. Це також означає, що підйомний механізм повинен бути достатньо міцним, щоб протистояти значному зниженню тиску, але, щоб мати можливість легко наводити гармату.

До появи противідкотних пристроїв, які були винайдені наприкінці XIX століття і інтегрованих у лафети або установки, гармати рухалися назад після пострілу і тому їх потрібно було накатувати вперед перед заряджанням. Проте, у мортир, де сили відкоту уходили напряму у землю (або воду, при установці на кораблі), не завжди потребували подібного руху. З впровадженням противідкотних систем у польову артилерію, на лафеті з'явився супорт для обертання, спочатку таке «наведення» становило кілька градусів, скоро з'явилася можливість повного обертання, зазвичай для зенітних гармат. Поява противідкатних систем стала визначним етапом у розвитку артилерії.

Історія

Предісторія

Ранні гармати заряджалися з дула. Зазвичай вони являли собою прості металеві стволи, які перевозили у возах, а для стрільби їх встановлювали на землю, потім їх встановлювали на дерев'яні рами та ложа. Горизонтальне наведення на ціль було на око, а вертикальне наведення здійснювалося за допомогою підвищення ствола за допомогою клина або викопування ями під протилежним кінцем ствола.

Лафети з'явилися у XV столітті. Стандартним для польових гармат стали два великих колеса, вільна вісь та хобот лафета. Ствол у дерев'яній люльці з цапфами встановлювався на лафеті. З покращенням технологій, цапфи стали частиною ствола, а люльку було прибрано. Тим не менш вони були відносно великими і важкими.

Для горизонтального наведення рухали хобот лафета. Щоб досягти необхідного кута підвищення, використовувались різні механізми. Серед простих були клини, які забивали між казенником і хоботом лафета, але для підтримки затвора і створення більших кутів підвищення використовували дерев'яні квадранти або прості риштування, змонтовані на хоботі лафета. Також для підвищення з початку XVI століття використовували гвинтові пристрої .

Проте, морські та деякі фортечні лафети і установки розвивалися по-різному. Польова мобільність тут не була потрібна, тому великі колеса і хоботи для лафетів були непотрібні. Висота під палубами була низькою. Це призвело до появи компактних лафетів на чотирьох маленьких колесах. Звісно, наведення у горизонтальній площині під великими кутами було ускладнено, але таке було не потрібне при бортовій стрільбі. Проте, у фортеці потрібні були ширші кути наведення. Одним з рішень була поява платформ і ковзних установок. Широкий траверс був корисним на деяких корабельних гарматах.

Наведення вимагає прицілів. У спрощеному вигляді це було просте наведення гармати у правильному напрямі. Однак з'явилися різні допоміжні засоби. Горизонтальне наведення передбачає наведення шляхом спостереження вздовж стволу, такі прицільні пристрої складалися з виїмки, зробленої на кільці на казенній частині ствола і «жолудя» на кільці навколо дула. Деколи такі прицільні пристрої використовувалися у XIX столітті.

Відстань з пласкою траєкторією має назву «порожня точка». Хоча, для деяких цілей достатньо порожньої точки, польова артилерія (мобільна або статична) та гармати у фортецях потребували більшу відстань. Це потребує створення шляхів вимірювання кутів підвищення і відоме як відношення між кутом підвищенням та відстанню.

Ранні механічні пристрої наведення

Першим задокументованим пристроєм для вимірювання підвищення став винахід артилерійського квадранта  Нікколо Тартальї приблизно у 1545. Цей пристрій мав два важеля під прямим кутом, з'єднаних дугою, позначеною кутовими градаціями. Один важіль було встановлено на дулі і висок, підвішений до дуги з вказівками кута підвищення. Це призвело до численних розрахунків, пов'язаних з кутом підвищення до відстані.

Проблема була в тому, що ці розрахунки робили, як тепер прийнято казати за траєкторією «у вакуумі» — вони не враховували тиск повітря на снаряд. Необхідно було провести випробування дальності і точності для визначення фактичної залежності відстані від кута підвищення. Практичні випробування були проведені Вільямом Елдером, майстром-стрільцем замку Дувр, під час випробувань у 1613, 1617 та 1622. Він використав велику кількість гармат, в тому числі кулеврини, напів-кулеврини, фальконети та Сакер. За результатами випробувань, він створив таблицю відстаней для підвищення до 10 градусів для кожного типу гармат зі стандартним метальним зарядом.

Проблема, яка впливала на наведення гармати, полягала у зовнішній формі ствола. Це впливало на підвищення гармати коли вона наводилася за допомогою прицілу на стволі. На початку XVII століття для компенсації цього були створені «розділені приціли». Приціл представляв собою шматочок металу, який розташовували на дулі для створення лінії прицілювання на осі, яка була паралельною стволу. Іншою методикою було вимірювання глибини ствола через запальний отвір та дуло, для визначення різниці, яку треба компенсувати через вужчий до одного кінця ствол.

Балістичний маятник було винайдено у 1742 англійським математиком Бенджаміном Робінсом і опубліковано у його книзі Нові принципи стрільби, яка стала революцією у науці балістики, оскільки він вперше точно визначив швидкість кулі.

Робінс використав балістичний маятник для вимірювання швидкості снаряда двома шляхами. Перший полягав у тому, що пістолет прикріпляли до маятника і вимірювали відбій. Оскільки імпульс пістолета дорівнював імпульсу відбою та оскільки снаряд (у експериментах) мав вагу більшу за відбій, швидкість кулі була приблизною. Другий, і точніший метод, полягав у прямому вимірюванні імпульсу кулі при стрільбі у маятник. Робінс експериментував з мушкетними круглими кулями вагою в одну унцію (30 г), у той час як його сучасники використовували гарматні ядра вагою від одного до трьох фунтів (від 0,5 до 1,4 кг).

Перша система, у якій витіснявся балістичний маятник з прямим замірюванням швидкості снаряду, була винайдена у 1808, під час наполеонівських війн та представляв собою вал з двома паперовими дисками який швидко обертався; кулею стріляли через диски паралельно до валу, а кутова різниця у точках удару вказувала час, який сплинув при проходженні відстані між двома дисками. Пряме електромеханічне годинникове вимірювання  з'явилося у 1840, з пружинним годинниковим механізмом, який запускався і зупинявся електромагнітами, які спрацьовували при проходженні через дві сітки з дротів, вказуючи час проходження відстані.

Прямі приціли були представлені у 19-му столітті. Вони були представлені заднім прицілом з так званим «жолудем» або схожим переднім прицілом на дулі. Прямий приціл був встановлений на кронштейні поруч або на затворі, окуляр (отвір або паз) був на верху вертикальної планки, який рухався вниз і догори на кронштейні. Планка мала позначки у ярдах або градусах. Цей приціл для прямої стрільби допомагав наводити гармату на ціль, рухаючи хобот лафета у горизонтальній площині і піднімаючи або опускаючи ствол у вертикальній площині. Наприкінці 19-го століття прості відкриті прямі приціли були замінені на оптичні телескопічні приціли на установках з шкалою підвищення і гвинт вирівняний по осі стволу.

Сучасне наведення

Нарізна та казнозарядна артилерія з'явилася у середині XIX століття, зокрема гармати розробки Вільяма Армстронга, гармати якого почали встановлювати на кораблі Королівського флоту з 1850-х років.

Важливим проривом у мистецтві наведення гармат стала поява першого механізму відкоту. Відбій стволу абсорбувався гідравлічними циліндрами, а потім ствол повертався на своє місце пружиною, яка зберігала деяку енергію відкоту. Це означало, що гармата після пострілу залишалася на місці.

Перший прототип з використанням цієї конструкції було побудовано у 1872 російським інженером В. С. Барановським. Його 2,5-дюймова швидкострільна гармата мала також гвинтовий затвор, самозводний механізм і стріляла унітарними снарядами. Противідкотний пристрій знаходився у люльці гармати.

Незважаючи на всі спроби, розвиток та поширення ця система не отримала до появи французької 75 мм гармати у 1897, після чого ця система відкоту стала використовуватися усюди. Гарматний ствол ковзав назад на роликах, штовхаючи поршень у заповнений мастилом циліндр. Ця дія поглинала відбій поступово через зростання внутрішнього тиску повітря та, наприкінці відбою, створювала сильний, але зменшений зворотній тиск, який повертав ствол у вихідне положення. У цей час бездимний порох замінив димний порох у якості стандартного метального заряду.

Перший справжній далекомір був розроблений шотландським товариством Barr & Stroud, піонерами оптичної інженерії. Арчибальд Барр та Вільям Страуд об'єдналися у 1888. У 1891 до них звернулося Адміралтейство, щоб замовити розробку далекоміра з короткою базою та у 1892 вони отримали контракт на шість далекомірів. Пристрій, керувався однією особою, давав два зображення віддаленого об'єкта які співпадали, що дозволяло вирахувати відстань за її відносними рухами.

Тепер коли ствол залишався спрямованим на ціль після пострілу, більш примітивні прямі приціли були замінені на хитні рамкові приціли для прямого наведення на ціль. Такі приціли встановлювалися на швидкострільній гарматі QF 4.7-дюйми Mk I-IV з 1887. Хитні рамкові (або «рамка і циліндр») приціли мали шкалу підвищення, могли монтуватися з телескопічним і відкритим прицілом і забезпечували невелике горизонтальне відхилення. Вони забезпечували «незалежну лінію прицілювання» тому, що вона дозволяла встановлювати дані в установку та наводити оптичний (або відкритий) приціл на ціль незалежно від підвищення стволу.

Пов'язана з цим проблема, особливо для великих та далекобійних гармат, полягала у тому, що колеса могли бути встановлені на різних висотах через нерівну поверхню, що давало неточності у стрільбі. Перед Першою світовою війною, британська 60-фунтова гармата BL була оснащена хитним (зворотньо-поступальним) прицілом, який використовував оптичний приціл, візирний інклінометр та шкали відстані, а також циліндри відхилення для оптичних труб. Ці кріплення можуть бути перехресно вирівняні, що відміняє потребу для командира гармати вираховувати корекцію відхилення для нерівних коліс. Перехресне вирівнювання вводило третю вісь у наведення.

Непряма артилерійська стрільба

Сучасна непряма стрільба відноситься на кінець 19-го століття. У 1882 російський підполковник К. Г. Гук видав працю Стрільба з закритих позицій польовою артилерією де описувався кращий метод непрямого наведення (замість точок прицілювання на лінії з ціллю). По суті, це була геометрія використання кутів до точок прицілювання, які могли бути у будь-якому напрямі відносно цілі. Проблема полягала у відсутності азимутального інструмента, який дозволить це зробити; для визначення підвищення вже існували інклінометри.

Німці вирішили цю проблему, винайшовши Richtfläche або «направлена площина» приблизно у 1890. Це був встановлений на гарматі відкритий приціл, який обертався, закріплений і вирівняний відносно ствола і був здатний вимірювати великі кути. Схожі конструкції, які зазвичай дозволяли вимірювати кути на всі 360 градусів, були прийняті на озброєння протягом наступного десятиліття. На початку 1900-х відкриті приціли інколи замінялися телескопічними, а термін гоніометр замінив термін «направлена площина» у англійському.

Перше безперечне, задокументоване використання непрямого вогню за методом Гука, хоча і без направлено-площинних прицілів, відноситься до 26 жовтня 1899, коли британські навідники застосували його під час другої англо-бурської війни. Хоча обидві сторони продемонстрували на початку конфлікту, що могли ефективно використовувати цю техніку, у багатьох подальших баталіях, британські командири жадали, щоб артилерія була «менш сором'язливою», і рухалася вперед, щоб поставити під сумнів занепокоєння військ, що їх гармати їх покинули. Британці використовували імпровізовані гарматні дуги з гаубицями; які прицільні пристрої використовували бури на своїх німецьких та французьких гарматах — не відомо.

Оптичні приціли з'явилися у перші роки 20-го століття, а німецький панорамний приціл Герца став зразком для решти 20-го століття. Вони мали градуювання у градусах з п'ятихвилинним інтервалом, дециградах та мілсах (4320, 4000 або 6000/6300/6400 до кола).

Особливістю наведення у 20-му столітті було використання одного або двох людей для наведення. У США використовували двох людей для наведення, у горизонтальній площині гармату наводила одна людина, а підвищенням займалася друга. У інших країнах загалом для наведення була одна людина. Інструктор по наведенню зазвичай навчав наступній послідовності дій: «грубо по лінії, грубо по підвищенню, перехрести, точно по лінії, точно по підвищенню».

Інша основна відмінність полягала у прицільних пристроях де було використання кута підвищення або, альтернативно, відстані. Ця проблема стала більш складною під час Першої світової війни, коли було з'ясовано зношення стволу через збільшення дулової швидкості. Це значило, що різні гармати потребують різні кути підвищення для стрільби на однакову відстань. Це призвело до того, що у багатьох арміях для обрахування кутів підвищення використовували батарейні командні пункти. Проте, у 1930-ті британці прийняли калібрування прицілів, у якому відстань встановлювалася на прицілі, який автоматично компенсував різницю між дуловою швидкістю відносно стандартної.

Альтернативою цього було «правило гармати» для кожної гармати; у цьому випадку відстань встановлювалася за правилом, а кут підвищення зчитувався і встановлювався на приціл для наведення. Проблема була вирішена з появою цифрових комп'ютерів на командному пості батареї, які вираховували правильні кути підвищення по відстані і дуловій швидкості точно і швидко.

Окрім калібрування прицілів, протягом 20-го століття у польовій артилерії не було визначних змін у наведенні гармат. Проте, у 1990-ті нові або модифіковані гармати отримали цифрові приціли, через їх успішне використання у ракетних системах, які були розроблені у 1970-ті роки. У них азимут і підвищення вводилися вручну або автоматично у комп'ютер наведення, коли кероване наведення використовувалося для горизонтального та вертикально керування до того як ствол потребував горизонтального та вертикального вирівнювання. Це обчислювало корекцію для перетину гармати і отримувало відповідь від електро-механічних пристроїв, таких як гіроскопи та електронні інклінометри, для вирівнювання стволу за осями. Ці прилади згодом були замінені кільцевими лазерним гіроскопами.

Наведення берегових і морських гармат

Більша частина берегової артилерії знаходилася у постійній обороні, у той або іншій формі «фортеця». Їхні цілі рухалися у двох вимірах, тому гармата повинна була наводитися на майбутню позицію цілі. Деякі гармати мали відносно малий калібр і могли атакувати близькі цілі, були більшими для далекобійних атак.

Берегова артилерія використовувалася для ведення прямого вогню і до кінця 19-го століття наведення мало змінилося, за винятком появи телескопічних прицілів.

Покращення у конструкції гармат та боєприпасів у дев'ятнадцятому столітті призвели до збільшення їхньої ефективної далекобійності. У 1879 майор Уоткінс з Королівського артилерійського гарнізону винайшов вертикально-базисний далекомір, позиційний далекомір та пов'язане керування вогнем.

Його опис пояснює його суть:
 «Шукач позиції слідкує за курсом корабля і коли гармати готові до наведення, вираховує позицію, де буде корабель через півхвилини або більше. Циферблати на гарматній палубі автоматично вказують відстань та підготовку до ураження цілі у прогнозованій позиції. Коли гармати наведені, вставляється електрична трубка (тобто детонатор), а сигнал передається на спостережну станцію про готовність до стрільби. Унтер-офіцер, що відповідає за пошук, спостерігає за появою корабля у поле зору своєї оптичної труби, а коли він потрапляє у перехрестя, натискає кнопку, і гармати стріляють.»
Для досягнення повної ефективності знадобилося майже 20 років, але його загальний принцип став нормою для контролю і наведення важкого артилерійського вогню. Телескопічні приціли на гарматах, які стріляли на короткі дистанції, з прямим наведенням залишалися ще довгий період. У 20-му столітті у береговій артилерії, як і у польовій та у великих зенітних гарматах, при наведенні враховували поправки для нестандартних умов таких як, вітер та температура.

Системи керування вогнем

Для морської артилерії на борту великих кораблів скоро прийняли систему наведення, яка була схожа на розробки майора Уоткінса. З появою казнозарядних гармат, противідкатних механізмів та бездимного пороху, відбулася зміна схеми розташування гармат на бойових кораблях з бортового розташування на баштові гармата.

Проте, кораблі мали складнощі у порівнянні з наземними гарматами: вони вели вогонь з рухливих платформ. Це значило, що для визначення наведення потрібно було враховувати позицію як власного корабля, так і позицію цілі. Для точного наведення гармат створювалися все більш складні механічні обчислювальні машини, зазвичай, дані від спостерігачів і вимірювачів відстані надходили до центральної станції у глибині корабля. Там команди керування вогнем визначали позицію, швидкість і напрям руху корабля і його цілі, крім того враховувалися поправки на метеорологічну ситуацію,  ефект Коріоліса тощо.

Результати, відомі, як вогневі рішення, передавалися назад на башти для наведення. Якщо снаряди не влучили, спостерігач визначав наскільки далеко вони не влучили і у якому напрямі; ця інформація передавалася разом з іншою інформацією до комп'ютера для повторного залпу.

Зачаткові морські системи керування вогнем вперше з'вилися перед Першою світовою війною. Перші такі системи створили, незалежно один від одного, Артур Поллен та Фредерік Чарльз Дрейєр. Поллен розпочав роботи над цією проблемою, після дуже неточних стрільб морської артилерії під час навчання навідників поблизу Мальти у 1900. Лорд Кельвін, відомий британський вчений, вперше запропонував використовувати аналоговий комп'ютер для вирішення рівнянь, які з'являлися при русі кораблів у битві і затримці за часом через політ снаряда для визначення потрібної траєкторії, а також напряму і підвищення гармат.

Поллен спрямував зусилля на виробництво об'єднаних механічного комп'ютера та автоматичного графіка відстаней та швидкостей для централізованого керування вогнем. Для отримання інформації про позицію і відносний рух цілі, Поллен розробив графічний блок (або плоттер) для отримання даних. Він додав гіроскоп для визначення рискання корабля, який стріляє. Знову ж таки, це вимагало істотного розвитку тогочасного примітивного гіроскопа для забезпечення безперервної надійної корекції. Випробування відбувалися у 1905 та у 1906, які хоч і були не вдалими, але показали перспективи. Його зусилля підтримували адмірал Джекі Фішер, адмірал Артур Книвіт Уілсон та директор морського департамента артилерії і торпед Джон Джелліко. Поллен продовжив роботу, з періодичним проведенням тестів на кораблях Королівського флоту.

У той же час група на чолі з Дрейєром розробила таку ж систему. Крім того обидві системи було замовлено для нових та існуючих кораблів Королівського флоту, система Драйєра стала найбільш корисною у Королівському флотіthe у своєму остаточному форматі Mark IV*. Встановлення приладу керування вогнем створило закінчену систему керування вогнем для кораблів Першої світової війни, а тому до середини 1916 року майже всі кораблі Королівського флоту отримали такі системи. Прилад керування вогнем розташовувався високо над палубою, де спостерігач мав кращий огляд, ніж будь-який навідник у башті. Він також міг координувати вогонь башт так, щоб вони стріляли одночасно. Ці покращені приціли та великі оптичні далекоміри покращили визначення позиції противника під час стрільби. Система була замінена на покращений «Адміралтейський стіл керування вогнем» на кораблях, які спустили після 1927.

Починаючи з 1950-х років, гарматні башти ставали автоматичними з дистанційним керуванням наведенням гармат від центрального посту керування, використовуючи дані отримані з радару та інших джерел.

Телескопічні приціли для танків почали використовувати перед Другою світовою війною, ці приціли зазвичай мали пристрій наведення на ціль, яка рухається, і сітку з відмітками різних відстаней. Танкові приціли були двох основних типів. Приціл був зафіксований разом зі стволом з відмітками дальності у прицілі і для наведення гармати навідник наводив відмітку з відстанню на ціль. Або під час наведення навідник фізично вводив для зміщення осі ствола від осі прицілу, коригуючи значення та наводячи центральну мітку у прицілі на ціль. Деякі приціли мали можливість вимірювати відстань, наприклад, за допомогою стадіометричного методу. Інші танки використовували оптичні далекоміри з поєднанням роздвоєного зображення або, після Другої світової війни, далекомірний кулемет. Починаючи з 1970-х років, вони були замінені лазерними далекомірами. Проте, танкові гармати не могли вести точний вогонь у русі до появи стабілізаторів гармат. Вони з'явилися наприкінці Другої світової. Деякі були гідравлічні, а інші – електричні приводи. Впродовж 1970-х танки почали оснащуватися цифровими комп'ютерами.

Наведення зенітної артилерії

На початку 20-го століття з'явилась потреба у знищенні аеростатів та повітряних куль як з землі, так і з кораблів. Незабаром до цього списку приєдналися і літаки. Зенітний вогонь був прямий, наведення велося на літак. Проте, ціль рухалася у трьох вимірах, що ускладнювало наведення. Основна проблема наведення полягала у тому, що були потрібні механізми для обрахунку майбутньої позиції літака або наводити гармату на майбутню позицію літака. У будь-якому випадку проблемою було визначення висоти, швидкості та напряму руху цілі, а також «прицілювання» (інколи має назву «відхилення») для урахування часу польоту снаряду.

Німецькі повітряні атаки на британські острови розпочалися з початком Першої світової війни. Зенітна артилерія була важкою справою. Проблемою було успішне наведення на ціль так, щоб снаряд вибухнув поряд з тим місцем, де буде ціль, з урахуванням різних факторів, які впливали на передбачену траєкторію польоту снаряда. Це називалося відхиленням наведення гармати. Кути 'зміщення' по дальності та підвищенню встановлювалися у приціл і оновлювалися відповідно до руху цілі. При цьому методі, коли приціл був спрямований на ціль, ствол дивився на майбутню позицію цілі. Від відстані та висоти до цілі залежала довжина запалу. Складності збільшувалися з покращенням літаків.

Британці першими вирішили проблему у вимірюванні відстані, коли усвідомили, що відстань є ключем до вірних установок запалу. Це призвело до появи висотного далекоміру (HRF), першою моделлю став Barr & Stroud UB2, двометровий оптичний далекомір зі збігом зображень, який встановлювався на тринозі. Він вимірював відстань до цілі та кут підвищення, які разом давали висоту до цілі. Це були складні інструменти, крім того використовувалися і інші методи. До HRF невдовзі додали висотний/запальний індикатор (HFI), він мав маркування з кутами підвищення та рисками висоти накладеними на мітки довжини запалів. Використовуючи дані по висоті від оператора HRF, виставлялася потрібна довжина запалу.

Однак, проблема установки відхилення вимагала даних даних про швидкість з якою ціль змінює позицію. У Франції та Великій Британії для відстеження цілі використовували тахіметричні пристрої і отримували вертикальні та горизонтальні кути відхилення. Французька система Брока була електричною, оператор вводив відстань до цілі, яка передавала дані на гармати; її використовували для 75 мм гармат. Британська система Уілсона-Долбі використовувала пару відстежуючих пристроїв та механічний тахіметр. Оператор вводив довжину запалу і кути відхилення, які отримував з інструментів.

У 1925 британці прийняли новий інструмент розробки компанії Vickers. Це був механічний аналоговий комп'ютер Predictor AA No 1. Отримавши висоти цілі оператор приладу слідкував за ціллю, а прилад керування зенітним вогнем видавав пеленг, квадрант підвищення та установки запалу. Дані передавалася електрично до гармат, де відображалися на циферблатах репітерів для навідників, які «узгоджували покажчики» (дані прицілювання та поточні дані гармати) для наведення гармат. Така система релейних електричних циферблатів була представлена для берегової артилерії у 1880-ті, а берегова артилерія стала підготовчою базою для багатьох офіцерів-зенітників. Схожі системи були і у інших країнах, наприклад, більш пізній пристрій Сперрі, який мав позначення M3A3 і США, також використовувався у Британії під позначенням Predictor AA No 2. Висотоміри також збільшилися у розмірі, наприклад, у Британії висотомір часів Першої світової Barr & Stroud UB 2 (семифутова оптична база) був замінений на UB 7 (дев'ятифутова оптична база) та UB 10 (18-футова оптична база, використовували на стаціонарних зенітних позиціях). Герц у Німеччині та Левалю у Франції випускали 5 метрові висотоміри.

У Другій світовій війні ситуація в основному була наступною: для відстаней у кілька тисяч метрів, використовували дрібнокаліберні автоматичні гармати з простими прицілами, які дозволяли навіднику визначати відстань та швидкість цілі; для віддалених цілей використовували прилади керування зенітним вогнем для стеження за ціллю, які контролювалися вручну, отримуючи дані від оптичних або радарних далекомірів, вираховували дані для стрільби гармат з корекцією на напрям та швидкість вітер та температуру повітря.

Після Другої світової війни прилади керування зенітним вогнем змінювалися від електро-механічних аналогових комп'ютерів до цифрових комп'ютерів, але тепер важкі зенітні гармати були замінені на ракети, але електроніка дозволила зробити повністю автоматичне наведення малих гармат.

Див. також
 Артилерія
 Стрільба із закритих позицій
 Амбразура
 Система керування вогнем
 Прилад керування артилерійським вогнем

Примітки

Джерела
 Bellamy, Chris. 1986. Red God of War — Soviet artillery and rocket forces London: Brassey's,
 Callwell, Major General Sir Charles and Headlam, Major General Sir John. 1931. The History of the Royal Artillery — From the Indian Mutiny to the Great War — Volume 1 (1860—1899). Woolwich: Royal Artillery Institution
 Headlam, Major General Sir John. 1934. The History of the Royal Artillery — From the Indian Mutiny to the Great War — Volume 2 (1899—1914). Woolwich: Royal Artillery Institution
 Hogg, Brigadier OFG. 1970. Artillery: Its origin, heyday and decline. London: C Hurst and Company
 The Official History of the Ministry of Munitions, Vol X The Supply of Munitions, Part VI Anti-Aircraft Supplies, 1922

Бойове використання артилерії


text:
Michael Fitzgerald (* 7. Oktober 1946) ist ein irischer Psychiater und Hochschullehrer.

Leben

Michael Fitzgerald studierte an der Chicago Medical School in den USA. 1970 arbeitete er als junior doctor am St. Patrick's Hospital in Dublin. Es folgten Anstellungen am Bethlehem Royal and Maudsley Hospital London und am National Hospital for Nervous Diseases. 1979 wurde er senior registrar am Psychiatry Kings's College Hospital London. Weiter wirkte er als Facharzt für Psychiatrie am National Children's Hospital Dublin. 1996 wurde er zum ersten Professor für Kinderpsychiatrie in Irland an das Trinity College in Dublin berufen. Er ist wissenschaftlicher Berater der Irish Society for Autism.

In seiner Laufbahn hat Fitzgerald mehr als 1900 Menschen mit Autismus oder Asperger-Syndrom diagnostiziert. Als Autor oder Co-Autor hat er 16 Bücher veröffentlicht. Weitere Bekanntheit erreichte er mit seinen Untersuchungen über den Zusammenhang zwischen Autismus und Kreativität, die er in seinen Büchern Genesis of Artistic Creativity – Asperger's Syndrome and the Arts und Autism and Creativity veröffentlichte. Simon Baron-Cohen bezeichnete das letztere Buch als das beste, das er über Autismus gelesen hätte.

Veröffentlichungen (Auswahl)
Did "The Man Who Loved Only Numbers", Paul Erdős, have Asperger syndrome? In: Nordic Journal of Psychiatry. 1999, Band 53 (6), S. 465–466.
Did Isaac Newton have Asperger's Syndrome? In: European Child and Adolescent Psychiatry Journal. 1999, Band 8, S. 244.
Autism and Creativity: is there a link between autism in men and exceptional ability? 2004.
Mit John Harpur und Maria Lawlor: Succeeding in College with Asperger's Syndrome. 2004.
 The Genesis of Artistic Creativity: Asperger's Syndrome and the Arts. Jessica Kingsley Publishers, 2005, ISBN 1843103346.
Mit Viktoria Lyons: Asperger Syndrome – A Gift or a Curse? 2005.
Mit John Harpur und Maria Lawlor: Succeeding with interventions for Asperger syndrome adolescents. 2006.
Mit Mark Bellgrove und Michael Gill (Hrsg.): Handbook of Attention Deficit Hyperactivity Disorder. 2007.
Mit Brendan O'Brien: Genius Genes: How Asperger Talents Changed the World. Autism Asperger Publishing Company, 2007, ISBN 1931282447.
Mit Ioan James: The Mind of the Mathematician. The Johns Hopkins University Press, 2007, ISBN 0801885876.
Mit Antoinette Walker: Instoppable Brilliance - Irish Geniuses and Asperger's Syndrome. 2008, ISBN 1905483287.

Siehe auch
Psychopathographie Adolf Hitlers

Weblinks
 professormichaelfitzgerald.eu

Fußnoten

Psychiater
Mediziner (20. Jahrhundert)
Mediziner (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Trinity College Dublin)
Ire
Geboren 1946
Mann


text:
Європейський Союз і Філіппіни мають дипломатичні, економічні, культурні та політичні відносини. Європейський Союз надав Філіппінам мільйони євро для боротьби з бідністю та боротьби з тероризмом проти терористичних груп на півдні Філіппін. Європейський Союз також є третім за величиною торговим партнером Філіппін. На Філіппінах проживає понад 30 000 європейців, і це не враховуючи іспанців.

Двосторонні відносини
Європейський Союз і Філіппіни підготували більш всеосяжну двосторонню угоду, яка ще більше посилить діалог, співпрацю та дії в їхньому партнерстві, зокрема в питаннях міграції. У Європі налічується понад 900 000 філіппінців. Філіппіни експортують до Європейського Союзу: кокосове масло, електронні мікрокомплекти, електричні та електронні машини, обладнання, напівпровідникові пристрої, накопичувачі, статичні перетворювачі, інші гальма та сервогальма та їх частини, а також цифрові монолітні інтегральні схеми.

Зв'язки між ЄС та Філіппінами погіршилися після війни з наркотиками на Філіппінах, яку очолив президент Родріго Дутерте. У вересні 2016 року у відповідь на зростання жертв та позасудових вбивств Європейський парламент висловив занепокоєння з приводу «надзвичайно великої кількості вбитих під час поліцейських операцій... у контексті посиленої кампанії по боротьбі зі злочинністю та наркотиками». У резолюції, прийнятій ЄС, він закликав уряд розслідувати зловживання, «у повній відповідності з національними та міжнародними зобов'язаннями та повагою до прав людини» і стверджував, що «Президент Дутерте неодноразово закликав правоохоронні органи та громадськість вбивати підозрюваних». наркоторговців, які не здалися, а також наркоманів». Вони також стверджували, що «президент Дутерте публічно заявив, що не буде переслідувати офіцерів правоохоронних органів і громадян, які вбивали наркодилерів, які чинили опір арешту».

У відповідь президент Дутерте накинувся на політиків ЄС, виділяючи тих із Сполученого Королівства та Франції, називаючи їх «лицемірами» та звинувачуючи їх у відповідальності за тисячі смертей їхніх предків під час колоніального періоду. Піднявши вгору середній палець, Дутерте заявив, що сказав політикам ЄС: «До біса. Ви робите це лише для спокутування власних гріхів» і «Вони не хочуть безпечних Філіппін. Вони хочуть, щоб ним керували злочинці. Ой, вибачте. Це ваша ідіотська думка». Дутерте також заявив, у відповідь на зростаючу міжнародну критику, що «ЄС тепер має сміливість засудити мене. Я повторюю це, 'fuck you'. 24 січня 2018 року 380 мільйонів P (6,1 мільйона євро) допомоги, яку очолювала адміністрація колишнього президента Нойной Акіно через угоду, була офіційно відхилена та заблокована президентом Родріго Дутерте через переконання, що Філіппінам не потрібна допомога жодної країни. У тому ж місяці Дутерте привітав допомогу з Китаю, в обмін дозволив китайським дослідницьким судам зайти на Філіппінське піднесення. За даними опитування, крок Дутерте блокувати європейську допомогу не підтримали 70% філіппінців.

Угода
Підписана угода охоплює легальну міграцію, морську працю, освіту та навчання. Угода також передбачає діалог і співробітництво з політичних питань, включаючи мирний процес у сфері торгівлі та інвестицій, таких як спрощення митних процедур та права інтелектуальної власності на правосуддя та безпеку. Після багатьох років переговорів під керівництвом президента Нойной Акіно угода про надання допомоги Філіппінам від ЄС була офіційно затверджена в 2018 році, однак була відхилена та заблокована президентом Родріго Дутерте, новим на той час чинним президентом, посилаючись на особисте ненависть до ЄС. ЄС розкритикував Дутерте за його смертельну війну з наркотиками, яка забрала життя понад 14 000 філіппінських підозрюваних у наркотиках менш ніж за 18 місяців, і ув'язнення опозиційного сенатора Лейли де Ліми через свідчення ґвалтівників, вбивць і наркоторговців, яких де Ліма відправив до в'язниці. коли вона була міністром юстиції. Сенатору було відмовлено у звільненні під заставу у справі, яка за філіппінськими законами була визнана під заставою.

Торгівля

Гуманітарна допомога
У грудні 2011 року Північний Мінданао був спустошений тропічним штормом Васі. Європейська комісія виділила 3 євро мільйонів (3,9 дол мільйонів) для надання екстреної допомоги людям, які постраждали від тропічного шторму «Ваші». У грудні 2012 року Європейська комісія надала 10 мільйонів євро (543 мільйони PH₱ ) для постраждалих від тайфуну Бофа, зокрема в провінціях Долина Компостела та Східний Давао на Мінданао. Після тайфуну Хайян в листопаді 2013 року Європейська комісія оголосила про пожертву в розмірі 3 мільйонів євро для постраждалих від тропічного шторму.

Комерційна авіація
Філіппіни були серед країн, авіаперевізники яких заборонені в Європейському Союзі. Однак у 2013 році Європейський Союз скасував трирічну заборону на польоти авіакомпаній Philippine Airlines в його повітряний простір після того, як національний перевізник вирішив проблеми безпеки. Європейська комісія та Комітет з безпеки польотів задоволені діями, які вживають Управління цивільної авіації Філіппін та філіппінські авіаперевізники для вирішення невирішених проблем безпеки. У квітні 2014 року Європейський Союз зняв заборону на Cebu Pacific, зробивши його другою авіакомпанією на Філіппінах з наданими правами на польоти в повітряному просторі Європейського Союзу. Наступного року, у червні 2015 року, Європейський Союз оголосив, що заборону всіх філіппінських авіакомпаній було знято, виключивши країну зі списку.

Занепад відносин
18 вересня 2020 року Європейський Союз вказав на відсутність прав людини на Філіппінах під час адміністрації Дутерте. Адміністрація зіткнулася з великою опозицією в міжнародному співтоваристві, оскільки вона запустила одну з найбільш суперечливих програм «Філіппінську війну з наркотиками». Програма призвела до зростання кількості позасудових вбивств (EJK), що викликало гнів місцевої та міжнародної аудиторії. Під час засідання Європейського Союзу парламент обговорив потенційні тарифи та санкції на торгівлю Філіппінами, що викликало переполох у Конгресі Філіппін. Прес-секретар президента Гаррі Роке звернувся до міжнародних послів в ЄС з проханням переконати їх, що стан філіппінського народу в порядку. Лідер Палати представників Алан Пітер Каєтано надіслав листа до Європейського Союзу, в якому заявляє про свою відданість міжнародній прихильності та визнанню суверенітету.

Примітки

Посилання

 Європейський Союз на Філіппінах

Філіппіни та Європейський Союз
Сторінки з неперевіреними перекладами


text:
Catathelasma är ett släkte av svampar. Enligt Catalogue of Life ingår Catathelasma i familjen Tricholomataceae, ordningen Agaricales, klassen Agaricomycetes, divisionen basidiesvampar och riket svampar, men enligt Dyntaxa är tillhörigheten istället familjen Biannulariaceae, ordningen Agaricales, klassen Agaricomycetes, divisionen basidiesvampar och riket svampar.

Källor

Basidiesvampar
Catathelasma