text:
Вильгельм Леберехт Барт (; ,  — , ) — немецкий .

В 1802—1835 годах — кларнетист Оркестра Гевандхауза. Как солист был, в частности, одним из редких ранних исполнителей (после Антона Штадлера, Бернхарда Круселля и Симона Хермштедта) Концерта для кларнета с оркестром Вольфганга Амадея Моцарта (1815). Играл также на скрипке, выступал как музыкальный педагог (его учеником был Карл Трауготт Квайссер). В 1813 году занял почётную должность лейпцигского городского музыканта (), оказавшись последним её обладателем (пост был упразднён).

Примечания

Академические музыканты Германии


text:
x86-64 (такође познат и као x64, x86 64 и amd64) је 64-битна верзија скупа инструкција x86. Он подржава далеко веће количине виртуелне и физичке меморије него што је то могуће код претходника, омогућавајући програмима складиштење веће количине података у меморији. x86-64 такође пружа 64-битне регистре опште намене и бројне друге побољшања. Оригиналну спецификацију је направио АМД, а спроведена је од стране АМД-а, Интела, VIА, и других. Потпуно је компатибилан са 16-битним и 32-битним x86 кодом. Пошто су потпуни 16-битни и 32-битни скупови инструкција остали имплементирани у хардверу без икакве емулације, постојећи x86 програми раде без проблема у компатибилности или лошијих перформанси, док постојеће апликације које користе нове карактеристике дизајна процесора могу постићи побољшања перформанси.

Пре избацивања, "x86-64" и "x86_64" су се односили на скуп инструкција. После избацивања, АМД је назван АМД64.
Intel initially used the names IA-32e and EM64T before finally settling on Intel 64 for their implementation. Some in the industry, including Apple, Интел је у почетку користио имена ИА-32Е и ЕМ64Т пре коначног решења да се користи име Интел 64 за њихово спровођење. Неки у индустрији, укључујући и Епл, користити x86-64 и x86_64, док други, посебно Сан Мајкросистемс (сада Оракл) и Мајкрософт, користе x64 док BSD породица оперативних система и неколико Линукс дистрибуција користе АМД64.

АМД К8 процесор је први имплементирао архитектуру, и ово је био први значајан додатак x86 архитектури коју је дизајнирала нека компанија осим Интела. Интел је био принуђен да следи тај пример и увео је модификовану НетБрст (енгл. NetBurst) породицу која је била потпуно софтверски компатибилана са дизајном и спецификацијама АМД-а. VIА Текнолоџис (енгл. VIA Technologies) је представио x86-64 у својој VIА Исаја (енгл. Isaiah) архитектури, са VIА Нано.

x86-64 спецификација се разликује од Интелове Итаниум (раније ИА-64) архитектуре, чији скуп инструкција није компатибилан са x86 архитектуром.

АМД64

Скуп инструкција из АМД64 је имплементиран у АМД-овом Оптерону, Атлон64, Атлон 64 FX, Атлон64 X2, Атлон II, Атлон X2, Турион 64, Турион 64 X2, касније и Семпрон, Феном, Феном II, FX, и Фјужн (енгл. Fusion) процесорима.

Историја АМД64
АМД64 је настао као алтернатива радикално другачије ИА-64 архитектуре, која је дизајниран од стране компаније Интел и ХП. Првобитно објављена у 1999 са пуном спецификацијом у августу 2000, АМД64 архитектура је направљена да се дода 64-битно рачунарство на постојећу x86 архитектуру, за разлику од Интеловог стварања потпуно нове 64-битну архитектуру са ИА-64.

Први АМД64 процесор, Оптерон, је избачен у априлу 2003.

Карактеристике архитектуре

Примарна карактеристика АМД64 је доступност 64-битних процесорских регистара, на пример rax, rbx и слично, 64-битне аритметичке и логичке операције целим бројем, и 64-битни виртуелне адресе. Дизајнери су искористили прилику да направе и друга побољшања. Најзначајније промене укључују:
 64-битни цео број: Сви регистри опште намене (ГПР) су проширена са 32 бита на 64 бита, и све аритметичке и логичке операције, операције меморија-регистар и регистар-меморија, итд, сада могу да раде директно на 64-битним целим бројевима.
 Додатни регистри: Поред повећања величине регистара опште намене, број именованих регистара опште намене је повећан са осам (eax, ebx, ecx, edx, ebp, esp, esi, edi) у x86 на 16 (rax, rbx, rcx, rdx, rbp, rsp, rsi, rdi, r8, r9, r10, r11, r12, r13, r14, r15). Због тога је могуће држати више локалних променљивих у регистрима, а не на стеку, и да регистри чувају често приступљене константе; аргументи за мале и брзе потпрограме може такође бити усвојен у регистрима у већој мери. АМД64 и даље има мање регистре од многих заједничких РИСЦ скупова инструкција (који обично имају 32 регистара) или машина сличних ВЛИВ-у, као што су ИА-64 (који има 128 регистара). Међутим, имплементација АМД64 може имати далеко више интерних регистара од броја архитектонских регистара изложених по скупу инструкција (види преименовање регистара).
 Додатни XMM (ССЕ) регистри: Слично, број 128-битних XMM регистара (користи се за стриминг СИМД инструкција) је такође повећан са 8 на 16.
 Већи простор за виртуелно адресирање: АМД64 архитектура дефинише 64-битни виртуелни адресни формат, од којих се 48 бита користе у тренутним имплементацијама. Ово омогућава до 256 терабајта (248 бајтова) виртуелног адресног простора. Дефиниција архитектуре омогућава да ова граница буде подигнута у будућим имплементацијама до пуних 64 бита, проширујући виртуелни адресни простор до 16 ексабајта (264 бајтова). То је много у односу на само 4 гигабајта (232 бајта) за x86.
То значи да се над веома великим датотекама може бити оперисан преко мапирања целог фајла у адресни простор процеса (што је често много брже него рад позивима читања и писања), уместо мапирања региона датотеке у и ван адресног простора.
 Већи физички адресни простор: оригинална имплементација АМД64 архитектуре имплементира 40-битне физичке адресе и тако могао да адресира до 1 ТБ (240 бајта) РАМ меморије. Тренутне имплементације АМД64 архитектуре (почевши од АМД 10х микроархитектуре) проширују га на 48-битне физичке адресе и због тога може да адресира и до 256 ТБ РАМ-а. Архитектура дозвољава продужење до 52 бита у будућности (ограничен због page table entry формата); ово би омогућило адресирање до 4 петабајта РАМ-а. За поређење, 32-битни x86 процесори су ограничени на 64 GB РАМ меморије у Physical Address Extension режиму, или 4 GB РАМ-а без ПАЕ режима.
 Већи физички адресни простор у легаси (енгл. legacy) режиму: Када ради у режиму легаси АМД64 архитектура подржава ПАЕ режим, као и већина најновијих x86 процесора, али АМД64 протеже ПАЕ од 36 бита до архитектонског лимита од 52 бита физичкое адресе. Било каква имплементација стога дозвољава исту границу физичке адресе у дугом режиму.
 ССЕ инструкције: Оригинална АМД64 архитектура је усвојила Интелов ССЕ и ССЕ2 и као основне инструкције. ССЕ3 инструкције су додате у априлу 2005. ССЕ2 је алтернатива ИЕЕЕ 80-битној прецизности x86 скупа инструкција са избором од ИЕЕЕ 32-битног или 64-битног рачунања са покретним зарезом. Ово обезбеђује операцијама са покретним зарезом да буду компатибилне са многим другим савременим процесорима. ССЕ и ССЕ2 инструкције су такође проширене да раде на осам нових XMM регистара. ССЕ и ССЕ2 су доступни у 32-битном режиму у модерним x86 процесорима; Међутим, ако се они користе за 32-битне програме, ти програми ће радити само на системима са процесорима који имају ову функцију. Ово није проблем у 64-битним програмима, јер сви АМД64 процесори имају ССЕ и ССЕ2 и, па користећи ССЕ и ССЕ2 инструкције и уместо x86 инструкција не смањује скуп машина на којима се x86-64 програми могу покренути. ССЕ и ССЕ2 су генерално бржи и дуплирају већину карактеристика традиционалнеих x86 инструкција, MMX, и 3DNow!.
 No-Execute bit: "NX" бит (63. у page table) омогућава оперативном систему да одреди које странице виртуелне адресе могу садржати извршни код а које не могу. Покушај да се изврши код са странице означене са " no execute" ће резултовати у преступу при приступању меморији, сличано покушај да се пише преко " read-only" стране. Ово би требало да отежа злонамерном коду да преузме контролу над системом преко " buffer overrun" или "unchecked buffer" напада. Слична функција је доступна на x86 процесорима од 80286 као атрибутом сегментних дескриптора, међутим ово ради само на целом сегменту истовремено.

Сегментирано адресирање је дуго сматрано застарелим начином рада, а сви актуелне ПЦ (PC) оперативни системи на снази заобилазе га, постављајући све сегменте на базну адресу нуле и (у 32-битној имплементацији) величине 4 GB. АМД је први продавац породице x86 који је спровео "no-execute" у линеарном моду адресирања. Функција је такође доступна у легаси режиму на АМД64 процесорима, а однедавно и на Интел x86 процесорима, када се користи ПАЕ.

 Уклањање старијих карактеристика: неколико карактеристика "системског програмирања" x86 архитектуре се не користе у модерним оперативним системима и нису доступни на АМД64 у дугом (64-битном и компатибилном) режиму. Ово укључује сегментирано адресирање (иако сегменти ФС и ГС сегменти остају у закржљалој форми за употребу као додатних базних показивача ОС структурама), који је механизам за промену стања задатка, и виртуелни 8086 мод. Ове особине остају у потпуности имплементиране у "легаси режиму", што дозвољава овим процесорима покретање 32-битних и 16-битних оперативних система без модификација. Неке инструкције за које се показало да су ретко коришћене нису подржане у 64-битном режиму: чување/враћање сегмента регистара на стек, чување/враћање свих регистара, децимална аритметика, BOUND и INTO инструкције, " far " скокове и позива са непосредним операнадима.

Детаљи виртуелног адресног простора

Канонска форма адресирања
Иако су виртуелне адресе ширине 64 бита у 64-битном режиму, актуелне имплементације (и сви чипови за које се зна да су у фази планирања) не дозвољавају да се цео виртуелни адресни простор од 264 бајтова (16 ЕБ) користи. Већини оперативних система и апликација неће требати толики адресни простор за догледну будућност (на пример, Windows имплементација за АМД64 су користи само 16 ТБ, или 44 бита), па спровођење такве широке виртуелне адресе ће једноставно повећати сложеност и Трошкови без стварне користи. АМД је стога одлучио да, у првим имплементацијама архитектуре, само најмање значајних 48 бита виртуелне адресе би преводилац адреса заправо користио. Даље, од бита 48 до 63 сви морају бити копија бита 47, или процесор ће подићи изузетак. Адресе које испуњавају ово правило се називају "канонске форме." Адресе канонске форма иду од 0 до 00007FFF'FFFFFFFF и од FFFF8000'00000000 до FFFFFFFF'FFFFFFFF, за укупно 256ТБ употребљивог виртуелног адресног простора.

Ово омогућава важну функцију за каснију скалабилност на право 64-битно адресирање: многим оперативним системима (укључујући Windows НТ породицу) узима вишу половину простора адреса (назван kernel простор) за себе и оставља доњу половину (кориснички простор) за апликациони код, корисничке стекове, хипове и друге регионе података. Дизајн "канонске адресе" обезбеђује да свака компатибилна имплементација АМД64 има две меморијске половине: доња половина почиње на адреси 00000000'00000000 и "расте нагоре" како више виртуелних адреса постану доступни, док је виша половина "усидрена" на врх адресе простора и расте надоле. Такође, фиксирање садржаја неискоришћене бит-них адреса спречава њихову употребу од стране оперативног система као flag, privilege markers, итд, зато што би таква употреба могла да постане проблематична када је архитектура проширена да спроводи више битова виртуелних адреса.

Page table структура
Дуги режим 64-битног адресирања ("long mode") је надскуп Physical Address Extensions (ПАЕ), због тога, величина страница може бити 4 КБ (212 бајтова) или 2 MB (221 бајт). Дуги режим такође подржава странице величине 1 GB (230 бајтова). Уместо page table система на три нивоа којег користе системи у ПАЕ режиму, системи који раде у дугом моду користи четири нивоа page table: ПАЕ-ов Page-Directory Pointer Table продужен је од 4 уноса до 512, а додатна Page-Map Level 4 (ПМЛ4) табела се додаје, која садржи 512 ставки у 48-битним имплементацијама. У имплементацијама које пружају веће виртуалне адресе, потоња табела би расла или да задовољи довољне уносе да опише цео ранг адреса, до теоријског максимума од 33.554.432 уноса за 64-битну имплементацију, или ће бити преранкирани новим нивоом за мапирање као што је ПМЛ5. Пуна хијерархија мапирања страница од 4 MB за цели 48-битни простор би заузео више од 512 MB РАМ-а (око 0,196% од 256 ТБ целог виртуелног простора)

Границе оперативних система
Оперативни систем такође може ограничити виртуални простор за адресирање. Детаљи су дати у одељку "Компатибилност са оперативним системима и карактеристике".

Детаљи физичког адресног простора
Тренутне АМД64 имплементације подржавају физички адресни простор до 248 бајтова РАМ-а или 256 ТБ. Већа количина инсталираног РАМ-а омогућава оперативном систему да држи више "pageable" података и кода у РАМ-у, што може побољшати перформансе, мада ће различита оптерећења имати различите тачке умањујућих повратка.

Горња граница меморије која се може користити у датом x86-64 систему зависи од разних фактора и могу бити далеко мање него максимум процесора. На пример, од јуна 2010, нема познатих матичних плоча за x86-64 процесором који подржавају 256 ТБ РАМ меморије. Оперативни систем може да постави додатна ограничења на количину РАМ који је употребљив или подржан. Детаљи о овоме су дати у одељку тачки су дате у " Компатибилност са оперативним системима и карактеристике ".

Режими рада

Традиционални x87 ФПУ регистарски стек није укључен у екстензији регистара величине фајлова у 64-битном режиму.

Дуги режим
Ово је примарни начин рада архитектуре. То је комбинација процесоровог "нејтив" (енгл. native) 64-битног режима и комбинованог 32 и 16-битног режима. Користе га 64-битни ОС-и. Под 64-битним оперативним системом, 64-битни програми раде у 64-битном режиму, а 32-битни и 16-битни заштићени режим апликације (које не морају да користите стварни или виртуелни 8086 режим како би се извршио било кад) ради у режиму компатибилности. Real-mode програми и програми који користе виртуелни 8086 режим у било ком тренутку не може да се покрену у дугом моду, осим ако није у питању емулирање софтвера.

Пошто је основни скуп инструкција исти, скоро да не постоји умањење перформанси у заштићеном режиму x86 кода. Ово је другачије од Интеловог ИА-64, где разлике у основном скупу инструкција значи да рад 32-битног кода се мора урадити или емулацијом x86 (што чини процес споријим) или са наменском x 86 процесором. Међутим, на платформи x86-64, многе апликације могу да имају користи од 64-битног рекомпајлирања, због додатних регистара у 64-битном коду и гарантоване ССЕ2 ФПУ подршке, коју могу да користе компајлер за оптимизацију. Међутим, апликацијама које редовно рукују целим бројевима ширим од 32 бита, као што су криптографски алгоритми, биће потребно прерађивање кода како би искористиле предности 64-битних регистара.

Легаси режим
Режим користи 16-бита ("заштићени мод" или "прави мод") и 32-битне оперативне системе. У овом режиму, процесор се понаша као 32-битни x86 процесор, а само 16-битни и 32-битни код може бити извршен. Легаси режим омогућава максимално 32-битно виртуелно адресирање који ограничава виртуелни адресни простор на 4 GB. 64-битни програми се не могу покренути из овог режима.

АМД64 имплементације
Следећи процесори имплементирају АМД64 архитектуру:
 Opteron
 Athlon 64
 Athlon 64 X2
 Athlon 64 FX
 Athlon II (праћен "X2", "X3", or "X4" који означавају број језгара, и XLT модели)
 Turion 64
 Turion 64 X2
 Sempron ("Палермо" E6 и сви "Манила" модели)
 Phenom (праћен "X3" or "X4" који означавају број језгара)
 Phenom II (праћен "X2", "X3", "X4" or "X6 који означавају број језгара)
 FX
 Fusion

Интел 64
Интел 64 је Интелова имплементација x86-64. Коришћен је у новијим верзијама Пентијума 4, Целерон Д, Ксеон и Пентијум Дуал Кор (енгл. Pentium Dual-Core) процесора, Атом 230, 330, D410, D425, D510, D525, N450, N455, N470, N475, N550, N570, N2600 и N2800 и све верзије Пентиум Икстрим Едишн (енгл. Pentium Extreme Edition), Кор 2 (енгл. Core 2), Кор и7, Кор и5, Кор и3 процесора.

Историја Интела 64
Кроз историју, АМД је развијао и правио процесоре по Интеловом дизајну, али са појавом x86-64 улоге су замењене. Интел се нашао у ситуацији где је прихватио архитектуру коју је АМД направио као екстензију Интелове x86 процесорске линије. Интелов пројекат је оригинално назван Јамхил (енгл. Yamhill). Након година негирања постојања радова на овом пројекту, Интел је објавио да он заправо постоји. Крег Берет, ПУО Интела у то време, је признао да је ово једна од најлошије чуваних тајни.

Интелов назив за овај скуп инструкција је променио неколико пута. Крајем 2006 Интел је почео користити име Интел 64 за његово спровођење, као што АМД користи АМД64.

Имплементације Интела 64
Први процесор који је имплементирао Интел 64 је био Ксеон са кодним именом Нокона (енгл. Nocona), јуна 2004. Насупрот томе, почетни Прескот чипови (фебруара 2004) нису омогућили ову функцију. Интел је касније почео са продајом Пентијум 4, са овом функцијом омогућеном. Е0 ревизија додаје eXecute Disable (ЕД), и био је укључен у тадашње Ксеон процесоре са кодним именом Ирвиндејл (енгл. Irwindale). Све 9xx, 8xx, 6xx, 5x9, 5x6, 5x1, 3x6, и 3x1 серије процесора имају Интел 64, као и Кор 2 ЦПЈ као што ће и будући процесори имати. Интел 64 је присутан и у последњим верзијама Целерон Д линије.

Први Интел мобилни процесор са Интел 64 је Мером верзија Кор 2 процесора, која је избачена 27. јула 2006. Ниједан од Интелових пртходних ЦПЈ није имплементирао Интел 64.

Следећи процесори имају Интел 64 архитектуру:
 NetBurst микроархитектура
 Xeon (сви модели после "Nocona")
 Celeron (неки модели после "Prescott")
 Pentium 4 (неки модели после "Prescott")
 Pentium D
 Pentium Extreme Edition
 Core микроархитектура
 Xeon (сви модели од "Woodcrest")
 Core 2 (укључујући мобилне процесоре од "Merom")
 Pentium Dual-Core (E2140, E2160, E2180, E2200, E2220, E5200, E5300, E5400, E6300, E6500, T2310, T2330, T2370, T2390, T3200 и T3400)
 Celeron (Celeron 4x0; Celeron M 5xx; E3200, E3300, E3400)
 Atom микроархитектура
 200 series
 300 series
 N4xx, N5xx series
 Dxxx series
 Nehalem, Sandy Bridge, Ivy Bridge and Haswell микроархитектура
 Core i3
 Core i5
 Core i7

VIА-ина имплементација
VIА Нано, ранија знана као VIА Исаја (VIA Isaiah) је 64-битни процесор за личне рачунаре. VIА Нано је избачена од компаније VIА Текнолоџис (енгл. VIA Technologies) 2008. након 5 година развоја. Ова нова архитектура је започета испочетка, и објављена је 24. јануара 2008. Процесор подржава неколико специфичних екстензија за поправљање ефикасности у применама са слабом снагом. Очекује се да ће VIА Исаја бити дупло бржа у рачунању са целим бројевима и 4 пута бржа у рачунању са покретним зарезом од VIА Естер при еквивалентом такту. Потрошња енергије је слична као претходне генерације БИА ЦПЈ, са снагом од 5 W до 25 W. Исаја је направљена да подржи функције као што је x86-64 скуп инструкција и x86 виртуелисање, који нису били доступни у пређашњим верзијама, VIА Ц7 линији.

Разлике између АМД 64 и Интел 64
Иако скоро идентични, постоје неке разлике између одва два скупа инструкција у семантици неколико ретко коришћених машинских инструкција (и/или ситуација), који се углавном користе за системско програмирање. Компајлери углавном праве машински код, који избегава било какве различитости, бар за обичне апликационе програме. Ово је стога интересантно углавном програмерима компајлера, оперативних система, и слично, који морају да се баве индивидуалним и специјалним системским инструкцијама.

Скорашње имплементације
 BSF и BSR инструкције код Интел 64 се понашају другачије када је извор нула и када је операнд 32 бита. Процесор поставља нулти flag и оставља горња 32 бита дестинације недефинисане.
 АМД 64 захтева другачији формат за ажурирање микрокода и контроле МСР-а (model-specific registers) док Интел 64 имплементира ажурирање микрокода исто као код својих 32-битних процесора.
 Интел 64 нема неке МСР-ове који се сматрају битним код АМД 64. То су SYSCFG, TOP_MEM, и TOP_MEM2.
 Интел 64 дозвољава SYSCALL и SYSRET само у 64-битном режиму (не и у режиму компатибилности). Дозвољава SYSENTER и SYSEXIT у оба режима.
 АМД 64 нема SYSENTER и SYSEXIT у оба подрежима дугог режима.
 Блиске гране са 66Х префиксом се понашају другачије. Интел 64 чисити само горњих 32 бита, док АМД 64 чисти горњих 48 битова.
 Интел 64 нема могућност да сачува и поврати смањену и бржу верзију стања помераног зареза (укључујући FXSAVE и FXRSTOR инструкције)
 Скорашњи АМД 64 процесори имају поново уведену ограничену подршку за сегментисање како би олакшали виртуелисање 64-битних гестова.

Старије имплементације
 Рани АМД64 процесори нису имали CMPXCHG16B инструкцију, која је екстензија CMPXCHG8B инструкције присутна на већини пост-80486 процесора. Слично као CMPXCHG8B, CMPXCHG16B омогућава атомске операције на окталним речима. Ово је корисно за паралелне алгоритме који користе "compare and swap" на подацима већим од показивача, што је често у "lock-free" and "wait-free" алгоритмима. Без CMPXCHG16B се морају користити заобилазнице, као што су критична секција или алтернативни "lock-free" приступи. Ово такође спречава да 64-битни Windows има адресни простор за кориснички режим већи од 8 ТБ. 64-битна верзија Windowsа 8.1 захтева ову функцију.
 Рани АМД 64 и Интел 64 процесори нису имали LAHF и SAHF инструкције. АМД је увео инструкције са њиховим Атлон64, Оптерон и Турион 64 процесори ревизије Д у марту 2005 док је Интел увео инструкције са Пентијумом 4 Г1 у децембру 2005. 64-битна верзија Windowsа 8.1 захтева ову функцију.
 Рани Интел 64 процесори нису имали NX бит од АМД64 архитектуре. Ову функцију захтева свака верзија Windowsа 8.
 Ране Интел 64 имплементације су дозвољавале само 64 GB физичке меморије док су оригиналне АМД64 имплементације дозвољавале присту 1 ТБ физичке меморије. Скорашње АМД64 и Интел 64 имплементације обезбеђују 256 ТБ физичког адресног простора (и АМД планира екпанзију до 4 петабајта). Капацитет физичке меморије ове величине је прикладан за велике апликације (као што су велике базе података), и рачуарсктво високих перформанси (централно оријентисане апликације и научничко рачунарство).

Компатибилност са оперативним системима и карактеристике
Следећи оперативни системи подржавају x86-64 архитектуру у дугом режиму.

BSD

ДрегонФлај BSD
Прелиминарни инфраструктурни рад је започео у фебруару 2004. за x86-64 порт. Овај развој је касније застао. Развој је почео поново током јула 2007 и наставио током Гугловог лета кода 2008. и СОЦ 2009. Прва официјелна верзија која је подржавала x86-64 је била 2.4.

Фри BSD
Фри BSD (FreeBSD) је додао подршку под именом амд64 као екпериментална архитектура у 5.1 верзији у јуну 2003. Био је садржан у стандардној дистрибуцији од 5.2 јануара 2004. Верзија 6.0 је средила неке проблеме са радом x86 на амд64, и већина драјвера ради нормално, као на x86 архитектури.

Нет BSD
Овде је архитектура x86-64 први пут добила подршку 19. јуна 2001. Од Нет BSD-а 2.0, амд64 је у потпуној интеграцији са овим системом. 32-битни код је подржан у 64-битном режиму, са netbsd-32 kernel слојем за компатибилност за 32-битне системске позиве. NX бит је коришћен за обезбеђивање неизвршивог стека и хипа са гранулацијом по страни (сегментирано гранулирање се користи на 32-битној x86)

ДОС
Могуће је ући у дуги режим у ДОС-у без ДОС екстендера, али се кориник мора вратити на реалан режим да би позвао БИОС или ДОС прекиде.

Дакође је могуће ући у дуги режим, са ДОС екстендером сличним DOS/4GW, али комплекснији јер x86-64 нема виртуелни 8086 режим. ДОС то не зна, и не треба очекивати предности, осим ако ДОС ради у емулацији са адекватним драјвером за виртуелисање, на пример интерфејс за масовно складиштење.

Линукс
Линукс је био први ОС који је покренуо x86-64 у дугом режиму, почев од верзије 2.4 2001. Линук такође обезбеђује компатибилност за покретање 32-битних програма. Ово омогућава да се програми рекомпајлирају у дугом режим задржавајући коришћење 32-битних програма. Неколико Линукс дистрибуција се тренутно испоручује са x86-64-native kernel-има. Неки, као што су Арк Линукс, СУСЕ, Мандрива, и Дебиан ГНУ/Линукс, омогућавају корисницима да инсталирају скуп 32-битних компоненти и библиотека приликом инсталирања са 64-битног DVD-а, што омогућава да већина постојећих 32-битних апликације ради. Друге дистрибуције, као што су Федора, Слеквер и Убунту, доступни су у једној верзији компајлирану за 32-битну архитектуру и другу компајлирану за 64-битну архитектуру. Федора и Ред Хет Ентерпрајс Линукс дозвољава истовремену уградњу свих усерланд компоненти у 32 и 64-битне верзије на 64-битном систему.

x32 ABI (Application Binary Interface), уведен у Линук 3.4, омогућава програмима компајлираним за x32 ABI да ради у 64-битном режиму x86-64, док користи само 32-битне показиваче и поља података. Иако ово ограничава програм на виртуелни адресни простор од 4 GB такође се смањује меморијски отисак програма и у неким случајевима може дозволити да ради брже.

64-битни Линукс дозвољава до 128 ТБ виртуелне адресе за појединачне процесе, и може да адресира око 64 ТБ физичке меморије, под условом да нема процесорских и ограничења система.

ОС Х
Мак ОС Х v10.4.7 и даље верзије v10.4 покрећу 64-битне командне алатке користећи POSIX и математичке библиотеке на 64-битним Интел машинама, као што све верзија 10.4 и 10.5 раде на 64-битним PowerPC машинама. Мак ОС Х подржава 64-битне ГУИ апликацје користећи Кокоа, Кварц, ОПЕНГЛ, и X11 на 64-битним Интел машинама, као и на 64-биотним PowerPC машинама. Све библиотеке које нису за ГУИ такође подржавају 64-битне апликције на тим платформама. Кернел, и све ектензије су само 32-битне.

Мак ОС Х 10.6 је прва верзија која подржава 64-битни кернел. Међутим, не могу сви 64-битни рачунари покренути 64-битни кернел. 64-битни кернел, као 32-битни кернел, подржава 32-битне апликације, оба језгра такође подржавају 64-битне апликације. 32-битне апликације имају ограничени виртуелни адресни простор на 4 GB испод оба језгра.
ОС Х 10.8 обухвата само 64-битни кернел, али наставља да подржава 32-битне апликације.

ОС Х користи универзални бинарни формат за пакетирање 32 и 64-битне верзије апликације и библиотекарског кода у једној датотеци, најприкладнија верзија се аутоматски бира у време учитавања. У Мек ОС Х 10.6, универзални бинарни формат се такође користи за кернел и за оне екстензије кернела који подржавају 32-битне и 64-битне кернеле.

Соларис
За Соларис 10, баш као и са SPARC архитектуру, постоји само један слика оперативног система, која садржи 32-битни и 64-битни кернел, и означено је као "x64/x86" DVD-РОМ слика. Подразумевано понашање је да се покрене 64-битни кернел, омогућавајући да се и 64-битни и постојећи или нови 32-битни програми бити покренути. 32-битни кернел се може ручно изабрати, у ком случају ће само 32-битни програми радити. Команда isainfo може да се користи за утврђивање да ли систем ради под 64-битном кернелу.

За Соларис 11, само 64-битни кернел је обезбеђен. Међутим, 64-битни кернел подржава и 32 и 64-битне програме, библиотеке, и системске позиве.

Windows
x64 клијент и сервер издања система Мицрософт Windows, Windows XP Professional и Windows Сервер 2003 x64 Едитион су пуштени марта 2005. Интерно они су заправо исти буилд (5.2.3790.1830 SP1), јер деле исту изворну базу и оперативног система, па чак и ажурирања система су пуштена у обједињене пакете, као Windows 2000 Профешнал и Сервер издања за x86. Windows Виста, који такође има много различитих издања, објављена је у јануару 2007. Windows 7 је пуштен у јулу 2009. Windows Сервер 2008 Р2 и новије верзије ће бити доступане само као x64 верзије. Windows за x64 има следеће карактеристике:
 8 TB of "user mode" virtual address space per process. 8 ТБ "Кориснички" виртуелни адресни простор по процесу. x64 може да користи све ово, под условом да је повезан "large address aware" опцијом.
Ово је увећање од 4096 за дифолтна 2 GB виртуелног адресног простора корисничког режима које нуди 32-битни Windows.
 8 ТБ мод кернела виртуелног адресног простора за оперативни систем. Као и код адресног простора корисничког режима, то је повећање 4096 преко 32-битне верзије Windowsа. Већи простор првенствено користи кеш меморију фајл-система и кернел режим "хипа" (енгл. heaps) (nonpaged pool and paged pool). Windows користи само 16 ТБ од 256 ТБ имплементирано од процесора јер рани АМД64 процесори нису имали CMPXCHG16B инструкцију.
 Способност да покрену постојеће 32-битне апликације (.exe) и Динамиц Линк библиотеке dynamic link libraries (.dlls) користећи WoW64. Осим тога, 32-битни програм може, ако је повезан са "large address aware" опцијом, да користите до 4 GB виртуелног адресног простора у 64-битном Windows-у, уместо подразумеване 2 GB (опционално 3 GB са / 3 GB boot опцијом и "large address aware" опцијом) коју нуди 32-битни Windows.
За разлику од употребе боот опције / 3 GB на к86, ово не умањује кернел-режим-виртуелног адресног простора на располагању оперативном систему. 32-битне апликације стога могу имати користи одпокретање на x64 Windowsу, чак и ако нису рекомпајлиране за x86-64.
 И 32 и 64-битне апликације, ако нису повезане са "large address aware", ограничене су на 2 GB виртуелног адресног простора. Способност да се користе до 128 GB (Windows XP / Виста), 192 GB (Windows 7), 512 GB (Windows 8), 1 ТБ (Windows Сервер 2003), 2 ТБ (Windows Сервер 2008) или 4 ТБ (Windows Сервер 2012) од физичке меморије (РАМ-а).
 ЛЛП64 модел података: "int" и "long" типови су широке 32 бита, long long је 64 бита, док показивачи и типови изведени из показивача су широке 64 бита.
 Управљачки програми за уређаје у кернел моду морају бити 64-битне верзије, не постоји начин да покренете 32-битни кернел-режим програма у оквиру 64-битног оперативног система. Управљачки програми корисничког режиа могу бити или 32-битни или 64-битни.
 16-битни Windows (Win16) и ДОС апликације неће радити на x86-64 верзијама оперативног система Windows због уклањања Виртуал ДОС Машине (NTVDM) који се ослањао на могућност коришћења виртуелног 8086 режима. Виртуелни 8086 режим не може се унети у току рада у дугом режиму.
 Пуна имплементација НКС (Не Екецуте) функције заштите страница. Ово је такође имплементирано на недавним 32-битним верзијама оперативног система Windows, када су стартовани у ПАЕ режиму.
 Уместо ФС сегмент дескриптора на x86 верзијама Windows НТ фамилије, ГС сегмент дескриптор се користи да укаже на две дефинисане структуре оперативног система: Thread Information Block (NT_TIB) у корисничком режиму и Processor Control Region (KPCR) у режиму кернела. Тако је, на пример, у корисничком режиму ГС:0 адреса првог члана Thread Information Block-а. Одржавање ове конвенције је олакшало портовање x86-64, али је натерало АМД да задржи функцију сегмената ФС и ГС у дугом режиму - чак иако сегментирано адресирање по себи није стварно користи од стране било ког модерног оперативног система.
 Рани извештаји тврде како operating system scheduler неће сачувати и обновити к87 ФПУ стање машине преко thread context прекидача. Посматрано понашање показује да ово није случај: к87 стање се чува и врати, осим за kernel-mode-only thread-ове (ограничење које постоји и у 32-битној верзији). Најновија документација доступна од Мајкрософта наводи да се x87/MMX/3DNow! инструкције могу користити у дугом режиму, али да су застареле и могу изазвати проблеме са компатибилношћу у будућности.
 Неке компоненте као што су Мајкрософт Џет Дејтабејз Енџин (енгл. Microsoft Jet Database Engine) и приступ подацима објеката неће бити портовани у 64-битној архитектури, као што су x86-64 и ИА-64.
 Мајкрософт Вижуал Студио може компајлирати изворне апликације да циљају или x86-64 архитектуре, која може да ради само на 64-битном Windowsу, или архитектуре ИА-32, које могу радити као 32-битне апликације на 32-битном Windowsу или 64-битном Windowsу у режиму емулације WoW64. Managed апликације могу бити компајлиране или у ИА-32, x86-64 или ЕниЦПУ режиму. Софтвер створен у прва два режима се понаша као његов ИА-32 или x86-64 кодни дупликат. Међутим када се користи режим ЕниЦПУ, апликације у 32-битним верзијама оперативног система Windows раде као 32-битне апликације, док раде као 64-битна апликација у 64-битним издањима оперативног система Windows.

Конзоле за видео игре
ПлејСтејшн 4 и ИксБокс Један садрже Јагуар, вишејезграни процесор кога је дизајнирао АМД. Оба користе x86-64 да адресирају 8 GB РАМ-а.

Конвенције за називе у индустрији
Пошто су АМД64 и Интел 64 суштински слични, многи софтверски и хардверски производи користе један израз да искажу своју компатибилност са обе имплементације. АМД-ов оригинални назив за ову процесорску архитектуру, " x86-64", се још увек користи за ову сврху, као и варијанта "x86_64". Друге компаније, као што су Мајкрософз и Сан Мајкросистемс/Оракл, користе израз "x64" у маркетиншким материјалима.

Многи оперативни системи и производи, посебно оне која су ушли на тржиште x86-64 пре уласка Интела на тржиште, користе термин "АМД64" или "амд64" да се односи и на АМД64 и Интел 64.
 BSD системи, као што су ФрееБСД, МиднигхтБСД, НетБСД и ОпенБСД реферишу на АМД64 и Интел 64 именом "амд64".
 Линукс кернел и ДрегонФлај BSD назива 64-битну архитектуру "x86_64".
 Дебиан, Убунту, Генту називају и АМД64 и Интел 64 називом "амд64".
 GNU Compiler Collection, Fedora, PackageKit, openSUSE, и Arch Linux називају 64-битну архитектуру "x86_64".
 Хаику назива 64-битну архитектуру "x86_64".
 У ЈДК се користи име амд64 за директоријум у коме су x86-64 датотеке.
 ОС ИКС назива 64-битну архитектуру "x86_64".
 Microsoft Windows: x64 верзије оперативног система Windows користе АМД64 надимак интерно да одреде различите компоненте које користе или су компатибилни са овом архитектуром. На пример, променљивој окружења PROCESSOR_ARCHITECTURE је додељена вредност "амд64" насупрот " x86" у 32-битним верзијама, а системски директоријум на Windows x64 Едишн инсталационом ЦД-РОМ-у је назван "АМД64", за разлику од "и386 "у 32-битним верзијама.
 Соларис: команда isalist у Соларис оперативном систему идентификује оба система као "амд64".
 Т2 СДЕ назива и АМД64 и Интел 64 називом " x86-64", у директоријумима изворног кода.

Проблеми са лиценцирањем
Интел лиценцира АМД-у право да користи оригиналну архитектуру x86 на којима се заснива АМД x86-64. У 2009, АМД и Интел су решили неколико тужби и неслагања око унакрсног-лиценцирања, проширујући своје уговоре унакрсног-лиценцирања.

Референце

Спољашње везе
 AMD's AMD64 Developer Guides and Manuals
 x86-64: Extending the x86 architecture to 64-bits – technical talk by the architect of AMD64 (video archive), and second talk by the same speaker (video archive)
 AMD's "Enhanced Virus Protection"
 Intel tweaks EM64T for full AMD64 compatibility
 Analyst: Intel Reverse-Engineered AMD64
 Early report of differences between Intel IA32e and AMD64
 Porting to 64-bit GNU/Linux Systems, by Andreas Jaeger from GCC Summit 2003 . An excellent paper explaining almost all practical aspects for a transition from 32-bit to 64-bit.
 Tech Report article: 64-bit computing in theory and practice
 Intel 64 Architecture
 Intel Software Network: "64 bits"
 TurboIRC.COM tutorial of entering the protected and the long mode the raw way from DOS
 Optimization of 64-bit programs
 Seven Steps of Migrating a Program to a 64-bit System
 Memory Limits for Windows Releases

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The National Centre for Excellence in the Teaching of Mathematics (NCETM) is an institution set up in the wake of the Smith Report to improve mathematics teaching in England.

It provides strategic leadership for mathematics-specific CPD and aims to raise the professional status of all those engaged in the teaching of mathematics so that the mathematical potential of learners will be fully realised.

Structure
Its Director until March 2013 was Dame Celia Hoyles, Professor of Mathematics Education at the Institute of Education, University of London and former chief adviser on mathematics education for the government. She was succeeded by the current Director, Charlie Stripp.

An innovative NCETM development is the MatheMaPedia project, masterminded by John Mason, which is a "maths teaching wiki".

Initially headquartered in London, it is headquartered in the south of Sheffield city centre; it is the headquarters of Tribal Education.

It is run by Mathematics in Education and Industry (MEI) and Tribal Education.

Online discussions
Special online events have included the world's first online discussion of proof.

See also
 Centre for Industry Education Collaboration and National Centre for Computing Education, also at York
 Count On - maths education initiative
 Mathematics education in the United Kingdom
 International Congress on Mathematical Education

References

Department for Education
Education in Sheffield
Educational organisations based in the United Kingdom
Mathematics education in the United Kingdom
Mathematics education reform
Mathematics organizations
Mathematics websites
Organisations based in Sheffield
Organizations established in 1996


text:
Claire Pérot est une actrice et chanteuse française, née le  à Montereau-Fault-Yonne. Elle joue au théâtre et dans des films et téléfilms. De 2006 à 2008, elle est la tête d'affiche à Paris de la comédie musicale Cabaret.

Biographie

Jeunesse et formation
Claire PEROT fait ses premiers pas sur scène grâce à son professeur d'éducation musicale de son collège, Christian BOUDA, elle a alors 11 ans. Son professeur monte depuis plusieurs années déjà des comédies musicales avec ses élèves du collège. C'est au cours d'un de ces spectacles, où elle tient le rôle de Peter Pan, que des amis de son professeur, Gégé et Vava CANDY, qui ont travaillé avec Michel FUGAIN au sein du Big Bazar, vont la remarquer.

Conservatoire municipal (1995 à 1998), stages au Studio des Variétés (1999 à 2004) et les Ateliers de Chaillot avec Azize Kabouche (2000).

Carrière
En tant que chanteuse et comédienne, Claire Pérot est à l'affiche de Cabaret à Paris, dans le rôle de Sally Bowles, à partir de 2006.

Elle fait ensuite partie de la distribution du spectacle Mozart, l'opéra rock (produit par Dove Attia et Albert Cohen, joué depuis septembre 2009), dans le rôle de Constance Weber, la femme de Mozart. Elle est aussi la sœur d'Aloysia Weber. Elle est ensuite remplacée par Diane Dassigny, parce qu'un rôle lui a été proposé au cinéma. Dove Attia l'a donc laissée partir fin 2009.

En juin 2011 est annoncée la reprise de Cabaret au théâtre Marigny à l'automne 2011, où Claire Pérot reprendra le rôle de Sally

Vie personnelle
Elle a un fils, Nino.

Filmographie

Cinéma
 2001 : Le Doux Amour des hommes de Jean-Paul Civeyrac : Jeanne
 2010 : Les Aventures extraordinaires d'Adèle Blanc-Sec de Luc Besson : Nini les Gambettes
 2010 : À bout portant de Fred Cavaye : Anais Susini

Télévision

Téléfilms
 2009 : Des gens qui passent : Sylvette
 2010 : La Maison des Rocheville  de Jacques Otmezguine : Margot
 2010 : Second Seuil de Loïc Nicoloff : Delphine
 2013 : Le Bonheur sinon rien de Régis Musset : Sophie
 2014 : Vogue la vie de Claire de La Rochefoucauld

Séries télévisées
 2000 : Blues de J-P Gibrat
 2002 : Sami, le pion : Clotilde
 2002 : Patron sur mesure : Camille
 2002-2004 : présentatrice de l'émission Lollytop, produite par Bertrand Amar, sur Canal J.
 2003 : Louis la Brocante : Lili Deniau
 2007 : Joséphine, ange gardien, épisode 40 ( de la ), « Paris-Broadway » : Olympe
 2009 : PJ, épisode 12 de la , « Règlement de comptes » : Anita Murano, la red-skin.
 2009 : Action spéciale douanes : Céline
 2011 : Section de recherches : Karina
 2013 : Alice Nevers: le juge est une femme, épisode 6 de la , Amazone : Maëlle Leguennec
2020 : Coache-moi si tu peux : Timéa / Corinne Sissou

Théâtre
 1993 : La Belle Histoire (comédie musicale création et mise en scène de Christian BOUDA en hommage à Michel Fugain et le Big Bazar), Clg Paul Eluard
 1994 : La Légende de Jimmy (comédie musicale mise en scène de Christian BOUDA et Patrice RUELLAN) Clg Paul Eluard
 1995 : Peter Pan (comédie musicale mise en scène de Christian BOUDA) Clg Paul Eluard
 1996 : Musica (comédie musicale création et mise en scène de Christian BOUDA et Evelyne GUILLE) Cie Musique et Spectacle en Montois
 1996 : La Religieuse (Diderot) - Compagnie Théâtre du Confluent Création Avignon OFF puis tournée
 1997 : 36 Front Populaire. (Dramatique Musicale mise en scène Christian BOUDA et Evelyne Guille) Cie Musique et Spectacle en Montois
 1998 : Émilie Jolie. Cie Musique et Spectacle en Montois
 2000 : Le Maître des rêves et des couleurs, mise en scène par Roger et Vava Candy
 2002-2003 : Concha Bonita mise en scène par Alfredo Arias au théâtre national de Chaillot et en tournée : Dolly
 2005 : Peter Pan au théâtre des Variétés
 2006-2007 : Cabaret : Sally
 Septembre 2009- janvier 2010 : Mozart, l'opéra rock (D. Attia, A. Cohen) : Constance
 2011 : Cabaret de Joe Masteroff, Fred Ebb, John Kander, mise en scène Rob Marshall, Sam Mendes, Théâtre Marigny
 2014 : Flashdance Paris au théâtre du Gymnase : Gloria
 2015 : Irma la douce de Alexandre Breffort, mise en scène Nicolas Briançon, Théâtre de la Porte Saint-Martin
 2022 : Radium Girls, Beautés Mortelles pièce de théâtre immersif écrite et mise en scène par Fabien Gaertner, chorégraphies par François Latapye, produite par la Compagnie du Reflet.

Divers
 Dans Concha Bonita, en 2002-2003, Claire Pérot joue la fille d'Alejandra Radano. Cette dernière avait auparavant également joué le rôle de Sally dans Cabaret en Argentine. Trois ans plus tard, Claire Pérot interprète ce même rôle de Sally dans Cabaret à Paris.
 2001-2005 : Préparation d'un album rock, chant et écriture avec son groupe MAHA.
 2010 : Préparation d'un album, chant et écriture avec Olivier Dahan
 2012 : project Beautiful Strange Things

Notes et références

Liens externes

Actrice française de cinéma
Chanteuse française du XXIe siècle
Chanteuse de comédie musicale
Naissance en janvier 1982
Naissance à Montereau-Fault-Yonne
Actrice française de théâtre


text:
Сенявины или Синявины — древний русский дворянский род, с богатейшими традициями военно-морской службы.

Внесён в VI, II и III части родословных книг Воронежской, Тамбовской и Тульской губерний.

Происхождение и история рода
Происходит, по семейному преданию, от Алехны Сенявы, герба Шренява, якобы выехавшего в Россию из Великого княжества Литовского в начале XVI века. Его единственный сын Иван писался уже Сенявиным. Иван Алехнович получил вотчину в Смоленском наместничестве (1514), принадлежавшая его предкам — села Хохуленкова и Березцова, да ему же пожалованы (19 января 1525) в Боровском уезде деревни: Юрово, Фатово, Антоново и Борисово-Мохово.

Известные представители

 Сенявин Матвей Фёдорович — московский дворянин, ранен под Кромами и Смоленском, дважды был в плену в Литве, участник осады Москвы (1618), за что получил от царя Михаила Фёдоровича боровскую вотчину.
 Сенявин Иван Давыдович — воевода в Волоке-Ламском (1649).
 Сенявин Лев Григорьевич — убит под Смоленском (1656).
 Сенявин Елисей Иванович — московский дворянин, воевода в Орле (1664-1674).
 Сенявин Дементий Иванович — убит в походе против Степана Разина (1671).
 Сенявин Фрол Матвеевич — стряпчий, московский дворянин, пожалован вотчиной при царе Алексее Михайловиче.
 Сенявин Григорий Фролович — воевода в Туринске (1686), Тобольске (1686-1689).
 Синявин Аким Иванович — московский дворянин, получил своё поместье в Боровском уезде в вотчину (1688).
 Сенявин Алексей Сидорович — стольник, воевода в Кузнецке (1693).
 Сенявин Иван (без отчества) — воевода в Серпейске (1698).
 Синявины: Пармен Львович и Сидор Григорьевич - московские дворяне (1636-1692).
 Синявины: Анисим Иванович и Яков Елисеевич - стряпчие (1692).
 Синявины: Григорий и Пётр Фроловичи - стольники (1686-1696).

При Петре Великом заметны были пять братьев Синявиных, сыновья Акима Ивановича, воеводы Болхова:
 Ларион Акимович Сенявин (Синявин) (ок.1663—ок.1730), стольник, воевода в Нарыме, Кузнецке, Иркутске, Соликамске, Бахмутовской провинции.
 Ульян Акимович(Синявин) († 1740) служил в петровское время обер-комиссаром и директором над строениями в Санкт-Петербурге, генерал-майор.
 Фёдор Акимович (Синявин) (1670—1730), комиссар Канцелярии от строений в Санкт-Петербурге, бригадир.
Сенявин, Дмитрий Николаевич (1763—1831) —  адмирал, командующий Балтийским флотом.
 Иван Меньшой (Синявин) († 1726) — главный командир каспийской флотилии.
 Его сын Николай Иванович Синявин (1725—1796) — вице-адмирал, главный командир Кронштадтского порта (1773-1775).
 Наум Акимович (Синявин)(† 1738) — первый на русском флоте вице-адмирал, начальник Днепровской флотилии.
Синявин (Сенявин) Алексей Наумович (1722—1797) — полный адмирал, командующий Донской и Азовской военными флотилиями.
Воронцова, Екатерина Алексеевна (урожд. Синявина 1764—1784) - жена графа С. Р. Воронцова, мать светлейшего князя М. С. Воронцова.
 Нарышкина, Мария Алексеевна (урожд. Синявина 1762—1822) - жена директора императорских театров А. Л. Нарышкина.
 Сенявин, Григорий Алексеевич (1767—1831), сын Алексея Наумовича, контр-адмирал.
Сенявин, Иван Григорьевич (1801—1851) — сын предыдущего, был товарищем (заместителем) министра внутренних дел, руководил Московской губернией.
 Сенявин, Лев Григорьевич (1805—1862) — брат предыдущего, товарищ министра иностранных дел, сенатор, член Госсовета.
Нарышкина Наталья Александровна (1729-1760) - фрейлина (с 1749), кузина императрицы, жена камер-юнкера Сергея Наумовича Сенявина (с 1752).
Княжна Мещерская Елизавета Семёновна (1752-1843) - фрейлина (с 1768), вышла за муж за капитана лейб-гвардии Измайловского полка Сенявина (1775).

Усадьба Сенявиных находилась в селе Конь-Колодезь нынешней Липецкой области.

Память

Памятник адмиралу Д.Н. Сенявину в Севастополе.
Памятник адмиралу Д.Н. Сенявину в Боровске (2014 г.)
Крейсер Адмирал Сенявин
Броненосец Адмирал Сенявин
Шлюп Сенявин
Броненосцы береговой обороны типа Адмирал Сенявин
В Севастополе, Нижнем Новгороде, Находке, Волгограде, Астрахани, Мариуполе есть улица Сенявина, в Херсоне есть проспект адмирала Сенявина.
 В Липецке в честь Наума и Ивана Сенявиных названа (1996) улица Братьев Сенявиных.

Описание гербов

Герб. Часть II. № 67.
Посередине щита, имеющего голубое поле, изображена река, над которой видна шестиугольная серебряная звезда, а в нижней части золотая луна, обращённая рогами вверх.

Щит увенчан обыкновенным дворянским шлемом с дворянскою на нём короной, на поверхности которой означены золотая луна с серебряной звездой. Намёт на щите голубой, подложенный золотом. Герб внесён в Общий гербовник дворянских родов Российской империи, часть 2, 1-е отд., стр. 67-68.

Герб А.В. Сенявиной
Герб (Высочайше не утвержден) Александры Васильевны Сенявиной (1801-1862), супруги сенатора И.Г. Сенявина (1801-1851), урожденной баронессы Гоггер, относится к редким семейным гербам бытовавших в России: на постаменте два наклонно стоящих щита с гербами Сенявиных (описание вверху) и Гоггер (см. по ссылке). Оба щита под одним дворянским шлемом, увенчанным дворянской короной и клейнодом на шее шлема.   Нашлемник: три страусовых пера, на среднем серебряные звезда и под ней полумесяц рогами вверх (герб Сенявиных), на крайних по серебряной звезде. Цветовая гамма намёта не определена. По бокам щита гирлянды цветов.

Примечания

Литература

А.Б. Лобанов-Ростовский. Русская родословная книга. Том II. Изд.второе. СПб., Типогр.  А.С. Суворина. 1895 г. Сенявины. стр. 210-215.

Шляхетские роды герба Лелива
Дворянские роды, на гербах которых изображены павлиньи перья


text:
Premi e riconoscimenti
Ottenne 17 candidature all'Oscar alla migliore scenografia vincendo due volte: nel 1954 per La tunica e nel 1960 per Il diario di Anna Frank

Filmografia (parziale)
La gente mormora (People Will Talk), regia di Joseph L. Mankiewicz - architetto scenografo (1951)
 Operazione Cicero (Five Fingers), regia di Joseph L. Mankiewicz (1952)
La tunica (The Robe), regia di Henry Koster (1953)
Il diario di Anna Frank (The Diary of Anne Frank), regia di George Stevens (1959)
 Susanna agenzia squillo (Bells Are Ringing), regia di Vincente Minnelli (1960)
 Uno scapolo in paradiso (Bachelor in Paradise), regia di Jack Arnold (1961)
 I trecento di Fort Canby (A Thunder of Drums), regia di Joseph M. Newman (1961)
 Rodaggio matrimoniale (Period of Adjustment), regia di George Roy Hill (1962)

Collegamenti esterni


text:
Mike Bamber (born 1 October 1980) is an English footballer who played in The Football League for Macclesfield Town.

References

English footballers
Macclesfield Town F.C. players
English Football League players
1980 births
Living people
Association football defenders


text:
La Cassa di Risparmio di Savigliano S.p.A. è un istituto di credito piemontese sorto nel 1858 per aumentare la diffusione del credito tra i piccoli imprenditori, artigiani e contadini.

La banca ha sede a Savigliano in piazza del Popolo 15 ed è proprietaria dello storico Palazzo Taffini d'Acceglio, esempio di barocco piemontese risalente alla prima metà del Seicento, utilizzato come sede di rappresentanza, oltre che per numerose iniziative culturali.

La Cassa di Risparmio di Savigliano oltre alla sede di Savigliano può contare su altri 24 sportelli (di cui 15 nella sola provincia di Cuneo e 9 nella provincia di Torino) per un organico totale di 197 unità.

Gli azionisti sono la Fondazione Cassa di Risparmio di Savigliano (68,99%) e BPER (31,01%)

Collegamenti esterni

Banche italiane
Aziende di Savigliano


text:
Hobart International 2015 - жіночий тенісний турнір, який проходив на хардових кортах Міжнародного тенісного центру в місті Гобарті (Австралія) з 11 по 17 січня 2015 року, в рамках туру WTA 2015. Це було 22-ге за ліком подібне змагання.

Очки і призові

Нарахування очок

Призові гроші
</center>

1 Кваліфаєри отримують і призові гроші 1/16 фіналу
* на пару
</center>

Учасниці основної сітки в одиночному розряді

Сіяні гравчині

1 Рейтинг станом на 12 січня 2015 року.

Інші учасниці
Нижче наведено учасниць, які отримали вайлдкард на участь в основній сітці:
  Даніела Гантухова
  Олівія Роговська
  Сторм Сендерз

The following player received entry as a special exempt:
  Чжен Сайсай

Нижче наведено гравчинь, які пробились в основну сітку через стадію кваліфікації:
  Медісон Бренгл
  Рішель Гогеркамп
  Катерина Козлова
  Юханна Ларссон

Як щасливий лузер в основну сітку потрапили такі гравц:
  Сільвія Солер Еспіноза

Відмовились від участі
До початку турніру
  Варвара Лепченко (травма правого гомілковостопного суглоба) → її замінила Сільвія Солер Еспіноза

Під час турніру
  Кая Канепі (вірусне захворювання)

Знялись
  Крістіна Макгейл (травма правого плеча)
  Міряна Лучич-Бароні (травма лівої ноги)
  Чжен Сайсай (травма лівого стегна)

Учасниці основної сітки в парному розряді

Сіяні гравчині

1 Рейтинг станом на 5 січня 2015 року.

Відмовились від участі
Під час турніру
  Міряна Лучич-Бароні (травма лівої ноги)
  Слоун Стівенс (травма живота)

Знялись
  Кара Блек (вірусне захворювання)

Переможниці та фіналістки

Одиночний розряд

  Гетер Вотсон —  Медісон Бренгл, 6–3, 6–4

Парний розряд

  Кікі Бертенс /  Юханна Ларссон —  Віталія Дяченко /  Моніка Нікулеску, 7–5, 6–3

Посилання
Official website

Hobart International


text:
Lew Wassiljewitsch Ismailow (; * ; †  in Moskau) war ein russischer Offizier der Kaiserlich Russischen Armee und Diplomat.

Leben
Der junge Lew Ismailow aus der alten russischen Adelsfamilie Ismailow wurde von Peter I. zur Ausbildung in die Dänischen Streitkräfte abgeordnet, wo Ismailow bis zum Hauptmann aufstieg. 1707 trat er in das Preobraschenski Leib-Garderegiment ein. 1710 reiste er erneut nach Dänemark, um Peters I. Brief des Bedauerns nach der dänischen Niederlage in der Schlacht bei Helsingborg zu überbringen. 1718 gehörte er zu den Unterzeichnern des Urteils im Prozess gegen den Zarewitsch Alexei Petrowitsch.

1719 wurde Ismailow als Außerordentlicher Botschafter nach Peking geschickt, um Handelsverträge abzuschließen. Die Gesandtschaft verließ Moskau im September 1719. Im April 1720 war sie in Irkutsk und reiste im Mai weiter zum Ostrog an der Selenga. Im November 1720 zog die Gesandtschaft feierlich in Peking ein. 10 Tage später wurde Ismailow von Kaiser Kangxi zur Audienz empfangen. Der Kaiser erklärte, dass es keine Probleme zwischen China und Russland gäbe. Allerdings wurden noch keine Verträge geschlossen. Hindernisse waren die Aufnahme flüchtiger Mongolen in Russland, die Verzögerungen bei der Festlegung der Staatsgrenze und der Khan des Dsungarischen Khanats  Tsewangrabtan, der Krieg gegen China führte und von Russland akzeptiert wurde. Im Januar 1722 übergab Ismailow in St. Petersburg dem Kollegium für Auswärtige Angelegenheiten (Außenministerium) das Antwortschreiben Kangxis und eine Liste von Artikeln. Sekretär der Gesandtschaft war Lorenz Lange gewesen, der eine zusammenfassende Übersetzung seines ausführlichen russischen Berichts 1726 in Leiden als Journal du sieur Lange, contenant les négociations à la cour de la Chine en 1721 et 1722 veröffentlichte.

Ismailow wurde von Katharina I. zum Major des Semjonowski-Leibgarderegiments und 1728 von Peter II. zum Generalmajor befördert. Unter Anna Ioannowna wurde er Oberstleutnant. 1734 zeichnete er sich im Polnischen Thronfolgekrieg aus. 1736 nahm er an Burkhard Christoph von Münnichs Krimfeldzug teil und wurde Generalporutschik.

Einzelnachweise

Militärperson (Russisches Kaiserreich)
Diplomat (Russisches Kaiserreich)
Russe
Geboren 1685
Gestorben 1738
Mann


text:
Carl Adolph Feilberg (21. august 1844 i København – 25. oktober 1887 i South Brisbane) var en danskfødt radikal/liberalt orienteret australsk journalist, avisredaktør og menneskerettighedsforkæmper. Han var chefredaktør for The Brisbane Courier (nu the Courier-Mail og dengang som i dag Australiens tredjestørste dagblad) og dets ugentlige udgave The Queenslander fra 1883 til 1887 og en af de mest indflydelsesrige politiske kommentatorer i samtidens Australien.

Baggrund og opvækst
Carl Adolph Feilberg var født i en lejlighed i opgangen Borgergade 1 i det indre København men tilbragte barneårene i landstedet Bonne Esperance ved det nuværende Charlottenlund Fort (hans mellemnavn var stavet som Adolph i kirkebøgerne og i hans prisopgave fra 1879, men han brugte ofte "f" i sin signatur). Han var søn af den københavnskfødte søofficer og handelskaptajn Christen Schifter Feilberg og dennes St. Croix-fødte hustru, Louise Adelaide Lindberg (1809-1850). Sidstnævnte var datter af en gammel dansk plantageejerfamilie, og der er mange indikationer, at netop denne historiske baggrund var en medvirkende årsag til, at han senere engagerede sig så stærkt i spørgsmålet om respekten for aboriginernes og melanesieres menneskerettigheder.

På farens side var Feilberg ud af en velrenommeret og indflydelsesrig københavnsk borgerfamilie. Han var bl.a. fætter til journalisten og restauratøren Lorry Feilberg, samt folkemindesamleren Dr. phil. Henning Frederik Feilberg og dermed også dennes søn lægen Professor Carl Adolph Feilberg og han var derfor også nevø til Louise Christine, f. Feilberg hustru til industrimagnaten Anker Heegaard og på sin farmors side beslægtet med bryggeren Carl Jacobsens senere hustru Ottilia, født Ottilia Marie Stegmann (1854-1903).

Da moderen døde af barselsfeber, var den da 6-årige Carl sat i pleje hos sin onkel og moster James og Wilhelmine Caroline Buchanan (født Lindberg), som på daværende tidspunkt levede i Glasgow i Skotland.

Carl Feilberg udannedes på en kostskole i Lincolnshire i Midtengland og tilbragte derefter et år eller to på det velkendte Sct Omer kollegium i Frankrig, inden han påbegyndte en karriere ved en skibsforsikringsagent under Lloyd's i London. Han ramtes imidlertid af en meget aggressiv tuberkulose og måtte som en sidste udvej udvandre til Queensland i juni 1867 og levede derefter i tre år på fåre-'stations', i de indre og tørre egne i det da af kvæg- og fåreopdrættere nyligt invaderede græsgange i det ydre Barcoo (nær det nuværende Tambo) i det centrale vestlige Queensland, hvor han ernærede sig som bogholder, fårehyrde og lignende.

Karriere i Australien
I juni 1870 var han kommet sig så meget at han kunne flytte østpå til kystbyen Maryborough, hvor han påbegyndte en karriere som journalist. På et tidspunkt omkring august samme år fandt han ansættelse som medhjælper ved den nyoprettede radikale lokalavis 'Wide Bay and Burnett News' og det varede ikke længe inden han skrev og redigerede det meste af avisen og allerede i november samme år købte han bladet som han redigerede frem til cirka 1875.

Det var i samme periode og til samme sted, at skandinaviske (især danske) indvandrere begyndte at ankomme med udvandreskibe fra Hamborg og på anden vis i et antal af op mod 6.000, hvilket for Australien, og ikke mindst for Queensland, var et meget stort tal. Danskerne alene voksede hastigt og udgjorde i løbet af får år den anden største ikke-britiske indvandrergruppe på listen over de fremmede, der søgte og fik statsborgerskab i kolonistaten. Queensland og året 1870 markerer således starten på den regulære og af koloniregeringernes udvandreragenter styrede skandinaviske indvandring i Australiens historie. Før 1870 var skandinaviske indvandrere oftest folk, der ankom enkeltvis eller i små grupper på eget initiativ, enkelte var østindiske handelsfolk, andre var eventyrere blandt hvilke der var mange søfolk som rendte fra deres hyre under de store guldfebre i Victoria og New South Wales i 1850'erne.

Det første udvandrerskib med en virkelig stor gruppe af regulære skandinaviske indvandrere, ofte folk der medbragte deres familier, var således det tremastede jernssejlskib Reichstag fra rederiet R.M Sloman & Co i Hamburg, hvis passagerer udskibedes netop på bygden Maryboroughs lille havnemole den 10. marts 1871. Carl Feilberg, som var en ud af en håndfuld på omkring fire til fem skandinaver i området (alle danske), var som journalist tilstede ved ankomsten og interviewede flere af de nyankomne på sit givet noget gebrokne dansk. Mere eller mindre ufrivilligt blev han derfor hurtigt et samlingspunkt for de nyankomne, som oftest ikke talte engelsk eller forstod sig på britisk kultur, og naturligvis slet ikke forstod sig på liv og forhold i de australske kolonier. Reichstag medbragte 326 tyske og svejtsiske passagerer hvoraf skandinaverne med 150 (125 danske og 25 svenske) udgjorde den største enkelt-gruppe, en meget stor gruppe som med ankomsten af yderligere to skibe inden for få måneder voksede til over fem hundrede mennesker alene i Maryborough. Carl Feilberg blev derfor organisator og manden der formulerede lovene bag etableringen af en gensidig sygekasseforening kaldet ''The Scandinavian Society'' som derefter stiftedes på ''Queens Hotel'' i Maryborough den 28. juli 1872. Det var den første forening af sin art i Queensland, den blev hurtigt et samlingspunkt for alle mulige aktiviteter blandt skandinaverne hvoraf de fleste var unge mænd først i tyverne. Flere medlemmer af denne forening drog sydpå til Brisbane hvor enkelte den 23. september samme år deltog i stiftelsen af yderligere en forening i Brisbane(The Scandinavian Union, som stadig eksistere under navnet Heimdal) med anvendelse af det selv samme engelsksprogede foreningsregulativ som var formuleret af Carl Feilberg og godkendt af de lokale myndigheder kun få måneder tidligere.

Feilberg var dybt engageret i kampen mod brugen af 'kanakas' (melanesisk arbejdskraft) på sukkerplantagerne omkring Maryborough, som han og mange andre betegnede som en skjult genindførelse af 'negerslaveriet'. Det bør tilføjes at hans konstante sammenligning mellem denne trafik og 'negerslaveriet' i Vestindien mere end bare antyder at hans egen familiemæssige baggrund i Dansk Vestindien havde en ikke uvæsentlig indflydelse på hans holdning hvad dette angår. Kampen mod dette 'slaveri' og en relateret kamp for indførelse af almen valgret med een mand een stemme, kostede ham en mængde retsager med anklager om 'æreskrænkelse'. Kampen for valgretten lykkedes, ligesom kampen for at få en ny liberalt-sindet repræsentant fuldbyrdedes i 1873. Han vandt også alle retsagerne, men omkostnerne, rejserne til retshuset i Brisbane, og en lokal politisk motiveret boykot mod mod reklamer i hans avis, knækkede ham til sidst økonomisk. Det var en klassiks avisbankerot for perioden, hvorefter han måtte overlade ejerskabet af sin avis til den sætter han ikke havde kunnet lønne ordentligt i meget lang tid. Istedet tog han imod et tilbud fra Cooktown hvor han fra september 1876 til juni 1877 var redaktør for 'The Cooktown Courier'. Fra februar 1878 til januar 1879, medejer og redaktør af det radikale dagblad 'The Queensland Patriot' (senere Brisbane 'Daily News') og derefter som en tiltagende indflydelsesrig politisk kommentator og lederskribent ved 'The Brisbane Courier' og redaktør for dets ugentlige udgave 'The Queenslander' fra januar 1879 til december 1880. Halvanden år efter at have gennemført en omfattende ni måneder lang kampagne for Aboriginernes rettigheder i 'The Queenslander' (senere udgivet som pamfletten The Way We Civilise, se næste afsnit), så han sig nødsaget til at søge arbejde uden for kolonien Queensland. Han var derefter underredaktør ved 'The Melbourne Argus' fra juni 1882 til juli 1883, men under opholdet i Melbourne blev han igen ramt af tuberkulose og han var i realiteten en dødsmærket mand, da han modtog tilbuddet om at blive chefredaktør for Queenslands ledende dagblad 'The Brisbane Courier' og 'The Queenslander' fra september 1883 til han døde i sit hjem "Claraville", beliggende nær hjørnet af Cordelia og Peel Street i South Brisbane, den 25. oktober 1887.

Aboriginernes Menneskerettigheder

Carl Feilbergs journalistik havde en usædvanlig bredde og han var uden sammenligning den mest fremtrædende politiske kommentator i Queensland og en af de højest rangerende i Australasien i hans egen tid. Hans mange avisledere og artikler omhandlede især politisk økonomiske spørgsmål, jernbaner, kinesisk og europæisk indvandring, jordfordeling og lignende problemstillinger men afspejler også en for hans tid usædvanlig miljøbevidsthed, han skrev således adskillige dybtgående artikler der argumenterede for nødvendigheden af at gribe ind over for rovdrift på naturgrundlaget, bæredygtig skovdrift og landbrug, faren for jorderosion m.v. Men hans væsentligste bidrag til Australiens historie er den i dag ofte citerede pamflet The Way We Civilise; Black and White; The Native Police fra 1880, af den indflydelsesrige australske historiker professor Dr Henry Reynolds betegnet som (citat):- "et af de mest indflydelsesrige politiske kampskrifter i Australiens historie..."

Den oftest citerede artikel fra denne pamflet var fra en ledende der åbnede en campagne for indfødte rettigheder i ugeavisen "the Queenslander" 1 maj 1880 med ordene (i oversættelse til dansk):

"...Sådan, og med anvendelse af jævne ord, omgås vi vores indfødte: Når et nyt område tages i besiddelse, behandles de oprindelige beboere på præcist samme måde som de vilde dyr og fugle nybyggerne måtte finde på et dette sted. De indfødtes liv og ejendele, redskaber, fiskenet, kanoer og våben. Ting som for dem repræsenterer lige så meget arbejdsværdi som husdyrhold og bygninger repræsentere for den hvide nybygger, bliver fra da anset for at være til ubegrænset rådighed for europæerne. Deres ejendele bliver beslaglagt, deres børn bortføres med magt, deres kvinder kidnappes, fuldstændig efter de hvide mænds lune og forgodtbefindende. Den mindste antydning af modstand bliver øjeblikkelig besvaret med en riffelkugle. Mere end det, det første møde mellem de sorte og hvide er oftest markeret med nogle uprovokerede mord på de førstnævnte – for dermed at sætte gang i arbejdet med at "civilisere" dem. ...."

Feilbergs 1880-pjece opnåde sin største indflydelse i samtiden under New Guinea krisen i 1883. Henry Reynolds og den dansk-fødte politiske historiker Robert Ørsted-Jensen PhD påviser således at den fra da af blev emne for global storpolitik. Udgangspunktet var en mindre privat brevveksling mellem Carl Feilberg, som da levede i en slags eksil i Melbourne, og den indflydelsesrige tidligere britiske generalguvernør og højkommissær for Stillehavsregionen Sir Arthur Gordon.

Sir Arthur og fremtrædende medlemmer af Storbritanniens daværende menneskerettighedsorganisationer The Aborigines Protection Society og The Anti Slavery Society anvendte efterfølgende Feilbergs pjece som politisk hovedargument mod Queenslands indflydelse i regionen og dette gjorde klart et meget stort indtryk blandt ledende politikere på begge sider af samtidens britiske politik. Queenslands og de øvrige australske koloniers status som selvstyrende hindrede enhver tanke om direkte indgriben fra London i hvad man opfattede som Queenslands indre anliggender, men der var ingen problemer når det gjaldt indgriben i kolonistatens politiske indflydelse og udviklingstendenser uden for Australiens og Queenslands territoriale grænser.

Det kan således påvises at pjecen var hovedårsagen til den britiske regering efterfølgende afviste Queenslands annektering af Papua New Guinea i april 1883. Sir Arthurs brug af Feilbergs pjece var klart afgørende for den liberale britiske premierminister William Gladstone afvisende beskrivelse af Queensland som 'dybt upålidelig', i et internt memorandum til ministeren for kolonierne Lord Derby i maj 1883. Tilsvarende var det også afgørende for den konservative skygge koloniminister Lord Carnarvon udtalelse i det britiske overhus i juni 1883 at Queensland egenrådige annektering måtte afvises 'både for imperiets og for de indfødtes skyld'. Der er heller ikke tvivl om at pjecen spillede en ikke uvæsentlig rolle bag tilrettelæggelsen af det efterfølgende britiske protektoratsstyres beskyttelse af de indfødtes jordrettigheder i det sydøstlige New Guinea fra november 1884.

Eftertiden
I de seneste fem årtier har Feilbergs anonyme pamflet opnået en ret fremtrædende position i Australiens historiske opgør med kolonitidens ofte uhyrlige udskejelser overfor urbefolkningen. Den citeres således både direkte eller indirekte i de fleste værker og TV dokumentarprogrammer der vedrører forholdet mellem de hvide nybyggere og aboriginerne i kolonitidens Australien. Feilberg citeres endog også i den velkendte og stærkt omdiskuterede rapport om den såkaldte 'stjålne generation', vedrørende de Australske regeringers systematiske tvangsfjernelse af indfødte børn i det tyvende århundrede.

Francis Adams (Francis William Lauderdale Adams 1862-1893), velkendt australsk poet, radikal journalist og ven udtalte følgende ved Feilberg's begravelse i Toowong kirkegaarden i Brisbane i October 1887:

"Han var en soldat i bogstavernes og lysets hær som hans kammerater kan være stolt af. Hans blik var rettet mod de blivende sandheder i menneskelivet – mod retfærdighed og barmhjertighed, mod tillid og kærlighed – og han stod fast. Han følte, som så mange af os føler, at de gamle værdier og symboler ikke har set noget nyt i hans egen tids følelses- og tankeverden. Al ære til det tapre hjerte som uden håb om retfærdiggørelse, uden håb om gevinst i tilværelsen eller det gamle håb om at belønning i det hinsides, aldrig gav køb på én eneste krumme af tro på det smukke og nødvendigheden af det gode, det noble og det sande! … Det er (derfor) ikke kun med sorg vi tænker på denne mand, vores kære døde kammerat: nej, men med den kærlighed for det han var og den stolthed over det han gjorde, som stjæler sejren fra døden og gør den fornedrede til en der er rejst op."

Journalistiske, skønlitterære og øvrige litterære bidrag
Carl Feilbergs styrke var hans arbejde som politisk kommentator og lederskribent for Australske aviser fra provinsaviser som The Wide Bay and Burnett News (cirka oktober 1870 til 1875, som desværre kun kendes fra citater i andre samtidige aviser) og Cooktown Courier (fra september 1876 til juni 1877), til det radikale The Queensland Patriot (fra februar 1878 til januar 1879), og Queenslands førende dagblad The Brisbane Courier og dets ugentlige udgave The Queenslander (sporadisk i perioden 1875 til februar 1878, intensivt fra januar 1879 til januar 1881 & som chefredaktør fra juli 1883 til september 1887) og som Brisbane korrespondent for kolonistaten Victorias da ledende avis The Argus i Melbourne (fra 1880 til juli 1882, og herefter som 'sub-editor' på samme fra juli 1882 til juni 1883). Feilberg var således 'The Abstainer', skribenten bag den parlamentarisk politiske klumme 'Political Froth' og den satiriske politiske klumme 'Specialities' i The Queenslander fra januar 1879 til maj 1882. Men ved siden af dette var han korrespondent og skrev artikler til førende tidsskrifter som The Australasian, Vanity Fair og andre, og i enkelte tilfælde Britiske aviser som The Times og The Pall Mall Gazette hvorfra en enkelt artikel senere genoptryktes i The New York Times (en artikel i Berlingske Tidende fra 1885 dokumentere at han af og til også skrev til Danske myndigheder og aviser). Ved siden af dette var han forfatter til selvbiografiske artikler og en mængde ofte overraskende naive og romantiske fortællinger fra livet i den australske 'outback'.
Særlig bemærkelsesværdig blandt de sidste er den eneste roman fra hans hånd, 'A Strange Exploring Trip' (fra 1876 ), som samtidige mente havde en vis lighed med Henry Rider Haggards 'Kong Salomons Miner' (fra 1885), selvom den nok mest af alt hentede inspiration fra Jonathan Swifts 'Gulliver's Rejser' (fra 1726). Denne roman skal læses som en illustration og et forsøg på at stille spørgsmål ved troende kristne konstante brud og svigt hvad angår det han så som det vigtigste princip i den kristne lære, den gyldne regel eller næstekærligheden.
Feilbergs skønlitterære produktion var populær læsning bland samtidens jævne nybyggere, ikke mindst fordi han brugte velkendte typer og situationer, samt personlige oplevelser fra livet i det ydre Barcoo og andre steder i Central Queensland i 1860'erne og fra Cooktown og de store guldfebre i Nord Queensland i 1870'erne. Hans samtidige popularitet som skønliterær skribent er vel illustreret i det ansete The Illustrated Sydney News som i december 1886 annoncerede trykningen af hans sneste novelle med ordene 'Hr Carl Feilberg, Queenslands den uforlignelige fortæller'.
Af særlig interesse for den danske læser er novellen 'My Mate's Locket' (min vens lommeur) trykt i novellesamlingen 'Australian Stories in Prose and Verse', med undertitlen 'fjorten fortællinger af ledende Australske forfattere'. En fortælling om kærlighed og håb, hvori hovedpersonen er en rodløs ung dansk udvandrer og veteran fra 1864 krigen.
De fleste af disse litterære frembringelser var signerede 'CF' men enkelte var trykt uden signatur, hvad var meget almindeligt i aviser og tidskrifter denne periode, ophavet afsløres både af stil og indhold og af senere levninger af samtidige skribenter, som i enkelte tilfælde arbejde for ham eller var nære personlige venner. Nedenstående gengiver et repræsentativt udvalg af disse beretninger, levneds- og skønlitterære produktioner, oftest trykt i samtidige aviser som i dag er tilgængelige på nettet via Australiens National Bibliotek.

 'Some Queensland Pioneers' en serie på ti artikler om livet blandt nybyggere i Queensland, signeret 'CF' (30 Dec 1882 to 30 June 1883) trykt i The Australasian.
 'A Strange Exploring Trip' – kapitel I-XVIII af 'Old Harry', a mindre serialiseret roman trykt i lørdagsudgaven af The Brisbane Courier (og The Queenslander) fra den 15 april til den 7 oktober 1876.
 'To The Red Barcoo' by '* * *' (usigneret) The Queenslander, Tillæg, 24 February 1877, pp. 1d-4a.
 'Miami – A Tale told by the Sea' af 'CF' The Queenslander Jule-tillæg,' 22 December 1877, pp. 10-11.
 'Dividing Mates' af 'CF' The Queenslander Jule-tillæg,' 14 December 1878.
 'Jeannie' af 'CF' The Queenslander Jule-tillæg,' 20 December 1879, pp. 1-3.
 'Drift' af 'CF' Queenslander Jule-tillæg,' 25 December 1880, pp. 10–12.
 'Our Friend the Captain' af 'CF' – historien om en charmerende landevejsrøver i Central Queensland, som på flere punkter bygger på samtidige og nu historiske skikkelser Queenslander 'Jule-tillæg' 19 december 1885, siderne 7-8.
 'A Curl of a Woman's Hair' af 'Carl Feilberg', Illustrated Sydney News, Jule Edition, December 1886.
 'My Mate's Locket' af Carl A. Feilberg, i Turner, Charles (Illustrator & Ed.): Australian Stories in Prose and Verse, Melbourne (Cameron, Laing) 1882, 105 pages, ill., fjorten historier af (cit.) 'leading Australian writers, viz Frank Morley, Henry Kendall, Marcus Clarke, N. Walter Swan, R. P. Whitworth, Donald Cameron, Carl A. Feilberg, Charles Turner, and Janet Carrol.'
Enkelte historier, i nogen tilfælde uafsluttede fortællinger, tryktes efter hans død i den radikale- og arbejderbevægelses orienterede fjortendags avis The Queensland Boomerang (som endnu ikke er tilgængeligt on line), de er:
 'Camp Fire Yarns', 3 december 1887.
 'Attacked by the Blacks', 17 december 1887.
 'The Evil Eye', 24 december 1887 and 7 januar 1888.
 'His Colonial Experience', 4 februar 1888 and 11 marts 1888.

Kilder
 Browne, Reginald Spencer: A Journalist's Memories, Read Press, Brisbane 1927.
 Cryle, Denis: The Press In Colonial Queensland: A Social and Political History 1845-1875, Brisbane 1995.
 Davies, Alfred G.: Queensland's Pioneer Journals and Journalists, Historical Society of Queensland Journal (RHSQ) vol 3, No 4, 1936-47, p265-283.
 Evans, R., Saunders, K. and Cronin, K.: Race Relations in Colonial Queensland: A History of Exclusion, Exploitation and Extermination, third edition Brisbane 1993 (first edition publ. Sydney, 1975), 456 pages, ill.
 Feilberg, Carl Adolph: Prize essay on Queensland: Queensland its resources and prospects. Pamphlet published by National Association of Queensland, Brisbane 1879, 25 pages.
 Feilberg, Carl Adolph: The Colony of Queensland, 24 pages essay written for the 'Catalogue of the Queensland Court of the International Exhibition', Melbourne 1880, enclosed statistics and a thorough description of the Queensland stand (Mitchell Library DSM/ 042/ P176).
 Feilberg, Carl Adolph (anonymous): The Way We Civilise; Black and White; The Native Police: – A series of articles and letters Reprinted from the 'Queenslander' (Brisbane, December 1880).
 Mennell, Philip Dearman: The Dictionary of Australasian Biography, comprising notice of eminent colonists from the inauguration of responsible government down to the present time 1855-1892. London 1892.
 Reynolds, Henry: 'This Whispering In Our Hearts', Sydney 1998, chapter 6, 'The Crusade of the Queenslander'
 Reynolds, Henry: An Indelible Stain?, Sydney 2001, chapter 7, Dispersing the Blacks.
 Rusden, G.W.: History of Australia, vol 1-3, second edition Melbourne 1897, Vol 3 pp. 146–56 & 235.
 Thorne, Ebenezer: Queen Of The Colonies, or, Queensland as I knew it – by An Eight Years' Resident, Publ. Sampson & Low London, 1876, 352 pages.
 Ørsted-Jensen, Robert: A Free Passage to Queensland: Om den store udvandrer bølge til Australien i 1870'erne, Roskilde Universitet, Institut for History 1994, 104 sider ill. plus appendices.
 Ørsted-Jensen, Robert: 'The Right To Live – The Politics of Race and the Troubled Conscience of an Australian Journalist Vol I-II', et endnu uudgivet bog-manuskript og doktor afhandling ved KU.

 Om familien Feilberg generelt, se Salmonsens Leksikon (København 1918) Bind VII, siderne 841-43 samt Smith, Peter Jacob: Slægten Feilberg, København 1890 (alle på kloden der bærer navnet Feilberg er beslægtede).

Anbefalet læsning
 Evans, Raymond: A History of Queensland, Cambridge 2007, 321 pages, ill.
 Reynolds, Henry: The Other Side Of The Frontier, Townsville 1981, 255 pages.
 Reynolds, Henry: Frontier – Aborigines, Settlers and Land, NSW 1987, 234 pages.
 Reynolds, Henry: With the White People: the crucial role of Aborigines in the exploration and development of Australia, Ringwood, Victoria 1990, 288 pages, ill.
 Reynolds, Henry: The Law of the Land, Ringwood, Victoria 1992, 249 pages.
 Reynolds, Henry: Why Weren't We Told? – A Personal Search for the Truth about our History, Ringwood Vic. 1999, 264 pages.
 Reynolds, Henry: Nowhere People – How international race thinking shaped Australia's identity, Viking, NSW 2005, 278 pages.
 Rowley, Charles Dunford: 	THE DESTRUCTION OF ABORIGINAL SOCIETY, Sydney 1972 (first edi-tion Canberra 1970) 430 pages, ill. & bibliography.
 Stanner, Bill (William Edward Hanley): The Dreaming & other Essays, Melbourne 2009, 290 pages, a collec-tion of Essays (which includes the 1968 Boyer lecture above) introduced by Robert Manne.
 Wright, Judith Arundell: The Cry For The Dead, Melbourne 1981, 303 pages.
 Ørsted-Jensen: Robert: Frontier History Revisited: Colonial Queensland and the 'History War''', Brisbane 2011, 284 pages, ill.

 Eksterne Links

 The Way We Civilise A series of articles and letters Reprinted from the 'Queenslander' (Brisbane, December 1880) (kan læses direkte på i digitaliseret udgave på 'Australian National Library' det Australske National Biblioteks webside)
 Feilberg, Carl Adolf  — Brisbane City Council Grave Location Search
 Her kan man læse originalen til den mest citerede af Feilbergs ledere fra The Queenslander, den 1. maj 1880, som den tog sig ud i samtidens aviser. På samme webside findes også flere af de øvrige artikler og noveller som er nævnt ovenfor. Vær opmærksom på at politiske kommentarer og avisledere var enten usignerede eller skrevet under generelle pseudonymer som f.eks. The Abstainer'' og at skønliterære artikler oftest kun bar signaturer som f.eks. 'C.F.', eller fortællingen A Strange Exploring Trips 'Old Harry' og lignende)

Noter

Chefredaktører
Journalister fra Australien
Personer fra København
Carl Adolph 1


text:
Tod eines Polizisten ist ein Fernsehfilm aus der Kriminalreihe Tatort der ARD und des ORF. Der Film wurde vom Norddeutschen Rundfunk unter der Regie von  Jürgen Roland produziert und am 1. Januar 1995 erstmals ausgestrahlt. Es handelt sich um die Tatort-Folge 301. Für den Kriminalhauptkommissar Paul Stoever (Manfred Krug) ist es der 23. Fall. Für seinen Kollegen Peter Brockmöller (Charles Brauer) ist es der 20. Fall, in dem er ermittelt.

Handlung
Stoever und Brockmöller werden zu einem Einsatz gerufen bei dem Christian Witt, ein junger Kollege, im Dienst erschossen wurde. Für Stoever sieht es zunächst nach einem Racheakt aus, der sehr wahrscheinlich Witts Kollegen Klaus Schuster gegolten hatte. Schuster ist für sein brutales Eingreifen bekannt und hat somit viele Feinde. Er war ein sogenannter Widerstandbeamter, der zuerst zuschlägt und dann den Geschädigten sogar noch anzeigt, wegen Widerstand gegen Vollstreckungsbeamte. Schuster war zur Tatzeit privat unterwegs und hatte seinen Kollegen einfach allein gelassen. Wie sich später herausstellt, wurden Schuster und Witt mithilfe eines fingierten Notrufs zum Tatort gelockt, was Stoevers Vermutung eines Racheaktes nährt.

Aufgrund von Zeugenaussagen kommt der Kleinkriminelle Hans (Hasso) Frisch in Verdacht. Hasso, der aufgrund seines Vorstrafenregisters ein gespaltenes Verhältnis zur Polizei hat, taucht sofort unter, als er bemerkt, dass er gesucht wird. Mithilfe seiner Anwältin Martina Dörfel, kann Stoever ihn ausfindig machen. Frisch gibt an, dass er den Polizisten nicht erschossen hätte, trotzdem erlässt der Staatsanwalt Haftbefehl. Da festgestellt wird, dass sich der Beschuldigte einen illegalen Schießstand eingerichtet hat, was ebenfalls gegen ihn spricht.

Inzwischen findet Brockmöller heraus, dass Schuster sehr wahrscheinlich korrupt war, was bedeuten könnte, dass Witt absichtlich ausgeschaltet wurde, damit er Schusters Bestechlichkeit nicht verraten konnte. Anhand der Ergebnisse aus der ballistischen Untersuchung stammen die verwendeten Geschosse aus einer Polizeiwaffe, was auf einen Täter unter den Hamburger Polizisten deutet. Somit konfrontiert Stoever Klaus Schuster mit seinen Erkenntnissen über dessen "freundschaftliche" Beziehungen zur Rotlichtszene, doch glaubt er trotzdem nicht, dass er seinen Kollegen umgebracht hat.

Mithilfe von Witts Freundin lässt Stoever einen Brief in der Zeitung veröffentlichen, wonach sie den Mörder bittet, ihr zu erklären, warum er ihren Freund umgebracht hätte. Schließlich hatte er den Beruf des Polizisten ergriffen um helfen zu wollen. Tatsächlich erhält sie nach einigen Tagen einen Anruf, der Stoevers Anfangsvermutung bestätigt. Der Mörder erklärt, dass er den Falschen erwischt hätte und dass er das korrigieren wird und sich die beiden Richtigen vornehmen werde. Da der Telefonanschluss vorsorglich überwacht und der Anruf auf Band aufgezeichnet wurde, kann Stoever die Stimme des Anrufes Lewark zuordnen, den er aus der Rotlichtszene kennt. Als er dann noch herausfindet, dass Schusters Freundin die Exfrau von Lewark ist, wird ihm alles klar.

Lewark hatte aus enttäuschter Eitelkeit auf seinen Nebenbuhler schießen wollen und sich dafür eine Polizeiwaffe besorgt. Als Stoever ihn festnehmen will, flieht er und wird daraufhin von Polizeibeamten auf der Flucht erschossen.

Klaus Schuster erhält von Stoever den guten Rat, freiwillig den Dienst zu quittieren.

Rezeption

Einschaltquote
Die Erstausstrahlung sahen 8,58 Millionen Zuschauer, was einen Marktanteil von 22,04 Prozent entspricht.

Kritik
Die Kritiker der Fernsehzeitschrift TV Spielfilm zeigten den Daumen zur Seite und schrieben: "Schlicht und einfach Routine-Ware".

Weblinks

Einzelnachweise

Tod eines Polizisten
Deutscher Film
Filmtitel 1995


text:
Il termine Stato mancato è spesso usato dai commentatori politici e giornalisti per descrivere uno Stato fallito che non sia riuscito a realizzare nessuna delle condizioni di base per l'espletamento delle responsabilità di un legittimo Stato sovrano.

Definizione
A differenza della definizione dinamica di Stato fallito, cui si riferisce il Dipartimento di Stato USA (mediante gli indici annuali redatti dal Fondo per la pace), il Centro di Ricerca sulla crisi degli Stati della London School of Economics respinge la tendenza ad etichettare uno Stato di "scarso rendimento" come "fallito". Il Centro di Ricerca sulla crisi degli stati preferisce riferirsi ad una definizione statica, descrittiva della condizione di "collasso dello Stato", cioè uno Stato che non può più svolgere la sua sicurezza di base e le funzioni di sviluppo e che non ha nessun controllo effettivo del suo territorio e delle frontiere.

Uno Stato mancato non può più riprodurre le condizioni della sua esistenza, perdendo soggettività; se viveva in un ordine internazionale strutturato, questo potrebbe tendere a colmare il vuoto di potere con i mezzi della guerra di invasione.

Storia
Nelle situazioni di anarchia, da uno Stato costituito si passa a condizioni di assenza di gerarchia riconosciuta nelle relazioni sociali. In tal modo, per intervalli temporali più o meno lunghi, si è versato in una situazione simile a quella che, in antropologia, si considera una società acefala (dal ἀκέφαλος greco "senza testa"), cioè una società che manca di leader politici o gerarchie.

L'instabilità dovuta ad insurrezioni o guerre civili, però, distingue gli Stati mancati dalle società egualitarie non stratificate. In genere queste società sono di piccole dimensioni, organizzati in bande o tribù che prendono decisioni attraverso il consenso decisionale, piuttosto che nominare capi permanenti o re (la nazione degli Igbo in Africa occidentale è stata considerata rientrante in questa definizione, in epoca pre-coloniale).

Note

Voci correlate
 Stato fallito
 Anarchia
 Anarchia militare
 Ordine pubblico

Antropologia
Geografia politica

en:Acephalous society


text:
Elkhart (Illinois)
Elkhart (Indiana)
Elkhart (Iowa)
Elkhart (Kansas)
Elkhart (Texas)
Elkhart Lake
Condado de Elkhart

Desambiguações de topônimos


text:
A DRB-bankcsoport a DRB bankból és három kereskedelmi kisbankból áll. A csoport bankjainak együttes mérlegfőösszege a teljes hazai bankszektornak az egy százalékát sem éri el. A bankcsoport valamennyi bankjának működését 2015 februárjában  - a Buda-Cash Brókerház Rt. céggel egy időben - felügyeleti és rendőrségi eljárás részeként felfüggesztették, és élükre felügyeleti biztosokat neveztek ki. A Buda-Cash és a bankcsoport tulajdonosi körei között bizonyos átfedés van. A Magyar Nemzeti Bank 2015. február 27-én újabb sajtóközleményt tett közzé a Buda-Cash és a DRB-bankcsoport ügyében.

Tagjai
 DRB Dél-Dunántúli Regionális Bank Zrt. (röviden: DRB Bank)
 az Észak-magyarországi Regionális Bank (ÉRB), Miskolc
 a Dél-Dunántúli Takarék Bank (DDB) és
 a Buda Regionális Bankkal (BRB).

A DRB Bank története
 A DRB Bank jogelődjei az 1950-es években Baranya megyében működő takarékszövetkezetek voltak. Ezek 1976-ban egyesültek a Siklós és Vidéke Takarékszövetkezetben. Az új takarékszövetkezet 1988-ban Pécsen, majd 1999-ben Kaposváron és Budapesten is fiókot nyitott.
 Jelenleg 119 tulajdonosa van.
 Székhelye: Siklós
 2014-ig szponzorálta a DRB Bank Siklós KC sportegyesületet.

Jegyzetek

Források
 index.hu

Bankok


text:
Raul Marcelo Claure Bedoya is a Bolivian technology entrepreneur, businessman, and investor. Until early 2022 he was the chief executive officer (CEO) of SoftBank Group International and chief operating officer (COO) of SoftBank Group Corporation. He oversaw SoftBank's operations and strategy along with CEO Masayoshi Son. As COO of SoftBank Group, a technology investment company, Claure oversaw portfolio companies such as Boston Dynamics, Arm Holdings, Fortress, SB Energy, and WeWork.  Claure was a SoftBank Group Investment Committee member. He also headed the $5 billion SoftBank Latin America Fund and SB Opportunity Fund, a $100 million fund dedicated to investing in entrepreneurs of color. He was previously the executive chairman of WeWork.

Claure previously served as Sprint's President and CEO from 2014 until 2018, and as executive chairman from 2018 until 2020. Credited with having "led a turnaround" at Sprint, he oversaw the company's planned merger with T-Mobile USA. He currently sits on the board of the combined company. Prior to joining Sprint, Claure founded the wireless services company Brightstar in 1997, which ranked as the largest Hispanic-owned business in the United States for six years.  Claure sold the company to Sprint in 2014.

He served on the board of directors of Arm. Claure is owner of the soccer team Club Bolivar; chairman and co-owner of Girona FC since August 2020. Claure is also involved in philanthropy. In his role at Brightstar, he helped launch One Laptop Per Child and as CEO of Sprint, he created the 1Million Project Foundation. Both initiatives provide computer access to students.

As of August 2022, his net worth is estimated at US$2.0bn according to Bloomberg, making him Bolivia's wealthiest person.

Early life and education

Raúl Marcelo Claure was born in Guatemala on 9 December 1970 to Bolivian parents. At the time of his birth, Claure's father worked as a geologist for the United Nations. When he was two years old his family moved to Morocco, then to the Dominican Republic before moving to La Paz, Bolivia, where Claure spent most of his childhood. He attended the Instituto Domingo Savio school and later transferred to the American Cooperative School in La Paz, graduating in 1989. Later that year, he left La Paz to attend what was then the University of Lowell, in Lowell, Massachusetts. He subsequently transferred to Bentley College in Waltham, Massachusetts, graduating in 1993 with a Bachelor of Science in Economics and Finance. He has an Honorary Doctorate of Commercial Sciences from Bentley University.

Business career

Claure returned to La Paz after graduating college and joined the Bolivian Football Federation as the head of business operations. In 1995, he returned to the United States and bought USA Wireless, a cellular retailer. He expanded the company before selling it one year later. In 1996, Claure became President of Small World Communications, a California-based communications and distribution company. He led the company for two years before relocating to Miami, Florida.

Brightstar CEO
Claure founded Brightstar in Miami in October 1997, initially focusing the wireless distributor and service provider on Latin America. With Claure as CEO, the company opened offices throughout Latin America and the Caribbean. In 2001, the company entered a distribution agreement with Motorola for all of Latin America, subsequently signing a global distribution agreement in 2007. With Claure retaining ownership,

Sprint CEO and executive chairman
Claure joined the Sprint Corporation board of directors in January 2014. On 5 August 2014, he was selected to replace Dan Hesse as the head of Sprint Corporation. The announcement was made on 6 August 2014, coinciding with Bolivia's independence day. Claure became Sprint's President and CEO on 11 August 2014. According to Bloomberg, as CEO Claure "led a turnaround" of the company, which had been losing $3.3 billion annually. Claure focused on financial cuts and increasing customers, and by August 2015 the company's stock price was rising sharply. During Claure's tenure, Sprint went from losing customers to gaining over 2 million. In addition to achieving its best financial results in company history, the company was also net income positive for the first time in 11 years.

Joining the SoftBank Group board in June 2017, Claure was named executive chairman of Sprint Corporation on 2 May 2018. Succeeded as Sprint CEO by Michel Combes, Claure assumed the chairmanship on 31 May 2018 – about one month after Sprint and T-Mobile announced plans to merge. In this role he became focused on achieving regulatory approval for the merger from the Federal Communications Commission (FCC) and the United States Department of Justice (DOJ). After Sprint and T-Mobile completed their merger in April 2020, Claure was appointed to the Board of Directors of T-Mobile. In June 2020, Claure led the second largest secondary offering in US history through the SoftBank sale of $14.8 billion in T-Mobile US shares.

SoftBank Group International CEO and SoftBank Group COO

On 2 May 2018, Claure was appointed the COO of SoftBank Group, also becoming CEO of both SoftBank Group International and SoftBank Latin America. Bloomberg described the promotions as a "reward for salvaging a sinking ship" at Sprint, with Claure continuing to oversee the plans to merge Sprint and T-Mobile. Alongside SoftBank CEO Masayoshi Son, Claure began overseeing the company's overall business strategy. As COO of SoftBank Group Corp, Claure was given oversight of operating companies such as Boston Dynamics, Arm Holdings, Sprint, Fortress, Brightstar, SB Energy, and WeWork among others. In March 2019 Claure also became CEO of the newly formed $5 billion SoftBank Latin America Fund, considered the largest technology fund focused exclusively on the Latin American market. He also heads the SB Opportunity Fund, a $100 million fund launched in 2020 dedicated to investing in entrepreneurs of color. In November 2020, Claure and three other executives resigned from the SoftBank Group board, with Masayoshi Son stating the move was to "improve the perception of board independence."

In January 2021, a blank check firm (SPAC) backed by Claure was aiming to raise $200 million through an IPO, with Claure to become CEO of LDH Growth. Also in January 2021, he began overseeing the SoftBank Miami Initiative, a $100 million funding program dedicated to startups based in or relocating to Miami.

WeWork executive chairman
In October 2019, Claure was appointed executive chairman of the board of WeWork, a workspace provider. Claure worked alongside Sandeep Mathrani, who he appointed as WeWork's CEO in February 2020. In March 2021, WeWork announced a definitive agreement to become a publicly traded company via SPAC Merger with BowX Acquisition Corp. In March 2022, Mathrani replaced Claure as executive chairman.

Soccer franchises
Club Bolivar
In 2008, Claure created Bolivar Administración, Inversiones y Servicios Asociados, S.R.L. (BAISA), an ownership group which owns the right to operate Club Bolivar for twenty years. Club Bolivar is the most popular football club in Bolivia, and one of the top five winning teams in the history of the country. Under Claure in 2014, the team reached the semi final of the Copa Libertadores in South American. In 2021, with Claure as president, Club Bolivar announced becoming the first Partner Club of City Football Group. Also in January 2021, Claure announced Club Bolivar's Plan Centenario, a five-year plan to construct a soccer academy and open the club's ownership to fans.

Inter Miami CF
In 2012, Claure partnered with David Beckham and Simon Fuller in launching Miami Beckham United (MBU), which sought to establish a Major League Soccer franchise in Miami. On 29 January 2018, MLS Commissioner Don Garber announced in a live broadcast that MBU had been awarded the 25th franchise in the league. The press conference at the Arsht Center had attendance of over 1,700, becoming "a carnival-like gathering in downtown Miami while confetti rained down and soccer enthusiasts chanted and cheered." The team name was revealed on 5 September 2018 as Club Internacional de Fútbol Miami, or Inter Miami CF. With the team slated to play in 2020, MBU at the time had proposed building a 25,000-seat stadium near Miami International Airport.

On 17 September 2021, it was announced that Beckham and the Mas brothers had bought out Claure and Son's stakes in the ownership group. Ares Management was also added to the ownership group.

Girona FC
More recently, in August 2020, Claure invested in Girona FC in Spain, partnering with City Football Group to promote the team and becoming a board member.

Boards and committees

Claure is a member of the board at T-Mobile USA. He also serves as executive chairman of WeWork. He joined the board of Univision Holdings in November 2020. In 2018 Claure joined the board of Arm Limited, a semiconductor company. and resigned in 2022. He became the chairman of both Fortress and Brightstar Global Group Inc. in 2019 and is also on the boards of the Bolivian-American Chamber of Commerce and Florida International University. Claure was in the Aspen Institute's 2016 class of Henry Crown Fellows and a member of the Aspen Global Leadership Network. He is a member of the Group of Fifty and the Presidential CEO Advisory Board at the Massachusetts Institute of Technology.

Philanthropy

In 2008, Claure and Brighstar helped Nicholas Negroponte found One Laptop Per Child, an organization that provides rugged, low-cost laptops to impoverished grade-school students. By 2019, One Laptop Per Child had delivered 2.5 million computers to students in 60 countries. In 2016, Claure created the 1Million Project Foundation in partnership with the Sprint Corporation. The Foundation aims to provide free computer and internet access to a million disadvantaged students in the United States. After the merger with T-Mobile, the goal grew to ten million students and it was renamed Project 10Million.

Awards and recognition
Claure has won a number of business awards. A World Economic Forum (WEF) Young Global Leader, he was named an Ernst & Young Entrepreneur of the Year and is a lifetime member of Ernst & Young's Entrepreneur of the Year Hall of Fame. He is a CEO Council Member for the Wall Street Journal. In 2016, Claure appeared in the Carnegie Corporation of New York's Great Immigrants: The Pride of America initiative.

Personal life
Claure resides in Miami, Florida. He has six children, including four daughters with his wife Jordan Engard, whom he married in 2005. He has a son and a daughter from a previous marriage.

See also
 List of chief executive officers

References

External links
Marcelo Claure profile at SoftBank.en

1970 births
Living people
Bolivian businesspeople
Bolivian emigrants to the United States
University of Massachusetts Lowell alumni
Bentley University alumni
People from Miami Beach, Florida
People from La Paz
SoftBank people
Businesspeople from Florida
American chief executives
People from Mission Hills, Kansas
Henry Crown Fellows
People from Greenwich Village
WeWork people


text:
Павел Щербаков: Щербаков, Павел Николаевич (1927—2006) — советский судостроитель, Герой Социалистического Труда.
 Щербаков, Павел Фёдорович (1924—1945) — гвардии младший лейтенант, Герой Советского Союза.