text:
The Welman submarine was a Second World War one-man British midget submarine developed by the Special Operations Executive. It only saw action once and was not particularly successful.

Design
Designed by the Commanding Officer of SOE's Inter Services Research Bureau (ISRB), Lt Col. John Dolphin, as a method of delivering a large explosive charge below an enemy ship, the Welman was a submersible craft  in length (including explosive charge), weighing about . Unlike the "Chariot" human torpedo, the operator was enclosed within the craft, and did not need to wear diving gear. The Welman could transport a  time-fused explosive charge of Torpex, which was intended to be magnetically attached to a target's hull. Vision was through armoured glass segments in the small conning tower, and no periscope was fitted.

Production
Following trials in the Queen Mary Reservoir near Staines towards the end of 1942, the Welman was put into production, the production being contracted out to Morris Motors Limited's requisitioned factory at Oxford.

Despite the craft's inability to cut a way through anti-submarine nets (which both X class submarines and Chariot manned torpedoes could do) and the poor visibility available to the crewman, 150 production examples were ordered in February 1943.

Production was halted in October 1943 when operational research showed the concept suffered from too many disadvantages, by which time some 100 examples had been produced (precise numbers are unknown).

Operational service
In early 1943 the Royal Navy establishment on board the submarine depot ship HMS Titania was expanded to carry out sea trials of the Welman. Training courses for operators were located at Fort Blockhouse in Gosport. Trainees were drawn from the Royal Navy, the Royal Navy Reserve, and other Special Forces groups which included the Special Boat Section of the Commandos.

HMS Titania was relocated to Loch a' Chàirn Bhàin, south of Cape Wrath, in the north west of Scotland, which became a secret training base for all mini submarine operations. A Welman (W10) was lost on exercise in Rothesay Bay on 9 September.

By autumn 1943, sufficient trained operators and craft existed for the Welman to be considered for operational use.

In the autumn of 1943 the Combined Ops commander, General Sir Robert Laycock (who took over from the then Lord Louis Mountbatten) decided that the Welman was unsuitable for their purposes, so the craft were returned to the Royal Navy. Admiral Sir Lionel Wells, Flag Officer commanding Orkney and Shetland, thought they might be useful for attacks on German shipping using coastal waters inside the Leads off Norway. Motor Torpedo Boats (MTBs) of the 30th Flotilla, manned by officers and men of the Royal Norwegian Navy, were making these raids already and agreed to try the Welmans in an attack on the Floating Dock in Bergen harbour (eventually sunk in September 1944 by X-24). On 20 November 1943 MTB635 and MTB625 left Lunna Voe, Shetland, carrying Welmans W45 (Lt. C. Johnsen, Royal Norwegian Navy), W46 (Lt Bjørn Pedersen (1922), Norwegian Army), W47 (Lt. B. Marris, RNVR) and W48 (Lt. J. Holmes, RN). The craft were launched at the entrance to the fjord.

Pedersen's W46 encountered an anti-submarine net and was forced to the surface, where she was spotted by a German patrol craft. Pedersen was captured along with the Welman, surviving the war in a prison camp. The other three, having lost the element of surprise, could not press the attack and so eventually had to be scuttled. Their operators made their way north with the help of Norwegian resistance members and were picked up in February 1944 by MTB653. The failure made the Royal Navy concentrate on X craft and XE craft, although further Welman trials occurred, especially in Australia.

Subsequent to the failed attack the Germans salvaged one of the craft. Even though the German navy were appalled by the unsophisticated quality of the engineering they found in the Welman, there is some similarity between it and the Biber midget submarines used against Allied shipping in 1944.

The major drawback of the Welman from its operators' point of view was that it had no periscope. Without a way of viewing its surroundings without surfacing, it was impossible to navigate covertly. It was also found that when travelling on the surface the operator's eye level was so close to sea level that objects more than two miles away were not visible.

See also

Welfreighter

References

External links
 Picture of the Welman submarine at Station IX
 Lt Jimmy Holmes RN in Welman demonstrating low freeboard of 'conning tower' hatch

Midget submarines
World War II submarines of the United Kingdom
Special Operations Executive


text:
Die L'Atlantique war ein 1930 in Dienst gestellter Transatlantik-Passagierdampfer der französischen Reederei Compagnie de Navigation Sud-Atlantique. Sie war zu ihrer Zeit der größte Ozeandampfer auf der Route zwischen Europa und Südamerika. Am 4. Januar 1933 brannte das Schiff im Ärmelkanal so stark aus, dass sich eine Reparatur nicht lohnte. Die L'Atlantique wurde 1936 in Schottland verschrottet.

Das Schiff
Der Kiel der L'Atlantique wurde am 28. November 1928 auf der Werft Chantiers de Penhoët in Saint-Nazaire gelegt. Eigner war die Compagnie de Navigation Sud-Atlantique, eine Unterabteilung der Compagnie Générale Transatlantique (CGT). Diese Reederei bediente vor allem die Südamerikarouten. Für diese wurde auch die L'Atlantique gebaut. Sie war ein 223 Meter langer, 28 Meter breiter Ozeandampfer mit einem Rauminhalt von 42.514 BRT. Sie hatte zwei Masten, drei Schornsteine und vier Propeller. Die L'Atlantique wurde von vier Sets Dreifachexpansions-Dampfmaschinen angetrieben, die 45.000 Shaft Horsepower (SHP) leisteten und eine Geschwindigkeit von 21 Knoten ermöglichten.

Sie galt als sehr moderner und luxuriöser Ozeandampfer mit vielen ungewöhnlichen Details, wie etwa besonders breiten Hauptkorridoren (mehr als sechs Meter), einem Einkaufszentrum und einem drei Decks hohen Foyer mittschiffs. Hinzu kamen ein Schwimmbad, ein Tennisplatz und eine Bibliothek. Die Inneneinrichtung war größtenteils in Art Déco gehalten. Das Interieur bestand überwiegend aus Glas, Marmor und verschiedenen Holzsorten, was der L'Atlantique eine dezentere Atmosphäre gab, als sie auf anderen Schiffen des Unternehmens, wie etwa der Île de France, anzutreffen war. Die Inneneinrichtung stammte von Albert Besnard und Pierre Patout von Messieurs Raguenet et Maillard. Insgesamt konnten 1238 Passagiere untergebracht werden, davon 488 in der Ersten, 88 in der Zweiten und 662 in der Dritten Klasse.

Am 15. April 1930 lief die L'Atlantique vom Stapel und am 29. September 1930 legte sie in Bordeaux zu ihrer Jungfernfahrt nach Rio de Janeiro, Santos, Montevideo und Buenos Aires ab. Nach außen hin wirkte die L'Atlantique topplastig, sodass 1932 die Schornsteine um fünf Meter verlängert wurden, um das Schiff eleganter aussehen zu lassen.

Das Feuer
Am 4. Januar 1933 befand sich die L'Atlantique unter dem Kommando von Kapitän René Schoofs mit 229 Besatzungsmitgliedern an Bord auf einer Fahrt von Bordeaux nach Le Havre, wo sie für ihre nächste Südamerikareise instand gesetzt werden sollte. Passagiere waren auf dieser Fahrt nicht an Bord. Das Feuer, das in einer der Kabinen der Ersten Klasse ausgebrochen war, wurde gegen 3.30 Uhr morgens von der Besatzung entdeckt. Das Schiff befand sich zu dem Zeitpunkt 25 Seemeilen westlich der Kanalinsel Guernsey. Bevor eine organisierte Feuerbekämpfung eingeleitet werden konnte, hatte sich das Feuer bereits durch viele Kabinen gearbeitet, indem es den Leitungsrohren gefolgt war. Als der Alarm ausgelöst wurde, war der Brand schon nicht mehr zu kontrollieren.

Kurz vor 6 Uhr morgens befahl Kapitän Schoofs die Evakuierung des Schiffs. Dem Notruf der L'Atlantique folgten vier Frachter, die Achilles, die Erato, die Ford Castle und die Ruhr. Die dänische Achilles nahm die Besatzung des brennenden Schiffs auf. Kapitän Schoofs sprang als letzter über Bord. 19 Besatzungsmitglieder kamen bei dem Unglück ums Leben, darunter sieben oder acht, die von einem kenternden Rettungsboot in den Atlantik geschleudert wurden. Andere kamen um, weil sie auf ihren Stationen blieben. Die L'Atlantique, die vom Bug bis zum Heck brannte, entwickelte eine schwere Schlagseite nach Backbord.

Am 5. Januar 1933 erklärte das französische Marineministerium die L'Atlantique zu einem Totalverlust. Französische, deutsche und niederländische Schlepper schleppten das ausgebrannte Wrack nach Cherbourg, wo das Feuer am 8. Januar gelöscht werden konnte. Dort blieb das Schiff, bis sich die Eigner und Versicherer über das weitere Verfahren einigen konnten. Das Ergebnis war eine Versicherungsauszahlung an die Compagnie de Navigation Sud-Atlantique in Höhe von 6,8 Millionen US-Dollar. Im Februar 1936 wurde die L'Atlantique schließlich zum Abbruch verkauft und kurz darauf bei Smith & Houston in Port Glasgow verschrottet.

Weblinks
 Zusammenfassung technischer Daten und Ablauf des Unglücks
 Die Geschichte der L'Atlantique (mit Fotos und Videos)

Passagierschiff (Frankreich)
Schiffsverlust durch Feuer
Schiffsverlust 1933
Dampfmaschinenschiff
Verkehrsunglück 1933
Chantiers de l'Atlantique
Schiff im Stil des Art déco
Schiffsbrand

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Hsu Jui-te (nascido em 10 de outubro de 1964) é um ex-ciclista taiwanês que competiu no ciclismo nos Jogos Olímpicos de Verão de 1988.

Ciclistas olímpicos de Taiwan
Ciclistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1988


text:
Аллея пионеров-героев — мемориальный комплекс в городе Саратове. Аллея расположена в сквере «Территория детства» у Центра детского творчества по адресу: проспект Строителей, дом 6/1.

История
12 июня 1968 года в Ленинском районе Саратова открылся Дворец пионеров, а рядом был установлен памятник юному герою в будёновке и шинели из песни «Орлёнок». В тот же день стала доступна для посещения и благоустроенная парковая территория, находящаяся перед детским учреждением. Центральным элементом парка стала Аллея пионеров-героев, состоявшая из шести плит с портретами юных героев. К началу 2000-х годов бывший Дворец пионеров, переименованный в 1996 году в Центр детского творчества, и парковая территория с мемориальным комплексом нуждались в масштабной реконструкции.

В 2012 году после проведённых работ парк вместе с Аллеей пионеров-героев снова открылся для посетителей. Плиты аллеи были отреставрированы, при этом одна из них к тому времени была утрачена.

В соответствии с постановлением Администрации муниципального образования «Город Саратов» от 11 января 2013 года № 45 «О присвоении наименований скверам в Ленинском районе» сквер перед зданием Центра детского творчества, где расположена Аллея пионеров-героев, получил наименование «Территория детства».

Описание
Аллея пионеров-героев в Саратове представляет собой мемориал из пяти плит с барельефными портретами пионеров-героев. Четыре плиты посвящены пионерам-героям, отличившимся в годы Великой Отечественной войны:
Вале Котику (партизан-разведчик, посмертно Герой Советского Союза), Лёне Голикову (партизан, посмертно Герой Советского Союза), Васе Коробко (подрывник и разведчик в тылу врага) и Володе Дубинину (партизан). Пятая плита посвящена Павлику Морозову, получившему известность в качестве борца против кулачества в лице своего отца — Трофима Морозова.

Примечания

Достопримечательности Саратова
Аллеи
Пионеры-герои
пионеры


text:
Hauteville-Lompnès je naselje in občina v jugovzhodnem francoskem departmaju Ain regije Rona-Alpe. Leta 2010 je naselje imelo 4.044 prebivalcev.

Geografija
Kraj se nahaja na visoki planoti v pokrajini Bugey, 64 km jugovzhodno od središča departmaja Bourga.

Administracija
Hauteville-Lompnès je sedež istoimenskega kantona, v katerega so poleg njegove vključene še občine Aranc, Corlier, Cormaranche-en-Bugey, Prémillieu in Thézillieu s 5.689 prebivalci.

Kanton je sestavni del okrožja Belley.

Zgodovina
Občina Hauteville-Lompnès je bila ustanovljena leta 1942 z združitvijo  dveh dotedaj samostojnih občin Hauteville in Lompnès. Leta 1964 je s priključitvijo še dveh sosednjih občin Lacoux in Longecombe postala s površino 50,34 km² največja v departmaju.

Zunanje povezave

Naselja departmaja Ain


text:
Zúric (en alemany Zürich, , pronunciat  en el dialecte local) és la ciutat més gran de Suïssa i la capital del cantó de Zúric. Està localitzada a la planura central de Suïssa, a l'extrem nord-oest del llac de Zúric i a prop de la serralada dels Alps. El municipi tenia una població de 436.332 habitants (dels quals un 32,2% eren estrangers) l'any 2021, mentre que la seva àrea metropolitana comptava amb aproximadament 1,4 milions d'habitants. Tant l'aeroport de Zúric com l'estació central són els més importants i més actius nuclis de transport del país.

Zúric és una important ciutat global i un dels centres financers més grans del món. És la seu de gran nombre d'institucions financeres i d'importants bancs. A més, la majoria dels centres d'investigació i desenvolupament estan concentrats a Zúric i la baixa taxa d'impostos atrau a les companyies a establir-hi la seva seu. Segons diversos estudis des de 2006 fins a 2008, Zúric va ser nomenada la ciutat amb millor qualitat de vida del món i la ciutat més rica d'Europa.

Història
L'origen del nom és la paraula celta Turus, tal com suggereix una inscripció en una tomba que data de l'ocupació romana del . El nom romà del poble va ser Turicum i en el dialecte local de l'alemany suís s'anomena Züri.

Orígens

Durant l'era de l'Imperi Romà, Turicum va ser fundada per les tropes romanes com un emplaçament estratègic de duanes i va servir de fort juntament amb el riu Limmat. Els primers assentaments se situen a l'actual "Lindenhof" i es creu que, durant l'etapa romana, Turicum va arribar als 300 habitants. Segons la llegenda, a Zúric van ser capturats i executats cap el 300 dC els sants patrons de les ciutats Fèlix i Règula, igual que el seu servent Exuperantus, tots ells procedents de la regió de Tebes. Poc abans de la retirada de l'Imperi l'any 401 dC, l'emperador Valentinià I manà construir un castell amb deu torres en el "Lindenhof" per tal de protegir les duanes dels pobles germànics que amenaçaven des del nord.

Al  es va construir un nou castell carolingi, amb el qual es van utilitzar pedres de l'anterior i destrossat castell romà. Cap al 853, Lluís el Germànic, net de Carlemany, va fundar el "Fraumünster" o convent de dones i 20 anys després es va aixecar la primera església d'aquest convent. No obstant això, s'han trobar restes d'una possible església del  en els terrenys de l'església St Peter. El 929 es recull per escrit la primera menció de Zúric com a ciutat. El 1045, el rei Enric III el Negre concedeix al convent (més concretament a la princesa abadessa) els drets de mercat, duana i moneda de la ciutat de Zúric, quedant la ciutat sota el monopoli eclesiàstic. La ciutat va esdevenir ciutat imperial l'any 1218, quan moren els ducs de Zähringen i queden sota el control de l'emperador Frederic II. Pocs anys després, la burgesia provoca una revolta que culmina amb la destrucció del Palatinat i la construcció del primer ajuntament en aquest mateix emplaçament. Cap al 1229 arriben a Zúric els dominicans, els quals construeixen l'església dels Predicadors.

Poder de l'Antiga Confederació Suïssa

El 1230 la ciutat es fortifica amb una muralla aixecada per la burgesia i que ocupa una àrea d'uns 0,38 km². La fortalesa es componia de dues muralles paral·leles de 7 m d'altura i uns 1250 m de longitud. Al llarg del  se succeeixen les fundacions dels convents franciscans i agustins. El 1291 mor el rei Rodolf I. És llavors quan es crea la Confederació Suïssa; el 1291, un any després, el duc Albert d'Habsburg tracta d'assetjar la ciutat sense èxit. El famós manuscrit il·lustrat conegut com el Còdex Manesse, ara a Heidelberg (descrit com el "manuscrit alemany més meravellosament il·luminat en segles"), va ser encarregat per la família Manesse de Zúric, copiat i il·lustrat a la ciutat en algun temps del període comprès entre 1304 i 1340. Document d'un treball i prestigi molt alts, va necessitar diversos anys per la seva detallada escriptura i pintures en miniatura.

El 7 de juny de 1336, el cavaller Rudolf Brun substitueix el consell de Zúric per la primera constitució gremial o carta juramentada del 16 de juliol. El mateix Brun es va autoproclamar alcalde vitalici i sota aquesta constitució es va mantenir l'organització política de Zúric fins al 1798. La nit del 23 de febrer del mateix any es va produir un assalt a la ciutat per part d'uns consellers expulsats, que amb ànim de venjança van provar d'assassinar el burgmestre Brun. L'1 de maig de 1350, Zúric passa a formar part de la Confederació Helvètica, en va ser el cinqué cantó. El 1360, el burgmestre Brun mor, segurament enverinat pels seus enemics. De 1386 a 1388 es va produir la Batalla de Sempach, en la qual els confederats es van enfrontar altra vegada amb els Habsburg. El 1474 va seguir la Guerra de Borgonya contra Berna, en la qual Carles I de Borgonya és derrotat. Els confederats van ser vençuts el 1515 a la Batalla de Marignano, al nord de Milà, el que significa la fi de l'expansió confederada.

Conflictes religiosos i Napoleó
A partir del  apareixen les polèmiques religioses. El 1523, Zúric se separa del Bisbat de Constança i, per tant, del catolicisme, provocant la retirada massiva d'imatges de sants a les esglésies. Això va portar a la secularització de la ciutat el 1524 i a l'haver de requisar tots els béns i riqueses de l'última princesa abadessa, Katharina von Zimmern. El 1685, la ciutat va a collir als protestants que fugien del rei gal Lluís XIV. El 1717 va acabar el poder dels cantons catòlics amb la derrota d'aquests enfront dels cantons protestants de Zúric i Berna. El 1780 es llança la primera edició del diari "Neue Zürcher Zeitung", que avui en dia encara existeix.

Napoleó va entrar sense oposició a Suïssa amb el seu Directori el 1798 i va elaborar una nova constitució de la República Helvètica, que va substituir a l'anterior del gremis. L'exèrcit austríac, sota el mandat de l'Arxiduc Carles, va derrotar l'exèrcit napoleònic en la primera batalla de Zúric. La segona seria la de la conquesta definitiva l'any 1799. Les històriques muralles medievals van ser destruïdes el 1811, i quatre anys més tard es va declarar la perpètua neutralitat de Suïssa. La població de Zúric va augmentar el 1893, passant de 28.000 a 121.000 habitants, en integrar-se una sèrie de municipis perifèrics de l'urbs. A principis del , Suïssa va ser testimoni d'una vaga general davant l'amenaça del bolxevisme, i a Zúric van arribar a produir-se víctimes mortals a causa de la intervenció militar. El 1934 es van unir, per votació popular, vuit comunitats més confrontants amb Zúric, passant aleshores de 200.000 a 300.000 habitants.

Geografia
El terme municipal de la ciutat de Zúric té una superfície de 91,88 km². La ciutat està situada on el riu Limmat conflueix en direcció nord-oest amb el llac de Zúric, a uns 30 km dels Alps. Zúric està envoltat de frondosos turons incloent-hi el Gubrist, Hönggerberg (541 m), Käferberg (571 m), Zürichberg (676 m), Adlisberg (701 m) i Oettlisberg a l'est; i el Uetliberg (part de la serralada Albis) a l'oest. El riu Sihl desemboca al Limmat al final de Platzspitz, que voreja el Museu Nacional Suís o Landesmuseum.

El centre geogràfic i històric de la ciutat és el Lindenhof, un petit turó natural situat junt al riu Limmat. Amb 392 m sobre el nivell del mar, el Limmat és el punt més baix del terme municipal, mentre que l'Uetliberg, amb 869 m sobre el nivell del mar, és el punt de major elevació. El seu cim es pot aconseguir amb facilitat, i des de la plataforma de la torre-mirador ofereix una espectacular panoràmica de la ciutat i el llac, així com una vista dels Alps.

Districtes

Els límits de la ciutat anteriors a 1893 eren pràcticament els mateixos que a la ciutat antiga o històrica. Es van produir dos expansions l'any 1893 i el 1934, quan Zúric es va fusionar amb altres municipis perifèrics que havien crescut constantment des del . Actualment, la ciutat està dividida en dotze districtes (anomenats Kreise en alemany), cadascun dels quals conté d'un a quatre barris diferents. Els districtes de la ciutat són:

 Districte 1: és conegut com a Altstadt i correspon al centre històric de la ciutat.
 Districte 2: es troba al costat del llac de Zúric i inclou els barris dEnge, Wollishofen i Leimbach.
 Districte 3: és conegut com a Wiedikon i es troba entre el riu Sihl i l'Uetliberg. Inclou els barris dAlt-Wiedikon, Sihlfeld i Friesenberg.
 Districte 4: és conegut com a Aussersihl i es troba entre el Sihl i les vies de tren de l'estació de Zúric.
 Districte 5: correspon a l'antiga zona industrial de la ciutat coneguda amb el nom de Industriequartier.
 Districte 6: aquest districte es troba a la part est de la ciutat i comprèn els barris de Oberstrass i Unterstrass.
 Districte 7: aquest districte es troba a la part est de la ciutat i comprèn els barris de Hottingen i Hirslanden.
 Districte 8: és conegut com a Riesbach i està situat a la part est del llac de Zúric.
 Districte 9: conté els barris de Altstetten i Albisrieden.
 Districte 10: comprèn els barris de Höngg i Wipkingen.
 Districte 11: comprèn els barris de Affoltern, Oerlikon i Seebach.
 Districte 12: és conegut com a Schwamendingen i està situat al nord-est de Zúric.

Clima
El clima de Zúric és temperat. Situat a la zona de transició entre el clima atlàntic i el continental, està sota la influència de les depressions procedents de l'oceà Atlàntic, que porten precipitacions i temperatures més càlides de l'habitual en la latitud en què està situada la ciutat (47°N), i dels vents freds del nord-est (coneguts a Suïssa com Bise) procedents d'Europa Oriental. La temperatura mitjana anual (mesurada des de l'estació meteorològica de Zürichberg a 556 msnm) és de 8,5 °C. A l'estiu es poden arribar temperatures de fins a 35 °C i a l'hivern mínimes de -10 °C.

Demografia

Hi ha aproximadament 380.000 persones vivint a Zúric (segons estadístiques de l'any 2010), convertint-la en la ciutat més poblada de Suïssa. Dels habitants empadronats, un 30,6% (115.379 persones) no tenen la nacionalitat suïssa. D'aquest grup, els ciutadans alemanys constitueixen el grup més nombrós amb un 22%, seguits de la nacionalitat italiana. L'àrea metropolitana de la ciutat de Zúric (incloent-hi les ciutats de Winterthur, Baden, Brugg, Schaffhausen, Frauenfeld, Uster/Wetzikon, Rapperswil-Jona i Zug) té una població d'uns 1,68 milions d'habitants.

Llengua
L'idioma oficial utilitzat pel govern i en la major part de les publicacions és l'alemany, mentre que el dialecte més comunament parlat a Zúric és el Zürichdeutsch i el dialecte local l'alemany suís. L'any 2000 l'alemany era la llengua materna del 77,7% de la població, seguit per l'albanès (5,8%) i l'italià (4,7%).

Religió
Pel que fa a la religió, des de la reforma de Huldrych Zwingli, Zúric s'ha mantingut com a centre i baluard del Protestantisme a Suïssa. No obstant això, al  els catòlics s'han convertit en el major grup religiós de la ciutat (a causa de la immigració), amb un 33,9%, els evangèlics reformats (protestants) representen el 30,3% mentre que cada vegada més habitants de Zúric es declaren sense confessió (un 16,8% l'any 2000).

Societat
El nivell d'atur a Zúric era del 2,6% (agost de 2007). Al voltant d'un 4% de la població (15.500 persones) viuen directe o indirectament del subsidi de l'estat (abril de 2005).

Govern

Consell de la Ciutat
El Consell de la Ciutat (Stadtrat) constitueix el poder executiu de la ciutat de Zúric i participa com un òrgan de l'autoritat. Està compost de 9 consellers i cada un presideix un departament. El president del departament executiu actua com a alcalde. L'actual presidenta de la ciutat és Corine Mauch. Les tasques del departament, les mesures de coordinació i la implantació de lleis són decretades pel Parlament de la ciutat i són portades a terme pel Consell de la Ciutat. L'elecció del consell de la ciutat per votants registrats se celebra cada quatre anys.

Parlament de la Ciutat
El Parlament de la Ciutat (Gemeinderat) ostenta el poder legislatiu. Està compost de 125 membres, amb eleccions cada quatre anys. El Parlament de la ciutat decreta reglaments i ordenances que són executades pel Consell de la ciutat i l'administració. A diferència dels membres del Consell de la ciutat, els membres del Parlament de la ciutat no són polítics per professió, però se'ls paguen honoraris basats en la seva assistència. Qualsevol resident a Zúric que tingui dret a votar pot ser elegit com a membre del Parlament de la ciutat.

Economia

Des de la fi del , Zúric és el centre financer i motor econòmic de Suïssa. Malgrat això, antigament la indústria mecànica era la base de l'economia de Zúric. Avui en dia, és la seu de nombrosos bancs i companyies d'assegurances i és un centre empresarial de companyies d'alta tecnologia. Una quarantena de les cent empreses més importants de Suïssa tenen la seva seu a Zúric, especialment bancs, com Credit Suisse, Swiss Re, Zurich Financial Services i UBS. La borsa suïssa, el SWX Swiss Exchange, també té la seu a la ciutat.

Zúric és una de les ciutats amb millor qualitat de vida del món, després d'un estudi realitzat per l'empresa de consultoria en recursos humans Mercer que ha mantingut durant anys la ciutat de Zúric en primera posició del rànquing mundial. En particular, Zúric va rebre altes puntuacions pel treball, l'habitatge, l'oci, l'educació i la seguretat. Altres ciutats de Suïssa, Berna i Ginebra, també van ser llistades entre les deu primeres posicions del rànquing mundial. A més, és la tercera ciutat més cara d'Europa i la segona ciutat més cara de Suïssa després de Ginebra.

L'èxit de l'àrea econòmica de Zúric com una de les més importants del món es deu a diferents raons: la baixa taxa d'imposició i la possibilitat que companyies estrangeres i individus privats puguin optimitzar els seus impostos mitjançant acords personalitzats amb les autoritats són una de les causes directes més notables. Aquesta pràctica provoca conflictes amb els veïns de Suïssa a Europa, que no veuen gaire bé aquesta estratègia per atreure grans corporacions i grans centres d'investigació.

Transport

El transport públic és molt popular a Zúric i els seus habitants utilitzen el transport públic en grans nombres. Aproximadament un 70% dels visitants de la ciutat utilitzen el tramvia o l'autobús i gairebé la meitat dels desplaçaments dins el municipi es duen a terme en transport públic. Dins de la ciutat de Zúric i el cantó de Zúric, la xarxa de transport públic Zürcher Verkehrsverbund (ZVV) té una densitat de trànsit de les més altes del món. Existeixen tres mitjans de transport massiu: S-Bahn (trens de rodalia), tramvies i autobusos (tant en dièsel com elèctrics, també anomenats troleibús). A més, la xarxa de transport públic, inclou els transbordadors en el llac i el riu, els funiculars i el Luftseilbahn Adliswil-Felsenegg, un telefèric entre Adliswil i Felsenegg.

Per la qualitat, comoditat i poca extensió de Suïssa, el tren és el mitjà de transport preferit pels suïssos. L'Estació Central de Zúric de la SBB-CFF-FFS, també coneguda localment com a Hauptbahnhof, és l'estació de ferrocarril més gran de Suïssa i l'epicentre del transport ferroviari de la ciutat. L'edifici es troba localitzat al Districte 1 o Altstadt, poc abans de la confluència del riu Sihl amb el Limmat, davant del Museu Nacional de Suïssa. L'estació ofereix serveis d'alta velocitat com l'InterCityExpress alemany i el TGV francès. També existeixen connexions diàries cap a i des de Roma, Venècia, Barcelona, Viena i Budapest. Altres estacions importants dins de l'àrea de la ciutat de Zúric són Oerlikon, Stadelhofen, Hardbrücke, Tiefenbrunnen, Enge, Wiedikon i Altstetten.

L'aeroport de Zúric està localitzat a 10 km al nord-est de la ciutat, dins el municipi de Kloten. L'aeroport té estació de tren pròpia, la qual és soterrada. Està directament connectat amb Zúric i la majoria de principals ciutats suïsses. Hi ha també un petit aeròdrom a Dübendorf.

Les carreteres i la seva designació segueixen el sistema europeu (E, A i B). L'autopista A1 voreja Zúric des de Ginebra i Berna cap a Winterthur i Sankt Gallen. La A3 fa el mateix amb la part sud-oriental del llac de Zúric des de Lucerne (via A4), Coira i Sargans. La A136 connecta Zúric amb Innsbruck i la E17 nord amb Munic, mentre que la E17 sud enllaça Zúric amb Basilea. La A51 és l'autopista que uneix Zúric amb el seu aeroport. Des de Basilea, es tarda al voltant d'una hora i, des de Munic, al voltant de tres hores.

Educació

Una altra raó de l'èxit econòmic de Zúric és l'extens camp educacional i d'investigació de la ciutat. L'Escola Politècnica Federal de Zúric lidera aquest aspecte al costat de la Universitat de Zúric. Els edificis principals de les dues universitats es troben just al cim de la ciutat vella, anomenada "Zúric Acròpoli". Els dos centres gaudeixen d'una gran reputació internacional i varen ser inclosos entre les cinquanta universitats de l'any 2007.

 L'Escola Politècnica Federal de Zúric o ETH Zürich va ser fundada l'any 1855 i és una universitat pública controlada per l'estat, pionera en investigacions a Europa i a tot el món. Prestigiosos científics han passat per les seves aules i laboratoris, en total 21 premis Nobel en els seus més de 150 anys d'existència, destacant especialment Albert Einstein. A la part francoparlant de Suïssa s'hi troba la seva universitat germana, l'Escola Politècnica Federal de Lausana.
 La Universitat de Zúric és la universitat més gran de Suïssa i és gestionada pel cantó de Zúric. Va ser fundada l'any 1833, encara que el seu origen data de l'any 1525, en plena reforma protestant portada a terme per Huldrych Zwingli, que va crear el col·legi de teologia. La reputació internacional del centre es basa fonamentalment en la investigació pionera de diferents matèries i, en concret, en biologia molecular, investigació sobre el cervell i antropologia, a més de per la tasca de l'Hospital Veterinari. Destaca també la Facultat de Ciències Econòmiques que es troba entre les deu primeres a nivell europeu i és la primera de l'àrea germanoparlant.

Ciutadans il·lustres
Persones que han nascut o han mort a Zúric:
 Conrad Gessner (1516–1565), naturalista, nascut i mort a Zúric
 Johann Gaspar Bachofen (1697-1755), compositor musical suís
 Johann Heinrich Pestalozzi (1746–1827), reformista educatiu, nascut a Zúric
 Gottfried Keller (1819–1890), poeta, nascut i mort a Zúric
 Johanna Spyri (1827–1901), autora de Heidi, morta a Zúric
 Gran Duquessa Maria Alexandrovna de Rússia (1853-1920), Duquessa d'Edinburgh, morta a Zúric
 Carl Jung (1875–1961), psiquiatre, mort a Zúric
 Wilhelm Filchner (1877–1957), explorador, mort a Zúric
 Rudolf Ganz (1877-1972), compositor i pianista
 James Joyce (1882–1941), escriptor irlandès, mort a Zúric
 Otto Klemperer (1885–1973), director d'orquestra alemany, mort a Zúric
 Wolfgang Pauli (1900–1958), físic, mort a Zúric
 Felix Bloch (1905–1983), físic, mort a Zúric
 Elias Canetti (1905–1994), escriptor, mort a Zúric
 Max Frisch (1911–1991), escriptor, nascut i mort a Zúric
 Hugo Koblet (1925–1964), ciclista professional, nascut a Zúric
 Amanullah Khan (1929–1960), rei afganès reformista, mort a Zúric
 Andreas Vollenweider (n. 1953), músic, compositor i cantant música new-age nascut a Zúric
 Diego Benaglio (n. 1983), futbolista, nascut a Zúric

Residents famosos:
 Mileva Maric, matemàtica sèrbia i la primera dona d'Albert Einstein
 Albert Einstein (1896–1900, 1909–1911, 1912–1914)
 James Joyce (1915–1919)
 Vladímir Lenin (1917)
 Thomas Mann (1933–1942)
 Kurt Tucholsky (1932–1933)
 Tina Turner
 Tristan Tzara (1896–1963)
 Richard Wagner (1849–1861)
 Jonas Kaufmann

Referències

Enllaços externs

 Stadt Zürich
 Zürich Tourism
 Casa Nostra de Zúric

Zúric


text:
Noelia Bail García (Viladecans, Cataluña, 1978), más conocida como Noe Bail, es una política española, líder de Podemos Cataluña durante los años 2018 y 2019.

Biografía

Licenciada en Derecho y Ciencias Políticas por la Universidad Pompeu Fabra y máster en Políticas de Igualdad de Género, ocupó la Secretaría de Feminismo y Coordinación Interna de Podemos cuando Albano Dante Fachín era secretario general.

Desde el 11 de abril de 2018 es miembro del Consejo Ciudadano de Podemos Cataluña, órgano de dirección del partido.

El 24 de septiembre de 2018 fue elegida nueva secretaria general de Podemos Cataluña, después de que Xavier Domènech renunciara a todos sus cargos.

Cuando Albano Dante Fachín, Àngels Martínez i Marta Sibina crearon Som alternativa, le propusieron unirse, pero ella optó por quedarse en Podemos.

Crítica con Pablo Iglesias, Bail se opuso a que Xavier Domènech optara a dirigir Podemos en abril de 2018, cuando ya era líder de Catalunya en Comú. Además reivindica que Podemos se sustente en base al territorio y prefiere una coalición.

Referencias

Políticas de España
Podemos
Universidad Pompeu Fabra
Políticos de España del siglo XXI
Españolas del siglo XXI


text:
El Dynamos FC fue un equipo de fútbol de Sudáfrica que jugó en la Liga Premier de Sudáfrica, la primera categoría de fútbol del país.

Historia
Fue fundado en el año 1996 en la ciudad de Giyani como uno de los equipos fundadores de la Primera División de Sudáfrica, de la cual salió campeón en la temporada 1997/98 y logró el ascenso a la Liga Premier de Sudáfrica.

Su estancia en la primera división nacional fue corta y descendió ese mismo año al terminar penúltimo entre 18 equipos. Pasarían tres temporadas para que el club volviera a ser campeón de la segunda división y así regresar a la Liga Premier de Sudáfrica, donde en esta ocasión estaría en la primera división nacional por cuatro temporadas, destacando la temporada 2002/03 en la que terminó en séptimo lugar.

El club permanecería en la primera división hasta que en 2006 le venden su plaza en la liga al AmaZulu FC, permaneciendo las siguientes siete temporadas en la Primera División de Sudáfrica hasta que desciende en la temporada 2012/13 luego de terminar en último lugar entre 16 equipos y desaparece.

Palmarés
 Primera División de Sudáfrica: 2
 1997/98, 2001/02

Jugadores

Equipo 2012/13

Referencias

Enlaces externos
 soccerway.com
 transfermarkt.com
 Premier Soccer League
 NFD Club Info

Equipos de fútbol desaparecidos de Sudáfrica
Equipos de fútbol fundados en 1996
Equipos de fútbol desaparecidos en 2013
Sudáfrica en 1996
Sudáfrica en 2013


text:
Belgodère est une commune française située dans la circonscription départementale de la Haute-Corse et le territoire de la collectivité de Corse. Elle appartient à l'ancienne piève de Tuani, en Balagne.

Géographie

Localisation

La commune de Belgodère se situe à l'extrémité orientale de la Balagne, dans l'ancienne pieve de Tuani, dans l'ancienne province génoise de Balagna. Le sud-est de son territoire est limitrophe du parc naturel régional de Corse.

Communes limitrophes

Géologie et relief

Géologie
Belgodère se trouve dans la Corse occidentale ancienne, dite encore « Corse cristalline », constituée pour l'essentiel de roches granitiques, et séparée de la Corse orientale où dominent les schistes, par une dépression centrale, un sillon étroit constitué pour l'essentiel de terrains sédimentaires secondaires et tertiaires qui coupe l'île du nord-ouest au sud-est, depuis l'Ostriconi jusqu'au Solenzara. La commune se situe à l'ouest et en partie en limite de cette ligne où s'élèvent les plus hauts sommets de l'île.

Dans cette région cristalline, vers Belgodère, Occhiatana et Vallica, on trouve des gneiss et des micaschistes normaux à l'état de lambeaux.
Des gabbros sont signalés entre Belgodère, Vallica et au-delà.

Son sol recèle par endroits du sulfure de plomb argentifère, sulfure de cuivre et du mispickel ou fer arsenical, à Lozari.

Relief
Son territoire est une langue de terre partant d'une haute ligne de crête, celle délimitant sur près de  le parc naturel régional de Corse au sud, fuyant vers la mer au nord en longeant le flanc occidental d'un petit chaînon montagneux s'épaulant sur la chaîne principale ceinturant la Balagne au Pinzu Sordu (), sommet « à cheval » sur Pioggiola et Olmi-Cappella. Il est compris entre celui de Occhiatana de l'ouest jusqu'au sud, et ceux des grandes communes de Palasca à l'est et d'Olmi-Cappella au sud-est. Avec cette dernière ses limites sont très courtes, marquées par le ruisseau de Cava juste au sud des ruines de la chapelle San Antonio à  d'altitude.

Façade maritime

Au nord, comme ses deux voisines Occhiatana et Palasca, la commune possède une façade maritime. Belgodère partage la grande plage de sable de Losari (la deuxième en dimensions après celle de Calvi) avec Palasca, leurs limites divisant territorialement le V.V.F. de Losari.

Si la partie orientale de la plage est fréquentée par les résidents de l'ex V.V.F., la partie occidentale est accessible à tous. Elle est dominée par une tour génoise ruinée. S'y trouve l'embouchure du Regino. Une passerelle a été construite pour enjamber le fleuve. Des ganivelles ont été mises en place par le Conservatoire du littoral propriétaire des lieux, afin de protéger les dunes bordant la plage de Lozari.

Hydrographie

Le fiume di Regino (ou ruisseau de Pacciani) est le principal cours d'eau communal. Il prend sa source à Feliceto sous le San Parteo () et a son embouchure à l'ouest de la plage de Losari, sous la tour de Lozari.

Durant sa traversée du territoire communal, il reçoit les eaux de deux de ses affluents :
 ruisseau de San Clemente (autres toponymes : ruisseau de Catarelle, torrent de Luccioli, ruisseau de Tenda, ruisseau de Colombaia), lui-même alimenté sur la commune par les ruisseaux de Chievasa, de Pinzu Corbo et de Vignola (ou ruisseau de Convento) ;
 ruisseau d'Erbaiola.

Climat et végétation

Voies de communication et transports

Accès routiers
Le village de Belgodère est traversé par la RT 301 (ex-RN 197), une route sinueuse dans cette partie montagneuse avec le col de San Colombano ( - Palasca), que tous les véhicules devaient emprunter pour relier la Balagne au centre de l'île et vice-versa. Depuis la création de la voie rapide dite La Balanina (route territoriale 30 ex-RN 197), le trafic routier a été détourné, Belgodère est devenu en retrait du gros de la circulation. Il reste néanmoins sur le circuit touristique des « villages balcons » de la Balagne, puisque la route D 71 dite encore « route corniche », prend naissance au cœur du village pour se terminer  plus loin à Lumio après la traversée de dix autres villages.

Transports
Une voie des Chemins de fer de la Corse traverse la commune qui est desservie par deux points d'arrêt, en contrebas et éloignés du village. La gare de Belgodère se situe curieusement sur la commune d'Occhiatana, alors que Belgodère possède une autre gare (gare du PK 79 + 800 nommé San Gavino). Les bâtiments de l'ancienne gare désaffectée sont encore intacts.

Le village de Belgodère est distant de  du port de commerce de L'Île-Rousse. L'aéroport le plus proche est l'aéroport de Calvi-Sainte-Catherine, à .

Urbanisme

Typologie
Belgodère est une commune rurale, car elle fait partie des communes peu ou très peu denses, au sens de la grille communale de densité de l'Insee.

Par ailleurs la commune fait partie de l'aire d'attraction de L'Île-Rousse, dont elle est une commune de la couronne. Cette aire, qui regroupe , est catégorisée dans les aires de moins de .

La commune, bordée par la mer Méditerranée, est également une commune littorale au sens de la loi du , dite loi littoral. Des dispositions spécifiques d'urbanisme s'y appliquent dès lors afin de préserver les espaces naturels, les sites, les paysages et l'équilibre écologique du littoral, comme par exemple le principe d'inconstructibilité, en dehors des espaces urbanisés, sur la bande littorale des , ou plus si le plan local d'urbanisme le prévoit.

Occupation des sols

L'occupation des sols de la commune, telle qu'elle ressort de la base de données européenne d'occupation biophysique des sols Corine Land Cover (CLC), est marquée par l'importance des forêts et milieux semi-naturels (54,3 % en 2018), une proportion sensiblement équivalente à celle de 1990 (52,8 %). La répartition détaillée en 2018 est la suivante :
milieux à végétation arbustive et/ou herbacée (42,8 %), zones agricoles hétérogènes (32,3 %), espaces ouverts, sans ou avec peu de végétation (11,5 %), prairies (7,2 %), espaces verts artificialisés, non agricoles (3,8 %), zones urbanisées (2,4 %), eaux maritimes (0,2 %).

L'IGN met par ailleurs à disposition un outil en ligne permettant de comparer l'évolution dans le temps de l'occupation des sols de la commune (ou de territoires à des échelles différentes). Plusieurs époques sont accessibles sous forme de cartes ou photos aériennes : la carte de Cassini (), la carte d'état-major (1820-1866) et la période actuelle (1950 à aujourd'hui).

Urbanisation

Belgodère village
Le village de Belgodère est un balcon sur la vallée du Regino, du nom du petit fleuve côtier fiume di Regino qui l'arrose et qui a son embouchure au pied de la tour de Losari. Sur son cours un barrage de retenue d'eau, le lac de Codole que se partagent les communes de Feliceto, Santa-Reparata-di-Balagna et Speloncato, a été dressé pour satisfaire en eau les besoins des agglomérations en période estivale.

Losari
Losari ou Lozari (en corse L'Òsari) le hameau le plus important de Belgodère. Situé en arrière d'une remarquable plage de sable, la plage de Losari, il est en train de se développer rapidement, tout comme la partie orientale de la plage qui appartient à Palasca. De nombreuses constructions, destinées essentiellement à la location saisonnière, y ont vu le jour, venant s'ajouter au V.V.F. existant depuis plusieurs décennies et devenu récemment un club de vacances de la société Belambra Clubs.

Toponymie
Le nom corse de la commune est  . Ses habitants sont les Barguderacci.

Le nom de Belgodère (traduire par « beau plaisir ») aurait été donné par le marquis de Massa qui, en 1268, trouvant la position stratégique et la vue belle, y fit construite sa demeure fortifiée, le castrum de Belgodère.

Histoire

Néolithique
Des trouvailles heureuses de quelques outils (pointes de flèches et des haches polies) rencontrés à la surface du sol témoignent de l'occupation du site au Néolithique. Ainsi, M. Marchesi a signalé dans le Journal du Moniteur des inventions ( année) la découverte d'une hache en péridotite (collection de Graziani) et d'une autre en schiste amphibolique (collection de la Sorbonne) toutes deux trouvées à Belgodère.
Des pointes de flèches en porphyre pétrosiliceux de la Corse ont également été trouvées à Belgodère.

Moyen Âge
Des vestiges d'anciens monuments et de fortifications témoignent encore du passé médiéval de Belgodère.
Ce nom de Belgodère (traduit par beau plaisir) aurait été donné par le marquis de Massa. En 1268 ce puissant seigneur féodal trouvant la position stratégique et la vue belle, (il pouvait voir jusqu'à la mer d'où venaient les assaillants barbaresques), la fit fortifier et aménager pour s'y installer à demeure.

Temps modernes
Au début du , existait la pieve de Toani. Belgodère faisait partie des lieux habités de la pieve qui vers 1520, étaient : li Quercioli, Belgoder, Ochiatana, le Ville, la Costa, le Cavalleragie, Speluncato.

En 1630, le Prieur A. P. Malaspina, qui exerçait ses droits seigneuriaux avec trop de rigueur, fut massacré par la population.

Au début du , selon le rapport de l'abbé Accinielli, la pieve de Tuani regroupait les communautés de Belgodère , Occhiatana , Costa , Speloncato  et Ville .

1768 : après la cession de la Corse à la France, l'île passe sous administration militaire française. Tuani prendra le nom de pieve de Paraso. En 1790, le Paraso devient le canton de Belgodère.

Époque contemporaine
 1942 - Le 12 novembre, des troupes italiennes soit  hommes, débarquées la veille à Bastia, arrivent pour partie en Balagne et l'occupent. Sur la ligne de crête séparant les vallées de Palasca et du Regino, à un point hautement stratégique puisque dominant villages, vallées et surtout l'axe d'accès principal à la Balagne passant par le col de San Colombano, ils construisent des ouvrages défensifs : blockhaus, fortins, tourelle pour mitrailleuse et postes de tir, reliés par des souterrains avec salles de repli. Ils en partiront moins d'un an plus tard.

Après la libération de la Corse en octobre 1943, les Américains placeront au-dessus du village, à quelques centaines de mètres des fortifications, une plaque commémorant la défaite des troupes ennemies.
 1954 - le canton de Belgodère était constitué avec les communes de Belgodère, Costa, Novella, Occhiatana, Palasca et Ville-di-Paraso. Belgodère comptait 530 habitants.
 1971-1973 - le nouveau canton de Belgodère est créé avec la fusion imposée des anciens cantons de Muro, Belgodere et Olmi-Cappella.

Politique et administration

Tendances politiques et résultats

Liste des maires

Population et société

Démographie

Enseignement

Santé

Manifestations culturelles et festivités
 La fête patronale est le 17 janvier, Sant' Antone abbate.
 Le  de septembre a lieu la fête communale.
 Contami (Festa Zitellina) - Depuis 2009, pendant les vacances de Pâques, a lieu à Belgodère le festival Contami, un festival axé sur la tradition orale  et le lien entre les anciens et les enfants (spectacles, ateliers, veillées et échanges pluri-culturels).

Sports

Randonnées
 Le sentier de randonnée Belgodère - Olmi-Cappella. Long d'une dizaine de kilomètres, il fait découvrir le site historique de l'Escita (Olmi-Cappella), les ruines de l'église Sant'Antonio à Belgodère et un four datant du , en franchissant Bocca a a Leccia (). Il faut compter près de 3 heures pour « descendre » d'Olmi-Cappella à Belgodère et rajouter près d'une heure dans le sens inverse. Son balisage est en bleu.

Économie

Tourisme
 La plage de Losari occupée dans sa partie orientale par les estivants du V.V.F. de Losari.
 Le club de vacances Belambra ex-V.V.F. de Losari.
 Le camping de Belgodère

Culture locale et patrimoine

Lieux et monuments

Jardin public du château Malaspina
Le château Malaspina se situe à flanc de la colline dite A Costa, construit en 1892 par la famille Malaspina.
Le jardin public du château Malaspina au lieu-dit Ajola, date de la fin . Il comprend verger, terrasse en terre-plein, chapelle en marbre blanc de Carrare, conciergerie et édifice agricole. Il a fait l'objet en 1996 d'une enquête préalable et a été repris au pré-inventaire des jardins remarquables (ministère de la Culture, direction de l'architecture et du patrimoine, et Ministère de l'écologie et du développement durable).

Vestiges de la tour E Teghje
Les vestiges de la tour de guet médiévale E Teghje du  dominent le village.

Une statue du Sacré Cœur de Jésus y est dressée depuis l'été 1991.

Tour de Losari
Cette tour génoise ruinée, construite dans le dernier quart du  par Angelo Aijcardo est édifiée sur un promontoire à  au-dessus de la mer, elle  est alignée sur le littoral avec les tours de Pianosa (Occhiatana) et de Saleccia (Monticello) toutes deux également ruinées, et servait au guet contre les invasions barbaresques. Elle domine la grande plage de sable de Losari.

En partie restaurée au cours de l'hiver 2015-2016.

Église San Tumasgiu
 L'église paroissiale Saint Thomas (San Tumasgiu) des années 1560 et 1792, a été édifiée à l'emplacement d'une première église fondée en 1269 par Andrea Malaspina. Les peintures sont de Giuseppe Marchesi (1823-1893). Elle a été restaurée dans la seconde moitié du , et son clocher déplacé en 1913. Architecture baroque à coupoles. Elle a été inscrite par arrêté du 15 janvier 1987 Monument historique.

L'église Saint-Thomas renferme un lot important d'œuvres classées, toutes propriété de la commune. Ce sont :
 4 tableaux (peinture sur toile) "Le repos de la Sainte Famille"  - date de protection 1989/10/23 ; "La Vierge, saint Paul et saint Pierre"  - date de protection 1969/09/09 ; "Le songe de saint Joseph" don du cardinal Fesch  - date de protection 1969/09/09 ; "La donation du Rosaire",  - date de protection 1990/06/26 ; "Le Couronnement de la Vierge avec saint Jean-Baptiste"  - date de protection 1990/06/26 ;
 2 tableaux (panneaux bois peints) "Vierge à l'Enfant entre deux apôtres avec les membres de confréries en donateurs", "La Cène" fin  - date de protection 1958/03/27 ;
 Une statue (sculpture bois) "Christ en Croix"  - date de protection 1988/12/30 ;
 Une statue en marbre "Saint Antoine"  - date de protection 1960/04/29 ;
 Un groupe (marbre sculpté) "Vierge de l'Assomption entourée d'angelots"  - date de protection 1960/04/29 ;
 Le retable du maître-autel (bois sculpté peint) avec les statues "La Vierge en gloire", "L'Assomption", "La Vierge des sept douleurs", "Anges danseurs", "Anges musiciens", 2 tableaux (panneaux peints) : "Un Anachorète défaillant soutenu par un ange", "Un Moine aux mains croisées repliées sur la poitrine".

Chapelle de confrérie San Ghjuvan
La chapelle San Giovanni (Saint-Jean) de l'ancienne Confrérie du Saint-Sacrement date du . Elle recèle les œuvres classées ci-dessous, toutes propriété de la commune :
 un retable (bois sculpté) dont la provenance pourrait être l'ancien couvent des servites de Belgodère, daté fin  - date de protection 1978/02/20 ;
 2 tableaux (peinture sur toile) La Vierge remettant son habit à un religieux servite et La Trinité avec saint Michel et saint Pierre, tous deux du  - date de protection 1969/09/09.

Chapelle Notre-Dame de Lozari

La chapelle Notre-Dame-de-Lozari se situe proche de la jonction de la route nationale 197 avec celle menant à la plage de Lozari, au nord-est de laquelle se trouve la tour génoise ruinée. Laissée très longtemps à l'abandon, la petite chapelle a été restaurée en 2013. Le 17 février 2015, un article de Corse-Matin indique qu'elle vient de récupérer sa cloche.

Autres patrimoines religieux
 La chapelle San Roccu (Saint-Roch)
 La chapelle en marbre du château de La Costa,
 Les ruines de l'ancien couvent des Servites et de l'église de la Madone des Grâces
 L'oratoire de la Madunuccia
 Les ruines de la chapelle romane Saint-Antoine

Personnages célèbres

Voir aussi

Articles connexes
 Pieve de Tuani
 Liste des communes de la Haute-Corse
 Gare de Belgodère
 Vallée du Regino

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Commune en Haute-Corse
Chef-lieu de canton en Corse


text:
Ernst Jaberg, né le  à Golaten (originaire de Radelfingen) et mort le  à Berne, est une personnalité du monde des affaires et de la politique suisse, membre de l'Union démocratique du centre (UDC).

Biographie
Ernst Jaberg naît le  à Golaten, dans le Seeland bernois. Il est originaire de la commune voisine de Golaten. Il est le fils de l'agriculteur Ernst Jaberg et de Marie Hurni.

Après des études de droit à Berne et Neuchâtel, il obtient son brevet d'avocat en 1944. La même année, il devient greffier au tribunal de Berthoud, puis, en 1946, à celui d'Aarberg. En 1950, il obtient son doctorat à l'Université de Berne.

Il est nommé président du tribunal et préfet de Cerlier en 1950. En 1956, il devient juge cantonal du canton de Berne, poste qu'il occupe pendant dix ans.

Il est marié à Katharina Trachsel, institutrice et veuve d'un premier mariage.

Parcours politique
En 1966, il est nommé secrétaire du Parti des paysans, artisans et indépendants du district d'Aarberg, fonction qu'il exerce pendant dix ans.

La même année, il est élu au Conseil-exécutif du canton de Berne. Il s'occupe du Département de la justice et des affaires communales et préside le Conseil-exécutif en 1973-1974.

Lors de ses mandats, il s'occupe notamment de la modernisation de l'administration judiciaire et de l'introduction du suffrage féminin dans le canton de Berne en 1968 et préside la délégation du Conseil-exécutif pour les affaires jurassiennes. Il joue un rôle majeur dans la création de la République et canton du Jura entre 1970 et 1978.

En 1979, il perd son poste de conseiller-exécutif au profit de Peter Schmid.

Autres mandats
Il est notamment membre du conseil d'administration de la sucrerie d'Aarberg, président des Chemins de fer de la Wengernalp et de la Jungfrau et président de la Banque cantonale bernoise (1979-1987).

Il est membre de la société estudiantine Freistudentenschaft (membre d'honneur en 1979).

Il est aussi membre du conseil d'administration de la manufacture horlogère Rolex (?-1993).

Notes et références

Liens externes

Naissance en décembre 1917
Naissance dans le canton de Berne
Décès en juillet 1998
Décès à Berne
Personnalité suisse du XXe siècle
Chef d'entreprise suisse
Conseiller exécutif du canton de Berne
Personnalité de l'Union démocratique du centre
Décès à 80 ans
Question jurassienne


text:
Anomonyx uruguayensis is een keversoort uit de familie bladsprietkevers (Scarabaeidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1921 door Moser als Anomalonyx uruguayensis.

Bladsprietkevers


text:
Факундо Адриан Эрпен Бариффо (; родился 19 мая 1983 года, Гуалегуайчу, Аргентина) — аргентинский футболист, защитник клуба «Институто».

Клубная карьера

Эрпен начал карьеру на родине, выступая за клубы «Хувентуд Унида Университарио» и «Тальерес». 26 октября 2002 года в матче против «Нуэва Чикаго» он дебютировал в аргентинской Примере. 22 февраля 2004 в поединке против «Олимпо» Факундо забил свой первый гол за «Тальерес».

Летом 2005 года Эрпен перешёл в американский «Ди Си Юнайтед». 28 августа в матче против «Нью-Инглэнд Революшн» он дебютировал в MLS. 11 сентября в поединке против «Далласа» Факундо забил свой первый гол за столичную команду. В составе клуба он дважды подряд выиграл Supporters' Shield.

29 июня 2007 года Эрпен был обменян в «Колорадо Рэпидз» на Грега Ванни. 23 июля в матче против «Спортинг Канзас-Сити» он забил свой первый гол за новую команду. В 2009 году Факундо присоединился к клубу USL-1 «Майами», за который сыграл всего пять матчей.

Летом того же года на правах свободного агента он подписал контракт с «Институто». 25 августа в матче против «Сан-Мартин Тукуман» Эрпен дебютировал за новую команду. 13 августа 2011 года в поединке против «Уракана» Факундо забил свой первый гол за «Институто». На родине Эрпен провёл два с половиной годы, после чего принял предложение мексиканского «Атласа». 8 января 2012 года в матче против «Пуэблы» он дебютировал в мексиканской Примере. 21 октября в поединке против «Сан-Луиса» Факундо забил свой первый гол за «Атлас». В 2013 году Эрпен помог команде выйти в финал Кубка Мексики.

В начале 2015 года Факундо перешёл в «Пуэблу». 11 января в поединке против «Тихуаны» он дебютировал за новый клуб. 21 февраля в матче против «Монаркас Морелия» Эрпен забил свой первый гол за «Пуэблу». Летом того же года Факундо на правах аренды присоединился к «Монаркас Морелия». 26 июля в матче против «Крус Асуль» он дебютировал за новый клуб. 27 сентября в поединке против «Монтеррея» Эрпен забил свой первый гол за «Монаркас Морелия». Летом 2017 года он вернулся в «Атлас».

В начале 2018 года Эрпен перешёл в «Лобос БУАП» на правах аренды. 8 января в матче против «Сантос Лагуна» он дебютировал за новую команду.

Достижения
Командные

 «Ди Си Юнайтед»
 Обладатель Supporters' Shield — 2006, 2007

Примечания

Ссылки

 Профиль на сайте BDFA.com.ar

Футболисты Аргентины
Игроки ФК «Тальерес» Кордова
Игроки ФК «Ди Си Юнайтед»
Игроки ФК «Колорадо Рэпидз»
Игроки ФК «Форт-Лодердейл Страйкерс» (2006—2016)
Игроки ФК «Институто»
Игроки ФК «Атлас»
Игроки ФК «Пуэбла»
Игроки ФК «Атлетико Морелия»
Игроки ФК «Лобос БУАП»
Игроки ФК «Сан-Мартин» Сан-Хуан


text:
Shaun Francis (* 20. Oktober 1986 in Mandeville) ist ein jamaikanischer Fußballspieler, der meist als Abwehrspieler eingesetzt wird. Er steht derzeit bei den San José Earthquakes unter Vertrag.

Karriere

Jugend und Amateurfußball
Nach seinem High-School-Abschluss auf Jamaika zog Francis in die USA. Dort ging er vier Jahre auf das Lindsey Wilson College und spielte dort für die Fußballmannschaft seiner Universität, die Blue Raiders. In 61 Spielen für seine Universität erzielte Francis 7 Tore.

Zur gleichen Zeit spielte er außerdem noch in der Premier Development League für die Indiana Invaders und für Thunder Bay Chill.

Vereinskarriere
Francis wurde als 15. Pick (63. Insgesamt) in der vierten Runde des MLS SuperDraft 2010 von der Columbus Crew gewählt. Nachdem er dort einen Profivertrag unterschrieben hatte, absolvierte er sein erstes Pflichtspiel im Juli 2010 im US Open Cup. Sein Debüt in der Major League Soccer bestritt er am 17. Juli 2010 im Spiel gegen New York Red Bulls.

Am 27. Juni 2012 löste Columbus den Vertrag vorzeitig auf und Francis wurde mit Philadelphia Union in Verbindung gebracht. Nachdem sich daraus jedoch keine Verpflichtung ergab, unterschrieb Francis einen Vertrag bei den Charlotte Eagles in der United Soccer League, der dritthöchsten Liga in den Vereinigten Staaten. Nach dem Ende der Saison in der USL absolvierte er noch ein Spiel für Chicago Fire. Als diese seinen Vertrag aber nicht verlängerten, meldete er sich beim MLS Re-Entry Draft an. Nachdem er von den San José Earthquakes gewählt worden war, unterzeichnete er dort einen Vertrag.

Nationalmannschaft
Sein Nationalmannschaftsdebüt gab Francis am 10. Oktober 2010 in einem Freundschaftsspiel gegen Trinidad und Tobago. Sein erstes Tor erzielte er während der Karibikmeisterschaft 2010 gegen Guadeloupe.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Jamaika)
Fußballspieler (Chicago Fire)
Fußballspieler (Columbus Crew)
Fußballspieler (San José Earthquakes)
Jamaikaner
Geboren 1986
Mann


text:
En kofta åt Pluto (engelska: Pluto's Sweater) är en amerikansk animerad kortfilm med Pluto från 1949.

Handling
Mimmi Pigg har stickat en rosa tröja till Pluto, som han mot sin vilja måste bära. Inte nog med att han blir retad av grannhundarna och katten Figaro; han försöker med alla möjliga knep för att göra sig av med den och till slut krymper så pass mycket att den passar Figaro perfekt.

Om filmen
Filmen hade svensk premiär den 18 februari 1952 och visades på biografen Spegeln i Stockholm.

Filmen har haft flera svenska titlar genom åren. Vid biopremiären 1952 gick den under titeln En kofta åt Pluto. Alternativa titlar till filmen är En tröja åt Pluto och Plutos nya tröja.

Filmen har givits ut på VHS och DVD och är dubbad till svenska.

Rollista

Originalversion
 Ruth Clifford – Mimmi Pigg
 Clarence Nash – Figaro
 Pinto Colvig – Pluto

Svensk röst
 Åsa Bjerkerot – Mimmi Pigg

Källor

Disneys animerade kortfilmer
Amerikanska filmer 1949
Engelskspråkiga filmer
Animerade filmer 1949
Filmer i regi av Charles Nichols


text:
Robert Ashfield (28 July 1911 – 30 December 2006) was an English cathedral organist, choirmaster and composer.

Early life and education
Robert James Ashfield was born in 1911 at Chipstead, Surrey. Educated at Tonbridge School and the Royal College of Music (RCM), he inherited his considerable musical talent from his mother, a fine amateur musician. At the RCM he was taught and inspired by Sir Ernest Bullock, then organist of Westminster Abbey, and became his assistant.

Ashfield became a Fellow of the Royal College of Organists in 1932, and then served as organist of St John's, Smith Square, London, from 1934 until 1941. After being awarded his doctorate by the University of London in 1941, he served in the Army during the Second World War.

Southwell
After his war service, he was, in 1946, appointed "magister and rector chori" at Southwell Minster. Here he was fortunate in receiving the full support of the Provost, Hugh Heywood.  He began by establishing a regular and disciplined rehearsal routine, and before long the choir was known for its bold and incisive sound.  Ashfield also increased the range of choral repertoire performed, and expanded other areas of musical life within the cathedral. He also edited and compiled the "Southwell Psalter", a setting of each of the 150 Psalms to Anglican chant, which is still used at both Southwell and New College, Oxford.

Rochester
After 10 years at Southwell, he moved to Rochester Cathedral in 1956 as organist and master of the choristers.  Over the next 21 years he also made his mark on the local community, notably as conductor of the Rochester Choral Society. From 1958 until 1977, he also taught at the RCM.

His arrival at Rochester coincided with the opportunity to redesign and completely rebuild the cathedral organ. In consultation with the organ builders, J. W. Walker & Sons Ltd, Ashfield rejected much of the piecemeal work that had gone before producing, in 1960, an instrument with a traditional feel but well-suited to the needs of the cathedral.

He retired from his cathedral post in 1977, but remained in Rochester until his death in December 2006.

Composition
His practical experience of the liturgy allowed him to write well for voices. Many of his anthems, services, responses, chants and other choral works, often written for special occasions, have retained their place in the repertoire. perhaps best known is his setting of Lionel Johnson's 1895 poem, The Fair Chivalry, commissioned for the Southwell Diocesan Choral Festival of 1949.

Following his retirement, his compositional output increased due to the greater amount of time he could commit to it. To an already large set of works was added much chamber music, an opera, The Bishop's Candlestick, and many instrumental pieces.

Of all the compositions, his own favourite remained a setting of Robert Bridges's Christmas Eve, commissioned by David Poulter and the Tudor Consort for voices and a chamber ensemble including harp, flute, oboe and string quartet.

Administrative influence
In the late 1960s, relations between clergy and musicians in the Church of England became increasingly strained over the question of fees and salaries.  Ashfield represented the Royal College of Organists, working initially in partnership with William Cole, of the Associated Board, and Gerald Knight, director of the Royal School of Church Music, he helped to provide a series of recommendations. However, following delays in their acceptance, Ashfield unilaterally produced his own suggested set of fees. Subsequently championed by The Church Times, the Ashfield Scale, as it became known, stayed in vogue throughout the decade.

He was also a member of the council of the Royal College of Organists, Fellow of the Guild of Church Musicians and a special commissioner of the Royal School of Church Music.

References

External links
obituary, The Times,  1 February 2007

1911 births
2006 deaths
People from Reigate and Banstead (district)
English classical organists
British male organists
Cathedral organists
Alumni of the Royal College of Music
Alumni of the University of London
People educated at Tonbridge School
Classical composers of church music
Fellows of the Royal College of Organists
Musicians from Kent
English male classical composers
20th-century organists
English classical composers
20th-century British composers
20th-century British male musicians
20th-century British musicians
Male classical organists


text:
Kristen Jeannine Dalton ou Kristen Dalton (Wilmington, 13 de dezembro de 1986) é uma participante de concursos de beleza, sendo a Miss USA 2009.

Biografia
Kristen é filha de Jeannie Borger que também foi Miss Carolina do Norte em 1982.
Sua irmã mais nova, Julia Dalton, foi Miss Carolina do Norte Teen e se classificou em 3º lugar no concurso teen de 2008. A outra irmã de Kristen, Kenzie Dalton também já competiu em concursos de beleza.
Por essa razão, a família de Kristen, é considerada por muitos, um marco na história do Miss Estados Unidos.

Kristen é formada com honras, em Espanhol e Psicologia na East Carolina University.
Já viajou para a Guatemala e Espanha, onde trabalhou como missionária.
Kristen está ansiosa para viajar para a África do Sul para trabalhar na campanha de AIDS, e também em outros países ao redor do mundo.
Gosta de viajar, falar espanhol, trabalho missionário, teatro musical, modelagem, planejar eventos, conhecer pessoas, dentre outros.

Concursos de Beleza
Ganhou o concurso Miss Estados Unidos, em 19 de Abril de 2009, realizado em Las Vegas, Nevada. No evento, venceu 50 concorrentes (cada concorrente representando um estado americano). A sua colega de quarto foi a Miss Florida, Anastagia Pierre.

Representou seu país no Miss Universo 2009, que foi realizado no dia 23 de agosto, em Nassau. Kristen acabou ficando na décima colocação do concurso.

Misses dos Estados Unidos
Kristen


text:
Joliette Airport  is located  northwest of Joliette, Quebec, Canada.

See also
 Joliette/Saint-Thomas Aerodrome

References

Buildings and structures in Joliette
Registered aerodromes in Lanaudière


text:
Joseph-Adolphe Richard (-) fut un entrepreneur et homme politique fédéral du Québec.

Biographie
Né à Saint-Grégoire dans la région du Centre-du-Québec, il entama sa carrière politique en servant comme échevin dans le conseil municipal de Shawinigan de 1928 à 1934. Élu député du Parti libéral du Canada dans la circonscription fédérale de Saint-Maurice—Laflèche en 1949, il fut réélu en 1953, 1957 et en 1958. Il fut défait par le créditiste Gérard Lamy en 1962.

Il avait tenté de devenir député libéral  provincial en 1944, mais il termina derrière Marc Trudel de l'Union nationale et René Hamel du Bloc populaire.

Voir aussi

Député fédéral canadien provenant du Québec
Député du Parti libéral du Canada
Naissance dans le Centre-du-Québec
Naissance en février 1887
Décès en juillet 1964
Décès à 77 ans


text:
Ana Isabel Álvarez-Diosdado Gisbert (Buenos Aires, 21 de mayo de 1938-Madrid, 5 de octubre de 2015) fue una dramaturga, guionista, escritora y actriz hispano-argentina.

Biografía
Nació en Buenos Aires, Argentina, el 21 de mayo de 1938, donde sus padres, los actores Enrique Diosdado e Isabel Gisbert, permanecían exiliados tras el estallido de la Guerra Civil Española. La actriz Margarita Xirgu fue su madrina de bautismo. Tras el divorcio de sus padres y posterior fallecimiento de su madre, Enrique Diosdado contrajo matrimonio con la también actriz Amelia de la Torre.

Con tan solo cinco años actuó por primera vez sobre las tablas en la obra Mariana Pineda, junto a su madrina Margarita Xirgu. En 1950 llegó a España y estudió en el Liceo Francés. Continuó trabajando en la compañía de su padre, actuando en obras como Así que pasen cinco años de Federico García Lorca. Estudió Filosofía y Letras en la Universidad Complutense de Madrid, pero lo abandonó antes de obtener la licenciatura. A los veinticuatro años fue finalista del premio Planeta con la novela En cualquier lugar, no importa cuándo.

En 1965 publicó su primera novela, y en 1969 estrenó una adaptación de una comedia de Peter Ustinov, A mitad de camino. Seis años más tarde estrenó su primera pieza de teatro original, Olvida los tambores de 1970, que fue su mayor éxito en los escenarios; ganó con ella los premios Mayte y Foro Teatral. Fue llevada al cine en 1975 por Rafael Gil, y en ese mismo año inició su relación sentimental con el actor Carlos Larrañaga.

Con El Okapi, estrenada en 1972, expuso un problema generacional concentrándose en una residencia de ancianos. En 1973 estrena el drama Usted también podrá disfrutar de ella, ácida visión de la sociedad de consumo. También fue un éxito el drama histórico Los comuneros de 1974, donde la rebelión de Padilla, Bravo y Maldonado fue vista a través de los ojos de Carlos V en tres momentos distintos de su vida, niñez, mocedad y vejez. Posteriores son Y de Cachemira, chales en 1976 y Cuplé de 1986.

Empezó a escribir guiones de televisión; su primera incursión en el género fue Yo, la juez; en 1972 escribe el guion y protagoniza, junto a Jaime Blanch, la serie Juan y Manuela en Televisión española. Seguirían, en ese mismo medio, Anillos de oro de 1983, junto a Imanol Arias, que se convirtió en una de las series de mayor éxito en la historia de la televisión en España y Segunda enseñanza de 1986. Ambas fueron dirigidas por Pedro Masó. También cultiva el guion de radio, con obras como La imagen del espejo en 1976.

A partir de ese momento, se centró en su carrera de escritora y dramaturga, destacando entre sus grandes éxitos, la novela, adaptada luego a obra de teatro Los ochenta son nuestros, estrenada en 1988. Luego ha representado Camino de plata de 1988, interpretada por ella misma y Carlos Larrañaga, Cristal de Bohemia de 1994 y La última aventura en 1999. En junio de 2015 se estrenaba la que sería su última obra de teatro, El cielo que me tienes prometido.

Realizó adaptaciones como la ya mencionada de Peter Ustinov, o Knack (1973), La gata sobre el tejado de cinc caliente de Tennessee Williams de 1979, Casa de muñecas de Henrik Ibsen en 1983 y La importancia de llamarse Wilde de 1993. Además, trabajó como columnista en los periódicos Diario 16 y ABC.

Estuvo casada con el actor Carlos Larrañaga de 1979 a 1999. Contrajeron matrimonio en Londres en la primavera de 1979. Posteriormente se volvieron a casar en Toledo el 6 de noviembre de 1987. En 2013 fue diagnosticada de leucemia crónica y en agosto del año siguiente sufrió un derrame cerebral. El 5 de octubre de 2015 falleció en la sede de la SGAE tras un desvanecimiento durante el transcurso de una reunión.

Obras

Teatro
 Olvida los tambores. 1970.
 El okapi. 1972.
 Usted también podrá disfrutar de ella. 1973.
 Los comuneros (Si hubiese buen señor). 1974.
 Y de Cachemira, chales. 1976.
 Cuplé. 1986.
 Los ochenta son nuestros. 1988.
 Camino de plata. 1988.
 321, 322. 1991.
 En la corteza del árbol. 1991.
 Cristal de Bohemia. 1994.
 Decíamos ayer. 1997.
 La imagen del espejo. 1998.
 La última aventura. 1999.
 Harira. 2005.
 El cielo que me tienes prometido. 2015.

Adaptaciones teatrales
 A mitad de camino de Peter Ustinov. 1970.
 Knack de Ann Jellicoe. 1973.
 Casa de muñecas de Henrik Ibsen. 1983.
 La gata sobre el tejado de zinc de Tennessee Williams. 1979.
 La importancia de llamarse Wilde. 1993.

Guiones de TV
 Juan y Manuela, 1974
 Anillos de Oro, 1983.
 Segunda enseñanza, 1986
 Yo, la juez
 Las llaves de la independencia, 2004

Guiones de radio
 La imagen del espejo. 1976.

Novela
 En cualquier lugar, no importa cuándo. 1965.
 Campanas que aturden. 1969
 Igual que aquel príncipe. 1994.

Premios
 1971, Premio Mayte por Olvida los tambores
 1983, TP de Oro por Anillos de oro.
 1983, Fotogramas de Plata a la Mejor intérprete de televisión por Anillos de oro.
 Premio Mar del Plata.
 2007, Como miembro destacado de la Asociación de Autores de Teatro, la AAT publicó una antología de sus mejores obras en su colección Teatro Escogido.
 2013, Premio de Honor en la XVI Edición de los Premios Max.
 Medalla de Oro de Valladolid.
 Premio Fastenrath de la Real Academia Española.
 El 11 de diciembre de 2014, doctora honoris causa por la Universidad de Alcalá.
 2016.  Gran Cruz de la Orden Civil de Alfonso X El Sabio. A título póstumo.

Homenaje
El 15 de septiembre de 2015 se anunció un homenaje a Ana Diosdado que se celebraría en el marco de la Muestra de Teatro Español de Autores Contemporáneos a principios de noviembre en Alicante.

Referencias

Bibliografía
 Javier Huerta, Emilio Peral, Héctor Urzaiz, Teatro español de la A a la Z, Madrid: Espasa-Calpe, 2005.

Enlaces externos
 Ana Diosdado en escritoras.com
 Ana Diosdado en "Poética y teatro". Fundación Juan March

Ana Diosdado

Emigrantes argentinos hacia España
Escritores en español del siglo XXI
Escritores en español del siglo XX
Escritores de España del siglo XXI
Escritores de España del siglo XX
Directores de teatro de España
Guionistas de televisión de España
Actores de la Comunidad de Madrid
Dramaturgos de España del siglo XX
Dramaturgos de España del siglo XXI
Ganadoras del premio TP de Oro a la mejor actriz
Escritores de la ciudad de Buenos Aires
Actores de teatro de la ciudad de Buenos Aires
Fallecidos por infarto agudo de miocardio
Premio Fastenrath
Antiguos alumnos del Liceo Francés de Madrid
Españolas del siglo XX
Españoles con doble nacionalidad
Dramaturgas de España
Fallecidos en Madrid
Doctores honoris causa por la Universidad de Alcalá


text:
Eustachie ou Eustache Chabot (av. 1184-av. 1215) est une noble du Bas-Poitou issue de la Maison Chabot.

Biographie

Famille
Elle est la fille de Thibaut II Chabot (av. 1114-v. 1180/85), seigneur de Moncontour, du Petit-Château de Vouvant et de Marguerite Loubet. Elle a pour frère Thibaud III Chabot (?-ap. 1206), seigneur d'Oulmes.

Par son mariage avec Geoffroy Ier de Lusignan, elle devient la belle-sœur des rois de Jérusalem et de Chypre : Guy de Lusignan (av. 1153-1194) et Aimery II de Lusignan (av. 1152-1205).

Mariage et descendance

Geoffroy Ier de Lusignan
Eustachie Chabot épouse Geoffroy  de Lusignan (av. 1150-1216), seigneur de Vouvant (1169-1216), Soubise (av. 1171-1216), héros des croisades aux côtés de ses frères cadets Guy et Aimery. Il a été, en Orient, comte de Jaffa et d'Ascalon (1191-1192)  avant leur union contractée avant le 4 mai 1200. Il est le fils de Hugues VIII de Lusignan (v. 1097-ap. 1171), seigneur de Lusignan et de Bourgogne de Rancon (av. 1112-ap. 1169), dame de Vouvant et de Civray.

Elle apporte en dot à son époux le petit château de Vouvant, réunissant les deux seigneuries vouvantaises, le château de Moncontour, Mouchamps et peut-être celui de Mervent.

Ils ont trois enfants :
 Geoffroy II de Lusignan (v. 1195-1247/48), seigneur de Vouvant, Mervent, Moncontour, Fontenay puis vicomte de Châtellerault par mariage avec Clémence de Châtellerault (av. 1204-1239) ; union restée sans postérité. Il est surnommé Geoffroy à la Grand Dent à partir du  sous l'influence du généalogiste Étienne de Lusignan. Il a, probablement hors union, trois enfants tous cités en 1247 dans son testament mais qui n'héritent pas de ses biens :
 Harpin
 Alix
 Bourgogne.

 Guillaume de Valence (v. 1200-1230), seigneur de Soubise et de Mouchamps, épouse vers 1226 Marquise de Mauléon (av. 1202-ap. 1230), fille de Savary II de Mauléon (♰  1231), seigneur de Châtelaillon, Angoulins, Benon, Talmont et Fontenay, et de sa seconde épouse Amable du Bois. Lors d'un conflit qui oppose son frère Geoffroy II à Pierre Mauclerc, en 1230, Guillaume de Valence est tué au combat à Mareuil avec son fils. Avec son épouse Marquise, ils ont :
 G[uillaume] (av. 1215-1230), il trouve la mort aux côtés de son père lors de la bataille de Mareuil. On peut supposer qu'il porte le même prénom que son père
 Valence de Lusignan (av. 1230-ap. 1270), dame de Soubise, Vouvant, Mervent et Moncontour, épouse Hugues II Larchevêque (v. 1225-ap. 1271), seigneur de Parthenay. Elle hérite des fiefs de son oncle, Geoffroy II de Lusignan, qu'elle transmet à son mari Hugues II Larchevêque.
 Aeline de Lusignan (av. 1230-av. 1270), épouse Barthélemy de la Haye, seigneur de la Haye et de Passavant (av. 1230-ap. 1272).

 Aimery de Lusignan (av. 1202-ap. 1230) est élevé chez les vicomtes de Thouars, qui sont les cousins de son père, et possède une terre à Fontenay qui lui a été donnée par Aimery VII de Thouars (1152-1226). Aimery est fait prisonnier à la bataille de Mareuil en 1230 avec son frère aîné Geoffroy II et libéré peu de temps après. Il épouse Olive (av. 1205-ap. 1217), fille d'Aalais de Piougier. Aucune postérité ne leur est connue.

Notes et références

Bibliographie
 Clément de Vasselot de Régné, Le "Parentat" Lusignan (Xe-XIVe siècles) : structures, parenté vécue, solidarités et pouvoir d'un lignage arborescent, Thèse de doctorat en histoire médiévale, sous la direction de John Tolan et de Martin Aurell, Université de Nantes, 4 vol., 2 797 p., décembre 2018.

Articles connexes
 Maison de Chabot
 Généalogie de la famille Chabot
 Maison de Lusignan
 Geoffroy  de Lusignan
 Geoffroy II de Lusignan
 Château de Moncontour
 Seigneurie du Petit-Château de Vouvant
 Geoffroy à la Grand Dent

Famille de Chabot
Personnalité française du XIIe siècle
Personnalité française du XIIIe siècle


text:
The Ministry of Jean-Baptiste de Martignac was formed on 4 January 1828 after the dismissal of the Ministry of Joseph de Villèle by King Charles X of France.
The ministry was replaced on 8 August 1829 by the Ministry of Jules de Polignac.

Ministers
The ministers were:

Changes
On 3 March 1828:

On 14 May 1829:

References

Sources

French governments
1828 establishments in France
1829 disestablishments in France
Cabinets established in 1828
Cabinets disestablished in 1829


text:
Франц Эрнст Нейман (; 11 сентября 1798 — 23 мая 1895) — немецкий физик. Отец учёного-медика Эрнста Неймана и математика Карла Неймана.

Биография
В 1817 году окончил гимназию в Берлине и поступил в Берлинский университет, где сначала (по желанию отца) изучал богословие, но затем стал изучать естественные науки и математику в Йене, вернувшись в Берлин в 1819 году. Его ранние работы были в основном посвящены кристаллографии и в 1826 году он был приглашён приват-доцентом на кафедру физики и минералогии при университете в Кенигсберге, где в 1828 году он стал экстраординарным, а в 1829 году — ординарным профессором минералогии и физики. Его исследование 1831 года удельной теплоёмкости привели к формулировке закона Неймана.

Замечательные работы, преимущественно по теоретической и математической физике, сделали имя Неймана известным, а его выдающийся лекторский талант привлекал в Кенигсберг множество слушателей. Вокруг Неймана сгруппировалась целая школа физико-математиков, из рядов которой вышли многие из знаменитых учёных Германии.

Работы Неймана касались главным образом теории света и электричества. Явления поляризации света и двойного лучепреломления были рассмотрены им в предположении, что колебания эфирных частиц происходят в плоскости поляризации; полученные результаты, совершенно согласные с результатами, полученными Френелем, исходившим из противоположного предположения (плоскость колебания частиц и плоскость поляризации взаимно перпендикулярны), заставили многих учёных склониться на сторону предположения Неймана.

Из работ Неймана по электричеству наиболее замечательна теория индукции и электродинамических действий, изложенная в 1845 году в его статье «Die mathematischen Gesetze der inducirten elektrischen Ströme» («Abhandl. d. Berl. Akad.», 1845; переиздано в 1889 г. Оствальдом). Эта теория долгое время господствовала в науке об электричестве.

Из других его работ выдаются сочинения по теплопроводности, определении теплоемкостей и т. д. Весьма известны его курсы математической физики: «Vorlesungen über die Theorie des Magnetismus» (Лейпциг, 1881), «Theoretische Optik» (Лейпциг, 1885), «Ueber die Theorie d. Elasticität» (Лейпциг, 1885) и «Theorie d. Potentiales» (Л., 1887) и др.

С 1838 года состоял иностранным членом-корреспондентом Санкт-Петербургской академии наук. Иностранный член Лондонского королевского общества (1862), Мюнхенской академии наук (1872).

Примечания

Литература

Награждённые медалью Копли
Физики Германии
Физики по алфавиту
Члены Баварской академии наук
Члены Гёттингенской академии наук
Члены-корреспонденты Петербургской академии наук
Иностранные члены Лондонского королевского общества
Члены-корреспонденты Французской академии наук


text:
O rotavirus de proteína não estrutural viral NSP4 foi a primeira enterotoxina descoberta. Esta provoca diarreia e causa secreção transepitelial dependente de Ca2+.

Notas

!Esboços sobre enzimas
Vírus


text:
Fabresema cheesmanae is a moth of the subfamily Arctiinae. It was described by Jeremy Daniel Holloway in 1979. It is found in New Caledonia.

References

Lithosiini
Moths described in 1979


text:
La bataille des Bauches se déroule le  lors de la guerre de Vendée. Elle s'achève par la victoire des républicains qui repoussent une tentative d'attaque des Vendéens contre le camp de la Roullière.

Déroulement
Le 2 septembre, les Vendéens de la division de Montaigu, commandés par Pierre Rezeau, tentent une attaque contre le camp de La Roullière, près des Sorinières, alors tenu par environ 600 à 800 hommes. Cependant, ils sont surpris en chemin au village des Grandes Bauches, à la lisière de la forêt de Touffou, par des troupes de la garnison du camp commandées par le général Jacob qui passaient par là par hasard. Les Vendéens sont repoussés et s'enfuient à l'intérieur de la forêt. Leurs pertes sont de 32 morts.

Le 3 septembre, à Fontenay-le-Comte, le général Vimeux écrit dans son rapport au Comité de salut public que

Références

Bibliographie

Bataille sur le sol français
Bataille de la guerre de Vendée
Bataille de 1794
Loire-Inférieure pendant la Révolution française


text:
Gmail Drive était un logiciel gratuit d'extension (« add-on ») pour l'explorateur de Windows. Il permettait de créer un disque virtuel, stocké dans le compte Gmail de l'utilisateur, et affichait son contenu dans un nouveau lecteur réseau dans le poste de travail. Logiciel tiers (ni créé ni repris par Google), il a été mis en ligne en 2004 et fonctionnel dès 2005, ce qui précède la sorte de Google Drive de plus de 7 ans.

Fonctionnement

Il était nécessaire d'avoir un compte Gmail, qui était utilisé pour stocker les fichiers. La taille maximale d'un fichier est de 25 Mo, ce qui correspond à la limite de taille pour les pièces jointes dans Gmail. Il est envisageable de partager des fichiers, en créant par exemple un compte Gmail, et en en diffusant les codes d'accès.

Voir aussi

Articles connexes
 Gmail
 GmailFS
 GSpace
 gDisk

Lien externe
  Site officiel

Gmail
Logiciel pour Windows
Freeware


text:
Joseph Harold Flom (December 21, 1923 – February 23, 2011) was an American lawyer and pioneer of mergers and acquisitions, specializing in representing companies in takeover battles. By the 1980s, he had acquired a reputation of being "Mr. Takeover" (whereas Martin Lipton was known as "Mr. Defense"). Flom became a partner at what is now known as Skadden, Arps, Slate, Meagher & Flom in 1954, and helped transform it from a four-lawyer firm into one of the largest law firms in the United States. In 1999, The American Lawyer named him one of their "Lawyers of the Century".

Early life
Flom was born in Baltimore, Maryland on December 21, 1923, the son of Itzak (Isadore) Flom, a labor organizer in the Garment District, Manhattan, and the former Fannie Fishman. Both parents were Jewish immigrants from a shtetl in the Ukraine, and—although they were already married—came to United States separately, shortly after World War I. Three years after Joe Flom was born in Baltimore, the family moved to Borough Park, Brooklyn, New York City, where Joseph Flom grew up.

Education
After graduating from Townsend Harris High School, Flom worked as an office boy in a law firm during the day, while attending City College of New York on a pre-law major at night. Two years into his studies, World War II broke out and Flom was drafted into the Army. However, he never saw any fighting, as he was part of a group of 20 soldiers that were sent to a radar repair school. After the war ended, despite not having graduated from college, he enrolled at Harvard Law School on the G.I. Bill, where he was classmates with Charlie Munger and graduated in 1948.

Career
After law school, Flom joined a law firm run by Marshall Skadden, Leslie Arps, and John Slate.  He eventually became a partner in 1954, effectively taking over leadership of the firm a couple years later. By the time of Flom's death, Skadden Arps was one of the largest and most profitable law firms in the world.

Flom was appointed by Mayor Ed Koch as chairman of the New York City Commission on the Bicentennial of the U.S. Constitution in 1987, a post he held until the commission completed its work, issued its report, and was dissolved in early 1990.  The commission's efforts included an extensive civic-education campaign and the creation of a celebratory re-enactment on 30 April 1989 of the inauguration of George Washington as the first president of the United States.

Malcolm Gladwell devoted a chapter to Flom in his book Outliers, crediting him with building out and diversifying the firm and anticipating the rise of mergers and acquisitions as a specialty. "For 20 years, he perfected his craft at Skadden," Gladwell wrote. "Then the world changed and he was ready."

Flom was also mentioned in Jeffrey Madrick's book Age of Greed for his contribution to the world of hostile takeovers in the American economy. Madrick wrote, "his interest in the takeover gave his firm the lifeline they needed to survive."

Personal
On February 23, 2011, Flom died in New York City from heart failure. His wife, Judi Sorensen Flom, also an attorney, was at his side. He has two children: Jason Flom, a music executive and advocate of prison reform and Peter, a statistician and an advocate for people with learning disabilities.

References

External links
 Joseph H. Flom's biography on Skadden, Arps's web site
 Petrie-Flom Center for Health Law Policy, Biotechnology, and Bioethics at Harvard University
 Harvard Law School obituary for Joseph H. Flom
 New York Times obituary for Joseph H. Flom
 Wall Street Journal obituary for Joseph H. Flom
 Forbes obituary for Joseph H. Flom

1923 births
2011 deaths
American people of Ukrainian-Jewish descent
Jewish American attorneys
New York (state) lawyers
Lawyers from Baltimore
People from Borough Park, Brooklyn
City College of New York alumni
Harvard Law School alumni
Townsend Harris High School alumni
United States Army personnel of World War II
Skadden, Arps, Slate, Meagher & Flom people
20th-century American lawyers


text:
Donovan Jeter (born December 7, 1998) is an American football defensive tackle for the Chicago Bears of the National Football League (NFL). He played college football for the Michigan Wolverines. Jeter signed with the Pittsburgh Steelers as an undrafted free agent in 2022 and has also played for the Washington Commanders.

Professional career

Pittsburgh Steelers
After going unselected in the 2022 NFL Draft, Jeter signed with the Pittsburgh Steelers on April 30, 2022. He was waived on August 30 as part of final roster cuts before the start of the 2022 season.

Washington Commanders
Jeter signed with the Washington Commanders on September 12, 2022. He appeared in one game before being released a week later. He was re-signed to the practice squad on September 21. Jeter was released on October 18, 2022.

Chicago Bears
On January 10, 2023, Jeter signed a reserve/futures contract with the Chicago Bears.

References

External links
 Michigan Wolverines bio

1998 births
Living people
American football defensive tackles
Michigan Wolverines football players
People from Beaver Falls, Pennsylvania
Players of American football from Pennsylvania
Pittsburgh Steelers players
Washington Commanders players
Chicago Bears players


text:
«Goodbye to the Island» — четвертий студійний альбом валлійської співачки Бонні Тайлер. Альбом став її останньою роботою з лейблом RCA Records після того, як він був випущений в січні 1981 року. Ронні Скотт і Стів Вулф написали більшість пісень для альбому, ставши співпроюсерами альбому з Х'ю Марфі.

Музичні критики назвали альбом «більш оптимістичним», ніж її попередній альбом «Diamond Cut» (1979). «Goodbye to the Island» мав найнижчі продажі серед всіх альбомів, які Тайлер випустила з RCA Records, він потрапив лише до чарту Норвегії, де посів 38 позицію.

Просування

Сингли
Головний сингл альбому «I Believe in Your Sweet Love» був випущений в листопаді 1979 року. Він досяг 27 позиції у рейтингу канадського журналу RPM в лютому 1980 року.

Тайлер виграла Всесвітній фестиваль народної пісні з «Sitting on the Edge of the Ocean», коли вона представляла Велику Британію. Потім вона була випущена як сингл в листопаді 1979 року.

Останні два сингли: «I'm Just a Woman» і «Goodbye to the Island», не потрапили до чартів в жодній країні світу.

Трек-лист

Учасники запису
 Бонні Тайлер — вокал
 Гарт Ватт-Рой, Гарі Тейлор, Роберт Ехвей, Стівен Ліпсон — гітара
 Фелікс Кріш, Кевін Данн — бас
 Бетсі Кук, Майк Макнот — клавішні
 Джефф Аллен, Лайам Дженоклі — ударні
 Рафаель Равенскрофт — саксофон
 Бетсі Кук, Джон Кемерон, Майк Макнот, Віл Мелон — аранжування

Чарти

Джерела

Посилання
«Goodbye to the Island» на сайті allmusic.com
«Goodbye to the Island» на сайті discogs.com

Альбоми Бонні Тайлер


text:
Fort Phil Kearny era un avamposto militare situato nella regione del fiume Powder, sulla sponda occidentale del torrente Little Piney, ai piedi dei Monti Bighorn (Wyoming) in un'area che allora era in pieno territorio indiano. Il forte porta il nome del generale Philip Kearny, un ufficiale che acquisì rinomanza durante la guerra contro il Messico e, soprattutto, nella guerra civile americana.

Fort Phil Kearny era uno dei tre forti costruiti lungo il Bozeman Trail dal colonnello Henry B. Carrington quando l'Esercito degli Stati Uniti si spostò a nord. Lo scopo era quello di proteggere dagli attacchi degli indiani delle pianure i cercatori d'oro e le carovane di coloni che si spostavano lungo la pericolosa Pista Bozeman. Gli altri due avamposti erano Fort Reno (Wyoming), a sud sull'alto corso del Powder River, e Fort C. F. Smith, a nord sul fiume Bighorn (Montana), anch'essi nella regione del Powder River.

La costruzione del forte iniziò a metà del mese di luglio del 1866 e i soldati del colonnello Carrington impiegarono circa cinque mesi per completare l'enorme struttura che era la più grande e la più poderosa delle tre fortificazioni realizzate lungo la pista Bozeman. «La migliore struttura che io abbia mai visto, tranne una nell'America britannica, costruita dalla Hudson Bay Company» questo fu il lusinghiero commento del generale William B. Hazen quando visitò il forte nell'autunno del 1866.

Il perimetro del forte, che aveva forma trapezoidale, era delimitato da una palizzata di tronchi d'albero alta 2 metri e mezzo e lunga circa 1200 metri, all'interno della quale c'erano gli acquartieramenti dei soldati, gli alloggi per i civili, gli uffici, i magazzini, l'armeria, le stalle, insomma tutto quanto era necessario per la vita e la salvaguardia degli oltre mille tra militari e civili che normalmente facevano base nel forte.

La guerra di Nuvola Rossa
Già dai primi giorni in cui gli uomini di Carrington cominciarono a realizzare il perimetro del forte essi furono oggetto degli attacchi dei guerrieri di Nuvola Rossa che mal digerivano la presenza delle giacche blu nel loro territorio. Si trattava in genere di piccole azioni di disurbo che continuarono incessantemente per tutto il periodo in cui il forte fu costruito. Agli inizi di dicembre di quell'anno, i soldati che erano usciti dal forte per rifornirsi di legna dovettero subire il tentativo più consistente da parte degli indiani che cercarono di attirarli in un'imboscata. Gli assalti da parte di guerrieri Lakota Sioux e Cheyenne a quello che essi chiamavano 'odiato posto sul Little Piney' si riproposero poi con cadenza quasi quotidiana e praticamente tennero quella postazione sotto un assedio costante.

A parte queste continue schermaglie di piccola entità, durante la sua breve esistenza di soli due anni, il forte fu teatro di due eventi di maggiore rilevanza che si svolsero nell'area circostante: la Battaglia di Fetterman e la Battaglia dei cassoni dei carri (Wagon Box Fight), episodi che si inquadrano in quella che è ricordata come la Guerra di Nuvola Rossa.

La battaglia di Fetterman ebbe luogo il 21 dicembre 1866 quando il capitano William J. Fetterman e il suo contingente furono attirati da Cavallo Pazzo e dal suo gruppo di uomini-esca in una trappola a nord del forte e fuori dalla sua vista. La tragica conclusione fu che il capitano Fetterman e tutti gli 80 uomini del suo contingente furono uccisi dai guerrieri Oglala Sioux, Cheyenne e Arapaho che avevano preparato l'imboscata.

L'estate successiva e nello stesso scenario, ci fu la Battaglia dei cassoni dei carri anche questa volta con il gruppetto di uomini-esca guidati da Cavallo Pazzo che cercarono di attrarre in un agguato un gruppo di soldati-boscaioli che agivano qualche chilometro fuori dal forte. La cosa, però, non riuscì per la pronta e determinata reazione dei soldati che usando i nuovi fucili a retrocarica Springfield Model 1866 riuscirono a respingere le ondate successive di attacchi indiani fino a quando non arrivarono i rinforzi dal forte.

Dopo la firma del Trattato di Fort Laramie del 1868 e con il completamento della Union Pacific Railroad che dall'Idaho permetteva di raggiungere i campi auriferi del Montana, tutti i forti situati lungo il Bozeman Trail, che era diventato obsoleto, furono abbandonati dai soldati e subito dopo furono bruciati dagli indiani.

Nel 1960 il forte fu designato come monumento storico nazionale e, sei anni dopo, incluso nel National Register of Historic Places (Registro nazionale dei luoghi storici). Oggi la struttura, che è stata parzialmente restaurata, e i siti periferici con i campi di battaglia di Fetterman e dei Cassoni dei carri sono inclusi in un'area denominata 'Sito storico di Fort Phil Kearny' (Fort Phil Kearny State Historic Site) all'interno del quale c'è un centro visitatori che ha il compito di custodirne e diffonderne la memoria storica.

Note

Bibliografia
 Ray H. Mattison, Fort Philip Kearny and Related Sites, Historic Sites Survey Report, 1959
 Charles Hamilton, Sul sentiero di guerra. Scritti e testimonianze degli indiani d'America, Feltrinelli/Loescher, 1972
 Herbert M. Hart, Tour Guide to Old Western Forts, Pruett Publishing Co., 1980, ISBN 0-87108-568-2
 Frances Courtney Carrington, My Army Life and the Fort Phil Kearny Massacre, Bibliobazaar, 2009
 Ron Field, Forts of the American Frontier 1820-91: Central and Northern Plains, Osprey Publishing, 2005, ISBN 1 84176 775 1
 Jeff Barnes, Forts of the Northern Plains: Guide to Historic Military Posts of the Plains Indian Wars, Stackpole Books, 2008

Altri progetti

Fortezze del vecchio West
Storia del West
National Historic Landmark degli Stati Uniti d'America


text:
La rue Paganini est une voie du  de Paris, en France.

Situation et accès
La rue Paganini est une voie publique située dans le  de Paris. Elle débute au 46, boulevard Davout et se termine rue Maryse-Hilsz.

Origine du nom

Cette voie publique porte le nom de Niccolò Paganini, un violoniste altiste, guitariste et compositeur italien, né à Gênes (république de Gênes) le , et mort à Nice (royaume de Sardaigne) le .

Historique
Cette voie publique a été ouverte sous sa dénomination actuelle par la ville de Paris par un arrêté du  sur l'emplacement du bastion  de l'enceinte de Thiers.

Elle était jadis connectée à l'actuelle rue de la République à Montreuil, connexion qui fut interrompue par l'aménagement du boulevard périphérique de Paris. Sur son ancienne emprise se situe de nos jours le stade du centre sportif Maryse Hilsz.

Références

Annexes

Articles connexes
 Liste des voies du 20e arrondissement de Paris

Liens externes
 .

Paganini
Niccolò Paganini
Paganini


text:
Плей-офф Мировой группы II — промежуточные матчи сборных команд за право попадания в Мировую группу II Кубка Федерации. Проводится между командами, проигравшими в текущем году в Мировой группе II и победившими в региональных зонах.

Победители плей-офф Мировой группы II будут выступать в Мировой группе II в 2011 году; проигравшие — в своих региональных зонах.

Игры

Польша — Испания

Швеция — Китай

Канада — Аргентина

Словения — Япония

Примечания

Ссылки
 Официальный сайт

Плей-офф


text:
Björkviks socken i Södermanland ingick i Jönåkers härad, ingår sedan 1971 i Katrineholms kommun och motsvarar från 2016 Björkviks distrikt.

Socknens areal är 229,59 kvadratkilometer, varav 195,10 land. År 2000 fanns här 1 556 invånare. Herrgårdarna Danbyholm och Hagbyberga samt tätorten och kyrkbyn Björkvik, med sockenkyrkan Björkviks kyrka, ligger i socknen. Andra större egendomar i socknen är Hovsta, Marieberg, Valla och Virå.

Administrativ historik
Björkviks socken har medeltida ursprung.

Vid kommunreformen 1862 övergick socknens ansvar för de kyrkliga frågorna till Björkviks församling och för de borgerliga frågorna till Björkviks landskommun. Landskommunen uppgick 1971 i Katrineholms kommun.

1 januari 2016 inrättades distriktet Björkvik, med samma omfattning som församlingen hade 1999/2000.

Socknen har tillhört län, fögderier, tingslag och domsagor enligt vad som beskrivs i artikeln Jönåkers härad.  De indelta soldaterna tillhörde Södermanlands regemente, Livkompaniet.

Geografi
Björkviks socken ligger väster om sjön Yngaren med Kolmården i sydväst och Åkeforsån i nordost. Socknen har odlingsbygd i nordost vid Yngaren och kuperad skogsbygd i sydväst.

Tors stenar, även kallade Näckensborg, är stora flyttblock eller så kallade jättekast belägna vid Ödesäng norr om tätorten.

Fornlämningar
Från stenåldern finns flera fynd i den västra delen. I östra delen finns spridda gravar och boplatser från bronsåldern samt gravfält från järnåldern. På Borgarberget söder om Bjärken finns resterna av en fornborg.

Namnet
Namnet (1314, Birkeuik) kommer ursprungligen från en vik av Yngaren där Björkviks ödekyrka ligger.

Kända personer från socknen
 Ernfrid Bogstedt - Konstnär, porträttfotograf.
 Elisabeth Lord - Sångerska.

Bilder

Se även
Björkviks församling

Referenser

Externa länkar

Socknar i Jönåkers härad

Indelningar i Katrineholms kommun


text:
Bernardito Cleopas Auza (* 10. Juni 1959 in Talibon, Bohol, Philippinen) ist ein philippinischer Geistlicher, römisch-katholischer Erzbischof und Diplomat des Heiligen Stuhls.

Leben
Bernardito Cleopas Auza studierte am Priesterseminar in Tagbilaran und empfing am 29. Juni 1985 die Priesterweihe durch Daniel Francis Walsh, Weihbischof in San Francisco und später Bischof von Santa Rosa in California. An der University of Santo Tomas beendete er seine theologische Ausbildung und trat in den diplomatischen Dienst des Heiligen Stuhls ein. Er war in den Vertretungen in Madagaskar und dem südlichen Indischen Ozean (1990–93), Bulgarien (1993–96), Albanien (1997–98), vatikanischen Staatssekretariat in der Abteilung für die Beziehungen zu anderen Staaten ("Außenministerium") (1999–2006) und bei der Ständigen Vertretung des Heiligen Stuhls bei den Vereinten Nationen (2006–2008) tätig.

Am 8. Mai 2008 ernannte ihn Papst Benedikt XVI. zum Titularerzbischof von Suacia zum Apostolischen Nuntius in Haiti. Die Bischofsweihe spendete ihm Kardinalstaatssekretär Tarcisio Bertone SDB am 3. Juli desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Ivan Kardinal Dias, Präfekt der Kongregation für die Evangelisierung der Völker, und Jean-Louis Kardinal Tauran, Präsident des Päpstlichen Rates für den Interreligiösen Dialog. Nach dem Tod von Erzbischof Joseph Serge Miots, der bei dem schweren Erdbeben in Haiti 2010 ums Leben kam, war er bis zur Ernennung eines Nachfolgers Anfang 2011 Apostolischer Administrator des Erzbistums Port-au-Prince.

Am 2. Juli 2014 wurde er von Papst Franziskus zum Ständigen Beobachter des Heiligen Stuhles bei den Vereinten Nationen (UNO) in New York ernannt. Er trat die Nachfolge von Francis Assisi Chullikatt an. Zwei Wochen später wurde er zusätzlich zum Ständigen Beobachter des Heiligen Stuhles bei der Organisation Amerikanischer Staaten ernannt.

Am 1. Oktober 2019 ernannte ihn Papst Franziskus zum Apostolischen Nuntius in Spanien und Andorra.

Auza spricht Tagalog, italienisch, englisch, spanisch und französisch.

Weblinks

Einzelnachweise

Titularerzbischof
Diplomat des Heiligen Stuhls
Apostolischer Nuntius in Haiti
Apostolischer Nuntius in Spanien
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Philippiner
Geboren 1959
Mann