text:
Водопад Каламбо на реци Каламбо је висок 235 м  и налази се на граници Замбије и региона Руква у Танзанији, на југоисточном крају језера Тангањика. Водопад је један од највиших непрекидних водопада у Африци (после водопада Тугела у Јужној Африци, водопада Јин Бахир у Етиопији и других). Низводно од водопада је клисура Каламбо, која има ширину од око 1 км и дубину до 300 м, дужине око 5 км пре него што се отвори у кланац језера Тангањика. Водопад Каламбо је највиши водопад у Танзанији и Замбији. Експедиција која је мапирала водопад и подручје око њега била је 1928. године, а предводила ју је Енид Гордон-Галиен.  У почетку се претпостављало да висина пада прелази 300 м, али мерења 1920-их дала су скромнији резултат, изнад 200 м. Каснија мерења, 1956. године, дала су резултат 221 м. Након овога је направљено још неколико мерења, свако са мало другачијим резултатима. Ширина водопада је 3,6–18 м.

Каламбо водопад се такође сматра једним од најважнијих археолошких налазишта у Африци, са запоседањем која траје више од 250.000 година.

Археологија
Археолошки, водопад Каламбо је једно од најважнијих налазишта у Африци, са доказима о непрекидном настањивању од касног раног каменог доба до модерног доба. Први пут га је 1953. године ископавао Џон Дезмонд Кларк који је препознао археолошку активност око малог  језера узводно од водопада. Ископавања 1953, 1956, 1959. и 1963. године омогућила су Кларку да донесе закључке о вишеструким различитим културама које су насељавале ову област током хиљада година.

Плеистоценска реконструкција животне средине
Рад Ј.Д. Кларка укључивао је и питања култура које су живеле на локалитету Каламбо водопада, као и какво је било њихово окружење у време настањивања.  Користећи анализу биљака (цветних) и полена, Кларк је успео да спроведе процес реконструкције палеоеколошке средине. Проучавајући полен који се нашао на земљи током различитих окружења, Кларк је успео да формира општу представу о томе који су еколошки фактори утицали на регион Каламбо водопада у различито време. Да би то урадио, Кларк је користио алат за извлачење језгара седимента како би посматрао и анализирао различите слојеве испод површине земље. Он је ове слојеве раздвојио у 6 различитих спектара, означених зонама од U до Z. Закон суперпозиције је важно напоменути када се расправља о седиментним слојевима; овај закон каже да новији слојеви распростирања тла прекривају старије.

Зона U Дно Кларковог узорка језгра је најстарији слој. Прикупљени узорци полена указују на то да су мочварна вегетација и обиље траве расли на реци Каламбо. Тестови су такође показали да је околна шума расла током суве и вруће климе. Кларк закључује да су нивои подземних вода морали бити високи да би мочвара и обод, или приобална шума, расли дуж ивице воде током периода смањених падавина.

Зона V Полен сакупљен из следеће зоне указује на идентично окружење са мочварном и шумском вегетацијом на коју нису утицали климатски услови, као што је пад од 3 °C у области.

Зона W Полен биљака које расту на отворенијим подручјима са више падавина узет је из зоне W. Ово указује на повећање количине падавина на око 75–100 cm и шуму са отвореном крошњом како би та киша доспела до тла.

Зона W Кларк указује да је проучавање ове зоне било само на једном узорку извученом из тла испод, тако да закључци у његовој студији нису коначни. Наведене биљке показују рубну шуму која је била слабо развијена. У овим шумским условима, изгледа да постоји утицај зимзелених елемената који су се појавили.

Зона Y Кларк је успео да датира ову зону пре отприлике 27.000 до 30.000 година, јер су услови били упоредиви са онима датираним на европском тлу из тог времена. Докази о повећању падавина и паду температуре од 4.1 °C са рубном шумом која је била добро развијена са повратком мочварних биљака су назначени у прикупљеном полену.

Зона Z Коначна зона указује на много лошију рубну шуму и смањено мењање раста вегетације у то време.

Културна историја локалитета

Рано камено доба
Рано камено доба Барам и Мичел описују као временски период када су се древни преци Homo sapiens sapiens први пут појавили, гранајући се од Australopithecus afarensis, еволуирајући у Homo habilis, а затим у Homo erectus  пре 2,6 милиона година до пре 280.000 година. Археолози претпостављају да се технолошки напредак током времена може испитати у морфолошким карактеристикама оруђа које се везује за различите епохе становања. Најраније идентификоване камене алатке, које је направио Homo habilis, познате су као Олдован алатке, а састоје се од основног великог камења и малих шљунчаних каменчића, познатих као Метод 1 технологија. Како је време напредовало и Homo habilis је еволуирао у Homo erectus-а, тако се развијала и технологија, развијала су се специјализованија камена оруђа, чак и алати који су коришћени за прављење других алата, Методе 2 и 3 технологије.

Ова касноашелска камена оруђа, заједно са огњиштима и добро очуваним предметима пронађена су на водопаду Каламбо и документована од стране Ј.Д. Кларка. Прикупљени артефакти укључивали су дрвену тољагу и штапове за копање, као и доказе о исхрани са конзумирањем воћа. Алати ископани из клисуре Каламбо су анализирани и ОСЛ (оптички стимулисана луминисценција) датирање кварцита у контексту тла указују на период између 500.000 и 50.000 година, а са рацемизацијом аминокиселина најстарији артефакти датирају пре 100.000 година.

Средње камено доба
Средње камено доба, датирано од пре 280.000 година до отприлике 40.000 година,  је период у којем су последње фазе еволуције хоминида донеле оно што је данас познато као "модерно људско понашање".

Током овог времена, ашелска производња у зони  Каламбо водопада је замењена културом Сангоана. Кларк сматра ову промену као резултат еколошког преласка на хладнију и влажнију климу. Управо у овом тренутку у археолошким записима велика, ашелска ручна секира нестаје и замењују је секира са језгром и алати за сецкање карактеристични за Сангоанске технологије. Тешки алати за обраду дрвета и мали, назубљени алати, које је сакупио Кларк, датирани су да су направљени пре 41.000. п. н. е. Предвиђа се да је ова  промена резултат кретања становништва током овог временског периода, пошто је "ашелски човек" који је живео у отвореним насељима замењен културом повезаном са Homo rhodesiensis-ом, пронађеним на Брокен Хилу,  културом Сангоа. Докази о становању Сангоана прикупљени су из мање отворених склоништа у стенама и пећинама, вероватно због трајне, влажније климе.

Докази о технологији ватре, као што су огњишта, угљенисане кладе, поцрвенела глина и комади спаљеног камена, такође су прикупљени и пронађени заједно са остацима дрвеног угља. Датирање методом радиоактивног угљеника расутог угља указује на то да су људи тамо систематски користили ватру пре неких 60.000 година.

Даљи докази сугеришу да је традицију Сангоана заменила култура Лупембана пре око 250.000 година и да се наставила све до пре 117.000 година.  Одликује се двостраним каменим оруђем као што су секире и двокраки врхови који су вероватно служили као врхови копаља.

Касније камено доба
Касније камено доба је последње доба палеолитске ере у Африци и генерално се односи на новија налазишта ловаца/сакупљача. Пре око 10.000 година водопад Каламбо је био насељен Магозијанском културом која је затим уступила место Вилтон култури.

Гвоздено доба и традиција Луангва
Око четвртог века нове ере, индустријализованији народ који говори Банту почео је да се бави пољопривредом и заузима то подручје.  Ови људи који су говорили банту језик правили су керамичке посуде које имају карактеристике источноафричке грнчарије, што указује на кретање становништва из долине Рифт.

Гвоздено доба у Замбији је подељено на ранији, регионално категорисан период и каснији период материјалистички различитих традиција. Рани скупови гвозденог алата и грнчарије прикупљени су са водопада Каламбо и категорисани су као из традиције Каламбо групе.  Верује се да се код водопада Каламбо традиција раног гвозденог доба наставила у 11. веку.

Године 1971, Роберт К. Сопер је проучавао различите склопове керамике из гвозденог доба у источној и јужној Африци и консолидовао их у две велике групе, познате као Уреве и Квале производи.

Групу Каламбо заменила је традиција Луангва, чија је керамика слична Чондве групи из раног гвозденог доба средњеафричког бакарног појаса. Луангва грнчарија је карактеристична за лонце и плитке зделе, са најчешћим чешљастим украсом притиснутим у хоризонталном узорку исцртаних линија. Још увек није пронађен било какав доказ за везу између ове традиције Луангве и традиције из раног гвозденог доба на водопадима Каламбо, док локалитети у источној провинцији Замбије показују ову међусобну повезаност. Тачни датуми за ову транзицију у области Каламбо нису убедљиви, али традиција се наставила све до данас.

Хронологија локације
Покушаји датирања артефаката са водопада Каламбо довели су до недоследних резултата, у распону од пре 110.000 година са рацемизацијом до 182.000 ±10.000 до пре 76.000 ±10.000 година са примењеним датирањем серије уранијума. Ове студије наглашавају потешкоће у успостављању хронологије за људско становање на водопаду, што је навело неке археологе да занемаре његов значај у афричким археолошким записима.

Међутим, оптички стимулисана луминисценција (ОСЛ) на кварцним артефактима је недавно побољшала разумевање хронологије локације. ОСЛ функционише тако што шаље сигнале кроз кристални материјал и прикупља податке о томе колико давно је камен био изложен светлости или топлоти.

Резултати ОСЛ-а довели су до стварања нове хронологије за локацију, подељене у шест фаза. Фаза 1 се креће између пре отприлике 500.000 до 300.000 година. Фаза 2 се креће од пре 300.000 до 50.000 година. Датуми 3. фазе крећу се од пре 50.000 до 30.000 година, 4. фазе од пре 1.500 до 500 година, а фаза 5 следи од пре 490 година.

Ашелско камено оруђе (Методе 2 и 3 технологије ) прикупљено је из стратиграфских слојева који одговарају првој и другој фази. Сложенији алати Методе 3 потичу из прве три фазе и такође се налазе у Фази 4, чији одговарајући слојеви садрже мешавину артефаката из каменог и гвозденог доба.

Замбија и Унеско значај
Године 1964, Комисија за очување националне баштине Замбије је прогласила археолошко налазиште националним спомеником. Заштићено је Законом о очувању националне баштине Замбије из 1989. године.

Године 2009. водопад Каламбо је уврштен на Унескову листу пробних места светске баштине. Оправдања за укључивање су да је водопад Каламбо други највиши водопад у Африци, и доказ једног од најдужих примера људског насељавања у подсахарској Африци, а сакупљена камена оруђа су из једна од најранијих алата на свету, Ашелска.

И данас, водопад Каламбо је на пробној листи за признање као заштићено место светске баштине.

Савремена екологија
Данас, и људска и животињска популација пролазе кроз област Каламбо водопада, који има басен изнад водопада који привлачи многе од обе популације као важно место за заустављање. На граници Замбије, ово подручје је сада резерват дивљачи за заштиту многих животиња.  Избочине на литици водопада пружају места за гнежђење и места за размножавање колоније рода марабуа.

Референце

Литература

Спољашње везе
 "Kalambo Falls". Encyclopædia Britannica. Accessed online, 17 June 2006.
 "Kalambo Falls | Wondermondo". Wondermondo.com
 "Kalambo Falls". UNESCO.org
 "Recent excavations at Kalambo Falls, Zambia". Antiquity.ac.uk
Водопади у Замбији
Археолошка налазишта
Географија Замбије
Странице са непрегледаним преводима


text:
Arnancourt est une commune française, située dans le département de la Haute-Marne en région Grand Est.

Géographie

Localisation

Urbanisme

Typologie
Arnancourt est une commune rurale, car elle fait partie des communes peu ou très peu denses, au sens de la grille communale de densité de l'Insee.
La commune est en outre hors attraction des villes.

Occupation des sols

L'occupation des sols de la commune, telle qu'elle ressort de la base de données européenne d'occupation biophysique des sols Corine Land Cover (CLC), est marquée par l'importance des forêts et milieux semi-naturels (56,4 % en 2018), une proportion identique à celle de 1990 (56,4 %). La répartition détaillée en 2018 est la suivante :
forêts (56,4 %), terres arables (30,5 %), prairies (13,1 %).

L'IGN met par ailleurs à disposition un outil en ligne permettant de comparer l'évolution dans le temps de l'occupation des sols de la commune (ou de territoires à des échelles différentes). Plusieurs époques sont accessibles sous forme de cartes ou photos aériennes : la carte de Cassini (), la carte d'état-major (1820-1866) et la période actuelle (1950 à aujourd'hui).

Toponymie

Histoire
Charles d'Allonville est seigneur d'Arnancourt dès 1471. Ce fief va rester dans la famille d'Allonville jusqu'en 1668 et certains d'Allonville seront dits d'Arnancourt.

Politique et administration

Liste des maires

Politique environnementale

Population et société

Démographie

Manifestations culturelles et festivités

Économie

Culture locale et patrimoine

Lieux et monuments

 Église Notre-Dame-de-l'Assomption

Personnalités liées à la commune

Héraldique

Voir aussi

Bibliographie

 Émile Jolibois, La Haute-Marne ancienne et moderne. Dictionnaire géographique, statistique, historique et biographique de ce département, Chaumont, 1858.

Articles connexes

 Communauté de communes du bassin de Joinville-en-Champagne
 Liste des communes de la Haute-Marne

Liens externes

 Arnancourt sur le site de l'Institut géographique national
 Arnancourt sur le site de l'Insee

Notes et références

Notes

Références

Arnancourt

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
La Coppa di Finlandia 2018 si è svolta dal 6 ottobre 2018 al 26 gennaio 2019: al torneo hanno partecipato sedici squadre di club finlandesi e la vittoria finale è andata per la quarta volta, la terza consecutiva, al .

Regolamento
Le squadre hanno disputato primo turno, quarti di finale, semifinali e finale.

Squadre partecipanti

Torneo

Primo turno

Quarti di finale

Semifinali

Finale

Collegamenti esterni

Pallavolo nel 2018
 2018


text:
Sisyranthus är ett släkte av oleanderväxter. Sisyranthus ingår i familjen oleanderväxter.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Oleanderväxter
Sisyranthus


text:
Александр (Сашка) Рюхин — второстепенный персонаж романа «Мастер и Маргарита» Михаила Булгакова. Поэт, член МАССОЛИТа.

Персонаж в романе
Впервые появляется в 5-й главе, в сцене отправления Ивана Бездомного из писательского ресторана в клинику для душевнобольных в сопровождении милиционера, «Пантелея из буфетной» и Рюхина.

Из клиники для душевнобольных Рюхин возвращается в Москву в кузове грузовика. Машина застряла в пробке «близёхонько» от памятника Пушкину на Тверском бульваре. Рюхин «встал во весь рост на платформе грузовика и руку поднял, нападая зачем-то на никого не трогающего чугунного человека» и обратился к памятнику:

В ранней версии романа (1928—1931) у персонажа Пашки Рюхина нет эпизода с памятником Пушкину.
 Последнее появление в романе

Возвращается Рюхин в ресторан, заказывает у Арчибальда Арчибальдовича водочки, напивается.

В ранней версии романа (1928—1931) словесно, а не визуально, как памятник, появляется Пушкин: «Рюхин сел и больным голосом спросил малый графинчик… Он пил водку, и чем больше пил, тем становился трезвей и тем больше тёмной злобы на Пушкина и на судьбу рождалось в душе…».

Описание персонажа
«…Ему — тридцать два года!..»

Рюхин, в представлении Бездомного, — «идиот», «балбес и бездарность… Типичный кулачок по своей психологии… и притом кулачок, тщательно маскирующийся под пролетария. Посмотрите на его постную физиономию и сличите с теми звучными стихами, которые он сочинил к первому числу! Хе-хе-хе… "Взвейтесь!" да "развейтесь"… а вы загляните к нему вовнутрь — что он там думает… вы ахнете!»

Происхождение персонажа
 Персонаж как часть МАССОЛИТа (мастеров советской литературы)

Рюхин — один из 12 собравшихся на Грибоедова ложных мастеров слова, «которые не в состоянии приобщиться к подлинному бессмертию, но при этом считают себя писателями: Александр Рюхин, открыто завидующий Пушкину; эталон приспособленчества Штурман Жорж; беллетрист Петраков-Суховей, который известен читателю лишь как обладатель гастрономических пристрастий». «Дом Грибоедова», где читал Александр Грибоедов «Горе от ума» и где теперь МАССОЛИТ, стал рестораном под обиходным названием «Грибоедов», в котором начинает и заканчивает свою линию персонажа Рюхин, пародирует в названии и кулинарный, и литературный аспект.
 Фамилия
Рюхин — от слова «рюха», со значением «свинья», приводимое Владимиром Далем.

 Имя
«Сашка» — сниженное от Александр, пародийное к Александру Пушкину, как и повторение Рюхиным в грузовике образа чугунного памятника. Также пародируется пушкинский сюжет — бунтарский порыв Евгения в «Медном всаднике».

В ранней версии — Пашка, сниженное от Павел (имя апостола Павла, что перекликается с цифрой 12 — количеством собравшихся массолитовцев).
 Прототип

Прототипом персонажа послужил, как считают большинство исследователей, поэт Владимир Маяковский.

Впервые версию высказал семиотик, литературовед Б. М. Гаспаров в работе «Из наблюдений над мотивной структурой романа М. А. Булгакова "Мастер и Маргарита"» (1975—1977).

В первую очередь исследователи обращают внимание на ссору поэтов Рюхина с Иваном Бездомным — это пародия на взаимоотношения поэтов Владимира Маяковского и Александра Безыменского (один из прототипов Бездомного). Известен нелицеприятный отзыв о Безыменском в стихотворении Маяковского «Юбилейное» (1927): «Ну, а что вот Безыменский?! // Так… // Ничего… // морковный кофе», в эпиграмме 1930 года: «Уберите от меня // этого // бородатого комсомольца!»

Второй аргумент — неоднократное обращение Маяковского к Пушкину (поэту и памятнику). В частности, Гаспаров сопоставляет сцену разговора с памятником Пушкину, где у Рюхина Дантес — белогвардеец, и стихотворение Маяковского «Юбилейное».

Сукин сын Дантес! Великосветский шкода.

Мы б его спросили: — А ваши кто родители?

Чем вы занимались до 17-го года? —

Только этого Дантеса бы и видели.

Третий аргумент — создание Маяковским стихов к праздникам (в частности, к 1 мая 1924 года) .

Э. Кузнецов отверг эти три аргумента и выдвинул предположение, что прообразом Рюхина стал советский поэт Александр Алексеевич Жаров .

Существуют другие аргументы в пользу Маяковского как прототипа. В ранней версии есть с ним, лидером объединения «Левый фронт искусств», перекличка с «левым поэтом Рюхиным».

М. А. Гаджиев, рассмотрев сюжетно-смысловые переклички, связал персонажей Рюхина и Понтия Пилата «в сложную и важную для понимания романа образно-тематическую парадигму "Мастер — Бездомный — Пилат — Иешуа"» . Заседание МАССОЛИТа («двенадцать литераторов, собравшихся на заседание и ожидавших Михаила Александровича») служит отсылкой к 12 апостолам.

Образ Александра Рюхина в кинематографе

Примечания

Литература

 Колышева Е. Ю. Поэт Рюхин: демон или неудачник // Диалектика рационального и эмоционального в искусстве слова: сб. науч. ст. к 60-летию А. М. Буланова / ред.: А. Н. Долгенко [и др.]. — Волгоград: Изд-во «Панорама», 2005. С. 350—355.

Ссылки
 Александр Рюхин на сайте «Михаил Булгаков. Жизнь и творчество писателя»
 Гаспаров Б. М. Из наблюдений над мотивной структурой романа М. А. Булгакова «Мастер и Маргарита» // Даугава, 1988, № 10-12; 1989, № 1. 1990, № 1, также «Литературное Обозрение», 1989, № 10.

Персонажи романа «Мастер и Маргарита»
Вымышленные поэты
Вымышленные мужчины


text:
Semenikha () is a rural locality (a village) in Noginskoye Rural Settlement, Syamzhensky District, Vologda Oblast, Russia. The population was 2 as of 2002.

Geography
Semenikha is located 4 km south of Syamzha (the district's administrative centre) by road. Syamzha is the nearest rural locality.

References

Rural localities in Syamzhensky District


text:
Réalisations
 Juin : le Keio Plaza Hotel, gratte-ciel haut de 178 m, est achevé à Tokyo.

Événements
 Démolition des six premiers pavillons Baltard à l'emplacement du futur forum des halles.

Récompenses

Naissances
  : Arturo Vittori, architecte et designer italien.

Décès
 24 mars : Arne Jacobsen architecte et designer danois (° ).
 11 octobre : Albéric Aubert (° ).
 Marc-Joseph Saugey, architecte suisse (° 1908).

Architecture au XXe siècle
Architecture


text:
Сабор у Вјену је петнаести екуменски (васељенски) сабор по римокатоличкој цркви. Одржан је између 1311. и 1312. године.

Историја
Сабор је сазвао папа Клемент V на захтев француског краља Филипа Лепог. На сабору у Вјену укинут је витешки ред Темплара. Такође, на сабору су осућене фратичеле и бегине. Сабор је тражио да се спроведе легална истрага темплара уз вођење расправе која је била уобичајена на ранијим васељенским саборима. Француски краљ Филип IV то није дозволио и испословао је да папа Клемент самостално укине темпларски ред, а да се њихова добра предају Јовановцима.

Референце

Литература

Црквени сабори


text:
Crassadoma gigantea is een tweekleppigensoort uit de familie van de Pectinidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1825 door J.E. Gray.

Pectinidae


text:
Малоива́новское сельское поселение — муниципальное образование в Дубовском районе Волгоградской области, административный центр — село Малая Ивановка.

География

История
Образовано Законом Волгоградской области от 14 марта 2005 года № 1026-ОД «Об установлении границ и наделении статусом Дубовского района и муниципальных образований в его составе». Фактически существует с 1 января 2006 года.

Население

Состав сельского поселения

Местное самоуправление

Первый глава поселения - Шелков Евгений Анатольевич. Избран 9 октября 2005 года.

Второй глава поселения - Милюков Николай Федорович. Избран 14 марта 2010 г. В 2020 году приговорен к двум годам колонии общего режима за крупное хищение бюджетных средств.

Представительный орган - Совет депутатов Малоивановского сельского поселения, численность - 7 депутатов. Совет депутатов второго созыва избран 11 октября 2009 года, срок полномочий - 4 года.

На территории поселения образованы территориальные общественные самоуправления: ТОС села Малая Ивановка, ТОС села Петропавловка, ТОС "Малоивановское".

Экономика

Культура

Известные жители

Выдающиеся уроженцы поселения, деятели культуры, которые создавали выдающиеся художественные произведения проживая в поселении:

Мелихова Зинаида Николаевна,  Витушенко Виктор Иванович.

Примечания

Ссылки
 Официальный сайт администрации сельского поселения
 Неофициальный сайт Малоивановского сельского поселения

Муниципальные образования Дубовского района Волгоградской области
Сельские поселения Волгоградской области


text:
The Alexander Cemetery () is a cemetery in the city of Rostov-on-Don, Russia.

History
The Alexander Cemetery is situated at Alexandrovka microdistrict of Rostov-on-Don. It has the total area of about 0.03 km2. The exact date of establishment of the cemetery is unknown.

In 1970s, when the Northern Cemetery was opened, it was decided to close the Alexander Cemetery. Later, due to the critical situation with the shortage of free space in the Northern Cemetery, the Rostov-on-Don City Administration decided to allow to bury relatives of the ones already buried at the territory of the Alexander Cemetery.

Near the cemetery there is situated Sretensky Church a Russian Orthodox church which was built at the beginning of the 20th century.

Famous people buried at the Brethren Cemetery
 Alexei Berest – a Soviet political officer and one of the three Red Army soldiers who hoisted the Victory Banner. There is a monument in his honor at the cemetery.
 Fyodor Chernozubov (1863–1919) – Russian Imperial Army lieutenant general.

References

External links

Cemeteries in Rostov-on-Don


text:
Selvazzano Dentro is een gemeente in de Italiaanse provincie Padua (regio Veneto) en telt 21.164 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 19,6 km2, de bevolkingsdichtheid is 1080 inwoners per km2.

De volgende frazioni maken deel uit van de gemeente: San Domenico, Feriole, Caselle, Tencarola.

Demografie
Selvazzano Dentro telt ongeveer 7989 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 5,0% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT.

Geografie
Selvazzano Dentro grenst aan de volgende gemeenten: Abano Terme, Padua, Rubano, Saccolongo, Teolo.

Gemeente in Padua
Stad in Italië


text:
L'école taurine de la Fédération Française de la Course Landaise est l'unique centre de formation fédéral à la course landaise.  Les séances se déroulent dans différentes arènes des départements français du Gers et des Landes.

Présentation
Cette école taurine est le creuset de la course landaise de demain. Elle fonctionne de février à mai, tous les vendredis soir, selon un calendrier établi par la Fédération Française de Course Landaise. Les spectateurs peuvent assister aux entraînements gratuitement. Cette formation est encadrée par d'anciens sauteurs et écarteurs et dure environ deux ans.

Notes et références

Voir aussi
 École taurine

Course landaise
Pomarez


text:
Костюченко Володимир Олександрович (нар. ) — заслужений будівельник України.

Життєпис

Народився 11 січня 1953 року в Читинській області, Олов'янинського району, 76-й роз'їзд.

З 1959 по 1969 рік навчався в Коров'яківській середній школі Курської області Глушковського району. З 1969 по 1972 рік — в Харківському автошляховому технікумі за спеціальністю технік-будівельник, в 1991 році закінчив Харківський автомобільно-дорожній інститут за спеціальністю інженер-будівельник.

Трудову діяльність розпочав у 1971 році робітником шляхового ремонтно-будівельного управління № 59 у Харкові. З 1974 по 1983 рік працював майстром, а з 1983 по 1998 рік начальником Білопільського районного шляхового ремонтно-будівельного управління.

З 1998 року чотири рази обирався головою Білопільської міської ради. За цей час в місті проведено газифікацію практично всіх вулиць, реконструкцію і будівництво водогонів, змонтовано майже 40 кілометрів вуличного освітлення, збудовано дві церкви, відремонтовано міські зупинки, відкрито десятки магазинів та почалася «супермаркетизація» міста, з'явилися нові пам'ятники та десятки нових мостів через річки та рівчаки.

У 2013 році Володимир Олександрович достроково припинив свої повноваження голови міської ради і пішов у відставку.

Відзнаки
 почесне звання «Заслужений будівельник України» (1997)
 звання «Почесний громадянин м. Білопілля» (2013)

Джерела
 Почесні громадяни Білопілля
Уродженці Читинської області
Заслужені будівельники України
Українські будівельники
Почесні громадяни Білопілля


text:
El aeródromo de Lampazos (Código OACI: MX60 – Código DGAC: LMP) es un pequeño aeropuerto privado operado por una entidad particular ubicado al sur de la ciudad de Lampazos de Naranjo, Nuevo León. Cuenta con una pista de aterrizaje de 1057 metros de largo y 18 de ancho, una plataforma de aviación de 1200 metros cuadrados y un pequeño hangar. El aeródromo solo opera aviación general.

Referencias

Enlaces externos
MX60 en PilotNav

Lampazos


text:
Amado Granell (1898-1972), personnalité politique espagnole ;
 Eugenio Fernández Granell (1912-2001), peintre et écrivain espagnol.
Patronyme hispanique


text:
Liste des députés de la Haute-Vienne

Ve République

Députés de la XVIe législature (2022-2027)

Députés de la XVe législature (2017-2022)

Députés de la XIVe législature (2012-2017)

Députés de la XIIIe législature (2007-2012)

Députés de la XIIe législature (2002-2007)

Députés de la XIe législature (1997-2002)

Députés de la Xe législature (1993-1997)

Députés de la IXe législature (1988-1993)

Députés de la VIIIe législature (1986-1988)
L'élection se fait à la proportionnelle ; par conséquent les circonscriptions électorales sont supprimées.

Députés de la VIIe législature (1981-1986)

Députés de la VIe législature (1978-1981)

Députés de la Ve législature (1973-1978)

Députés de la IVe législature (1968-1973)

Députés de la IIIe législature (1967-1968)

Députés de la IIe législature (1962-1967)

Députés de la Ire législature (1958-1962)

législature (1956-1958)

 René Regaudie (SFIO)
 Alphonse Denis (PCF)
 Roland Dumas (UDSR)
 Jean Le Bail (SFIO)
 Jean Tricart (PCF)

législature (1951-1955)

 René Regaudie (SFIO)
 André Bardon (RPF)
 Alphonse Denis (PCF)
 Jean Le Bail (SFIO)
 Jean Tricart (PCF)

législature (1946-1951)

 Gaston Charlet (SFIO), remplacé en  par René Regaudie (SFIO)
 Alphonse Denis (PCF)
 Jean Le Bail (SFIO)
 Marcel Paul (PCF), remplacé en  par Jean Tricart (PCF)
 Robert Schmidt (MRP)

Assemblée constituante de 1946
 André Foussat (SFIO)
 Alphonse Denis (PCF)
 Jean Le Bail (SFIO)
 Marcel Paul (PCF)
 Robert Schmidt (MRP)

Assemblée constituante de 1945
 André Foussat (SFIO)
 Alphonse Denis (PCF)
 Charles Leclerc (SFIO)
 Marcel Paul (PCF)
 Adrien Tixier (SFIO)

Assemblée nationale (1871-1876)
 Saint-Marc Girardin décédé en 1873, remplacé par Georges Périn
 Charles Charreyron décédé en 1871, remplacé par Jean-Baptiste-Gédéon Charreyron
 Pierre Joseph Benoit du Buis
 Pierre-Edmond Teisserenc de Bort
 Pierre Soury-Lavergne
 André Dulery de Peyramont
 Michel Mallevergne

législature (1876-1877)
 Georges Périn
 Jean-Baptiste Ninard
 Louis-Paul Codet
 Antoine Baury
 Théodore Lavignère

II législature (1877-1881)
 Georges Périn
 Albert Lezaud invalidé en 1878, remplacé par Justin Labuze
 Louis-Paul Codet décédé en 1880, remplacé par Étienne Pouliot
 Jean-Baptiste Ninard élu sénateur en 1879, remplacé par René Pénicaut
 Antoine Baury

III législature (1881-1885)
 Georges Périn
 Jean Codet invalidé en 1882, remplacé par Étienne Pouliot décédé en 1883, remplacé par Jean Codet
 Justin Labuze
 René Pénicaut
 Jules Donnet

IV législature (1885-1889)
 Georges Périn
 François Planteau
 Louis Casimir Ranson
 Eugène Pressat
 Jean-Baptiste Daniel de Lamazières

V législature (1889-1893)
 Georges Le Veillé
 Claude Léouzon-le-Duc invalidé en 1889 remplacé par Amédée Frugier-Puyboyer décédé en 1893, remplacé par Jean Codet
 Henri Lavertujon
 André Gotteron
 Henri Vacherie

VI législature (1893-1898)
 Henri Lavertujon
 Émile Labussière
 Jean Codet
 André Gotteron
 Henri Vacherie

VII législature (1898-1902)
 Jean-Baptiste Boutard
 Camille Gabiat
 Émile Labussière
 Jean Codet
 Jules Tourgnol

VIII législature (1902-1906)
 Jean-Baptiste Boutard
 Émile Labussière
 Jean Codet
 Henri Vacherie
 Jules Tourgnol

IX législature (1906-1910)
 Jean Codet élu sénateur en 1909, remplacé par Louis Codet
 Henri Vacherie élu sénateur en 1909, remplacé par René Paul Gustave Trouvé
 Léon Betoulle
 Jean-Baptiste Boutard
 Jules Tourgnol décédé en 1909, remplacé par Jean-Paul Tarrade

X législature (1910-1914)
 Léon Betoulle
 René Paul Gustave Trouvé
 Jean-Paul Tarrade
 Louis Nouhaud
 Jean-Baptiste Marquet

XI législature (1914-1919)
 Sabinus Valière
 Adrien Pressemane
 Jean Parvy
 Léon Betoulle
 Louis Nouhaud

XII législature (1919-1924)
 Sabinus Valière
 Adrien Pressemane
 Jean Parvy
 Léon Betoulle
 Albert Chauly

XIII législature (1924-1928)
 Sabinus Valière
 Adrien Pressemane
 Jean Parvy
 Léon Betoulle élu sénateur en 1924
 Albert Chauly

XIV législature (1928-1932)
 Louis Poute de Puybaudet décédé en 1928, remplacé par André Bardon
 Joseph Basset
 Louis Descubes
 Gabriel Debrégéas
 Jules Fraisseix

XV législature (1932-1936)
 Sabinus Valière
 André Bardon
 Léon Roche
 Marcel Vardelle
 Gabriel Debrégéas

XVI législature (1936-1940)
 Sabinus Valière
 Léon Roche
 Georges Tessier
 Marcel Vardelle
 Gabriel Debrégéas

Second Empire

législature (1852-1857)

 Michel Tixier
 Armand Noualhier

II législature (1857-1863)

 Adrien-Charles Calley Saint-Paul
 Armand Noualhier

III législature (1863-1869)

 Adrien-Charles Calley Saint-Paul
 Armand Noualhier

IV législature (1869-1870)

 Adrien-Charles Calley Saint-Paul
 Armand Noualhier

Élections au suffrage universel masculin à partir de 1848

Assemblée nationale constituante (1848-1849)

 Théodore Bac
 François Frichon Duvignaud de Vorys
 Jean-Baptiste Brunet
 Auguste Coralli
 Jean-Baptiste Maurat Ballange
 Michel Tixier
 Jean-Marie Allègre
 Jean-Baptiste Dumas

Assemblée nationale législative (1849-1851)

 Marcellin Dussoubs
 Auguste Coralli décédé en 1851, remplacé par Martial Bataille
 Jean-Baptiste Daniel de Lamazières
 Théodore Bac
 François Lafleur-Laclaudure
 François Frichon Duvignaud de Vorys
 Michel Tixier

Chambre des députés (Monarchie de Juillet)

Législature (1830-1831)

 Gabriel Bourdeau de Lajudie
 François Dumont-Saint-Priest
 Pierre-Alpinien Bourdeau
 Guillaume Louis Ternaux

II Législature (1831-1834)

 Jean-Baptiste Simon Pouliot décédé en 1832, remplacé par Adolphe-Edmond Blanc
 Philibert Chamiot-Avanturier
 François Resnier
 Louis Joseph Gay-Lussac
 Gabriel Sulpicy

III Législature (1834-1837)

 Saint-Marc Girardin
 Adolphe-Edmond Blanc
 Pierre-Alpinien Bourdeau démissionne en 1836, remplacé par Joseph Léon Talabot
 Pierre Charreyron
 Louis Joseph Gay-Lussac

Législature (1837-1839)

 Saint-Marc Girardin
 Joseph Léon Talabot
 Pierre Charreyron
 Louis Joseph Gay-Lussac

Législature (1839-1842)

 Auguste Coralli
 Jean-Baptiste Maurat Ballange
 Michel Tixier
 Joseph Léon Talabot
 Joseph Pétiniaud

Législature (1842-1846)

 Saint-Marc Girardin
 Adolphe-Edmond Blanc
 Jean-Baptiste Maurat Ballange
 Joseph Léon Talabot
André Dulery de Peyramont

VII Législature (17/08/1846-24/02/1848)
 Saint-Marc Girardin
 Adolphe-Edmond Blanc
 Jean-Baptiste Maurat Ballange
 Joseph Léon Talabot
André Dulery de Peyramont

Chambre des députés des départements ( Restauration)

législature (1815–1816)

 Sigismond du Pouget de Nadaillac
 Pierre-Alpinien Bourdeau
 Jacques Mousnier-Buisson

II législature (1816-1823)

 Joseph Chérade de Montbron
 Pierre-Alpinien Bourdeau
 Jacques Mousnier-Buisson
 Guillaume Michel de La Bachellerie
 Pierre Génébrias de Gouttepagnon

III législature (1824-1827)

 Joseph Chérade de Montbron
 André de Biaudos de Castéja
 Pierre-Alpinien Bourdeau
 Jacques Mousnier-Buisson

IV législature (1828-1830)

 Guillaume Louis Ternaux
 Pierre-Alpinien Bourdeau
 Joseph Chérade de Montbron
 Jacques Mousnier-Buisson

V législature ( - )
 Guillaume Louis Ternaux
 Gabriel-Grégoire Bourdeau de Lajudie
 François Dumont-Saint-Priest
 Pierre-Alpinien Bourdeau

Chambre des représentants (Cent-Jours)

 Pierre Dumas
 Jean-François Desbordes
 Guillaume Michel de La Bachellerie
 Jean-Jacques Benoît Gonneau
 Jean Guineau-Dupré

Chambre des députés des départements ( Restauration)
 Pierre Dumas
 Jean Guineau-Dupré

Corps législatif (1800-1814)

 Guillaume Vergniaud
 Jean-Baptiste Dalesme
 Guillaume Grégoire de Roulhac
 Pierre Dumas
 Jean Guineau-Dupré

Conseil des Cinq-Cents (1795-1799)

 Jean-Baptiste Jourdan
 Jean-Baptiste Louvet de Couvray
 Jean-Baptiste Soulignac
 Léonard Honoré Gay de Vernon
 Pardoux Bordas
 Jean Guineau-Dupré
 Jacques Lesterpt

Convention nationale (1792-1795)

 Jean-Baptiste Soulignac
 François Rivaud du Vignaud
 Jean-Michel Lacroix
 Benoît Lesterpt-Beauvais
 Léonard Honoré Gay de Vernon
 Pardoux Bordas
 Jacques Lesterpt
 Gabriel Faye

Assemblée législative (1791-1792)

 Pierre Duvoisin de Laserve
 François Jean Chaubry de La Roche
 Léonard Honoré Gay de Vernon
 Pardoux Bordas
 Gabriel Faye
 Léonard Michelon du Mas Barreau
 Gabriel Deperet

États généraux puis Assemblée constituante de 1789

Notes et références

Vienne (Haute)

Politique dans la Haute-Vienne
Deputes


text:
Erwann Le Péchoux (born 13 January 1982) is a French left-handed foil fencer. Le Péchoux is a four-time team European champion and four-time team world champion. A five-time Olympian, Le Péchoux is a 2016 team Olympic silver medalist and 2021 team Olympic champion. Le Péchoux competed in the 2004 Athens Olympic Games, the 2008 Beijing Olympic Games, and 2012 London Olympic Games, the 2016 Rio de Janeiro Olympic Games, and the 2021 Tokyo Olympic Games.

Le Péchoux is married to Tunisian foil fencer Inès Boubakri. Since Muslim women were forbidden to marry non-Muslim men in Tunisia until September 2017, he converted to Islam to marry her.

Medal record

Olympic Games

World Championship

European Championship

Grand Prix

World Cup

References

External links

Profile at the European Fencing Confederation

1982 births
Living people
French male foil fencers
Olympic fencers of France
Fencers at the 2004 Summer Olympics
Fencers at the 2008 Summer Olympics
Fencers at the 2012 Summer Olympics
Fencers at the 2016 Summer Olympics
People from Pertuis
Olympic medalists in fencing
Olympic silver medalists for France
Medalists at the 2016 Summer Olympics
Converts to Islam
Sportspeople from Vaucluse
World Fencing Championships medalists
Fencers at the 2020 Summer Olympics
Medalists at the 2020 Summer Olympics
Olympic gold medalists for France


text:
A Crown az angol rapper, Stormzy dala, amely 2019. június 21-én jelent meg, mint a második kislemez a Heavy Is the Head stúdióalbumáról. Ötödik helyen debütált a Brit kislemezlistán, a legmagasabb pozíciója a negyedik volt.

Közreműködők
A Tidal adatai alapján.

Vokál

 Stormzy – előadó
 LJ Singers – kórus

 Lawrence Johnson – kórus háttérvokál
 Margo Muzangaza – kórus háttérvokál
 Patricia Scott – kórus háttérvokál
 Rachael Sanniez – kórus háttérvokál
 Tarna-Renae Johnson – kórus háttérvokál
 Wayne Hernandez – kórus háttérvokál
 Wendi Rose – kórus háttérvokál

Utómunka

 Jimmy Napes – producer
 MJ Cole – producer, billentyűk, hangmérnök
 Duncan Fuller – hangmérnök
 Gus Pirelli – felvételek
 Mark "Spike" Stent – keverés
 Matt Wolach – keverés
 Michael Freeman – keverés
 Stuart Hawkes – masterelés

Slágerlisták

Minősítések

Források

2019 kislemezei


text:
The Hundred of the Murray (later called Hundred of Murray) was a cadastral hundred in South Australia spanning land two miles either side of the navigable portion of the Murray River in the 1850s and 1860s.

The hundred was gazetted on 10 November 1853 and promulgated on 1 July 1854. The bounds were described as "all those Lands which lie within the distance of two miles from either of the two opposite banks of the River Murray, within the province of South Australia, together with all those lands which lie within the distance of two miles from the north shore of Lake Alexandrina, between Salt Creek Trigonometrical Station and the Murray, and two miles from the east shores of Lakes Alexandrina and Albert, and also all the land in the County of Russell lying west of Lake Albert".

In March 1847 a Royal Order had made in the neighbouring provinces of Victoria and New South Wales to prevent pastoral leases being made on land within 3 miles of a sea coast or within two miles of a bank of several important rivers. The government of South Australian decided to follow suit with regard to the Murray River, making reference to the 1847 Royal Order in justification of the new land administration division.

The hundred thus effectively prevented ordinary pastoral leases near the river from encroaching on the banks of the Murray from the mouth (at present-day Wellington) all the way to at least the present-day Waikerie crossing. The hundred overlaid the boundaries of the pre-existing cadastral counties of Russell, Sturt and Eyre.

On 19 April 1860 two further riverside counties were proclaimed to cover the riverlands up to Wachtels Lagoon at present-day Kingston On Murray. These were the County of Albert on the left (south) bank and the County of Young on the right (north) bank. On the same day, more than half of the Hundred of the Murray was split into 24 new hundreds spread over the five counties now adjacent to the river, with the eastern stretch of the hundred remaining but now called Hundred of Murray. The new hundreds were as follows:

 In the County of Sturt: Brinkley, Mobilong, Finniss, Angas, and Ridley;
 In the County of Eyre: Bagot, Fisher, Anna, Skurray, Hay, and Eba;
 In the County of Young: Stuart;
 In the County of Albert: Cadell, Randell (now Murbko), Paisley, Cooper (now Nildottie), and Giles (now Forster);
 In the unincorporated land at present-day Chucka Bend that would later be proclaimed the County of Buccleuch: Morphett (now Bowhill and part of Forster);
 In the County of Russell: Younghusband, Burdett, Seymour, Malcolm, Bonney, and Baker.

The remaining Hundred of Murray in the far east riverlands of the state was abolished in 1870.

References

Murray, the
1854 establishments in Australia
1870 disestablishments in Australia


text:
Clark Township is one of nine townships in Johnson County, Indiana. As of the 2010 census, its population was 2,460 and it contained 863 housing units.

History
Clark Township was organized in 1838. It was named in honor of the Clark family of pioneer settlers.

The Heck-Hasler House was listed on the National Register of Historic Places in 2000.

Geography
According to the 2010 census, the township has a total area of , of which  (or 99.97%) is land and  (or 0.06%) is water.

References

External links
 Indiana Township Association
 United Township Association of Indiana

Townships in Johnson County, Indiana
Townships in Indiana


text:
Louis Auguste Benoist (1803–1867) was a pioneer banker and financier.

He was born August 13, 1803, in St. Louis, Missouri, then a French settlement in Louisiana, and soon to become a possession of the United States under the Louisiana Purchase. His father, Francois Marie Benoist, and his mother's father, Charles Sanguinet, came from prominent families and were instrumental in laying the foundations for St. Louis.

Education
After devoting two years to the study of medicine under one of the pioneer physicians of the city, Benoist undertook the study of law in the office of Horatio Cozzens and became licensed to practice in the legal profession. Thereafter, he entered into practice in partnership with well-known attorney and conveyancer, Pierre Provenchere.

Early career
Once, returning from an extended trip to France to settle his grandfather's estate, Benoist's ship was wrecked in the Bay of Biscay, north of Spain, an area noted for its storms. He narrowly escaped death and months would pass before he was able to obtain passage on another vessel bound for America.

Banking
After his return home, Benoist developed an interest in financial affairs and he abandoned his legal practice in favor of brokerage and real estate. He soon built a thriving business and by 1838 his financial operations had grown to such an extent that he established a branch banking house in New Orleans under the name of Benoist & Hackney, and later under the name of Benoist, Shaw & Co. Both the parent house and the New Orleans branch were regarded as leading financial institutions of the Southwest and did a large business until 1842. Around this time, financial panic Panic of 1837 gripped the country and the St. Louis house was compelled to temporarily suspend operations. Very soon, however, Benoist's financial expertise enabled him to overcome his challenges and he opened the doors of his bank. His depositors were paid what was due them at ten percent interest for the time their funds had been tied up. He is quoted with his characteristic brevity in a story about him in the St. Louis Star and Times, dated May 30, 1933: "Louis A. Benoist & Company will pay on demand."  Due to his integrity, he resumed his banking operations with a stronger hold than ever upon public confidence and esteem. The Encyclopedic History of St. Louis wrote of him: "It may truly be said of him that he was not only one of the great Western financiers of his day and generation, but was a remarkably progressive man in every respect. During the financial panic of 1857, when banking-houses were failing all over the United States, his bank weathered the storm, its resources unquestioned, his honor and fidelity to the trust reposed in him being regarded by the public as a guarantee of  the stability of the institution of which he was the head."

Benoist died of cholera while traveling in Cuba in 1867, and was buried at Calvary Cemetery in St. Louis. He left an estate valued at more than five million dollars.

L. A. Benoist's home, The Oakland House, is today a historical site owned and operated by The Affton Historical Society.

References

 Encyclopedic History of St. Louis, 1899
 Ann Gulbransen's genealogy site, www.gulbangi.com – All material used by permission
 St. Louis Star & Times, 1933
 John F. Benoist family documents

Further reading
 Encyclopedia of the History of Missouri: A Compendium of History and Biography for Ready Reference, Volume 5

External links
 Missouri Historical Society Archives, Benoist-Charleville Family Papers
 Oakland House web site
 Oakland House fact sheet
 Oakland House architectural details
 Ann Gulbransen's genealogy site

American bankers
1803 births
1867 deaths
American expatriates in France
Shipwreck survivors
Burials at Calvary Cemetery (St. Louis)
19th-century American businesspeople
American slave owners


text:
Nandorščina (izvirno angleško Nandorin) je umetni jezik angleškega pisatelja in jezikoslovca Johna Ronalda Reuela Tolkiena.

Tolkienovi jeziki in pisave


text:
La Bimota HB2 è una motocicletta stradale sportiva realizzata dalla casa motociclistica Italiana Bimota dal 1982 al 1983, come secondo modello con motorizzazione Honda.

Descrizione
Presentata al Salone di Milano 1981, a spingere la moto c'è un motore a quattro cilindri in linea DOHC a 16 valvole raffreddato ad aria ripreso dalla Honda CB 900 F da 901 cm³, che sviluppa 95 cavalli a 9000 giri/min e circa 8 kg⋅m a 8000 giri/min.

Il telaio è a doppia culla in acciaio.

La frenata è assicurata da pinze Brembo Gold Series a due pistoncini con tre dischi flottanti da 280 mm di diametro, di cui due all'avantreno e uno al retrotreno.

Caratteristiche tecniche

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

HB2


text:
Il ghiacciaio Asimut (letteralmente, in norvegese: azimuth) è un corto e ripido ghiacciaio situato sulla costa della Principessa Astrid, nella Terra della Regina Maud, in Antartide. Il ghiacciaio, il cui punto più alto si trova a circa 1.400 m s.l.m., fluisce dapprima verso sud-est e poi verso nord-est discendendo tra le cime Solhogdene e la dorsale Skuggekammen, nella parte orientale delle montagne di Gruber, una catena montuosa facente parte delle montagne di Wohlthat, fino a unire il proprio flusso a quello del ghiacciaio Vangengeym.

Storia
Il ghiacciaio Asimut è stato mappato per la prima volta grazie a fotografie aeree scattate nel corso della spedizione Nuova Svevia, 1938-39, ed è stato poi più dettagliatamente delineato grazie a immagini aeree ottenute nel corso della sesta spedizione antartica norvegese, 1956-60, spedizione che lo ha anche battezzato con il suo attuale nome.

Note

Voci correlate
 Ghiacciai dell'Antartide

Collegamenti esterni

Asimut, Ghiacciaio
Asimut, Ghiacciaio


text:
L'entomofagia (dal greco éntomos, "insetto", e phăgein, "mangiare"), è un regime dietetico, che vede gli insetti come alimento. Dal punto di vista ecologico è un rapporto trofico di predazione, parassitismo o di parassitoidismo ed è osservabile in un gran numero di gruppi animali come insetti, uccelli, rettili, anfibi, pesci e mammiferi e di microrganismi. Dal punto di vista antropologico è una pratica diffusa presso molte popolazioni del pianeta basata su particolari gusti o mode o sulla necessità di integrare il fabbisogno nutritivo di proteine.

Entomofagia umana

Il consumo umano di carne di insetto è molto comune in alcune culture di parti del mondo come l'America centrale e meridionale, l'Africa, l'Asia, l'Australia e la Nuova Zelanda. In altre culture, invece, l'utilizzo di insetti per l'alimentazione umana è poco diffuso.

L'utilizzo di insetti nella dieta umana è stato particolarmente importante in epoca preistorica prima che gli uomini scoprissero la caccia e l'agricoltura come testimoniano, ad esempio, alcuni coproliti rinvenuti in Messico e Stati Uniti e contenenti tracce di formiche, larve di coleottero, pidocchi, zecche e acari.

Nell'ambito dell'entomofagia si possono distinguere due categorie: gli insetti utilizzati come fonte primaria di sostanze nutritive e di insetti utilizzati come condimenti. Alcuni insetti sono poi mangiati come larve, mentre altri da adulti. Più di 1200 specie di insetti vengono utilizzate come alimenti da parte di persone in tutto il mondo. Gli insetti e gli aracnidi comunemente utilizzati includono cavallette, grilli, termiti, formiche, larve di coleotteri, falene, bruchi, pupe, ragni, tarantole e scorpioni.

La FAO e gli insetti

La FAO in uno studio del 2013 menziona gli insetti come fonti di cibo ancora poco sfruttata nel mondo occidentale.

Entomofagia in Unione Europea
Con il Regolamento (UE) 2015/2283, entrato in vigore il 25 Novembre 2015, il Parlamento Europeo ha aggiornato le regole per l'introduzione e la vendita di nuovi alimenti destinati alla tavola, i cosiddetti Novel food, una categoria alimentare che include anche gli insetti. Tale Regolamento modifica il regolamento (UE) n. 1169/2011 del Parlamento europeo e del Consiglio e abroga il regolamento (CE) n. 258/97 del Parlamento europeo e del Consiglio e il regolamento (CE) n. 1852/2001 della Commissione.

I recenti sviluppi scientifici e tecnologici hanno reso possibile una semplificazione delle procedure per le richieste di autorizzazione per l'immissione in commercio di "prodotti e sostanze alimentari privi di storia di consumo 'significativo' al 15 maggio 1997 in UE" (con la precedente normativa la procedura richiedeva in media 3 anni e mezzo).

Tra le novità apportate dal regolamento, la centralizzazione della richiesta di autorizzazione, che deve essere presentata direttamente alla Commissione Europea attraverso un sistema online e non a uno degli Stati membri, come avveniva in precedenza. La richiesta deve essere preparata conformemente alle linee guida pubblicate dall'autorità per la sicurezza alimentare (EFSA) e deve contenere i dati scientifici a supporto della sicurezza della sostanza oggetto della domanda di autorizzazione. La stessa EFSA si occupa dell'accertamento della sicurezza. La Commissione rilascia l'autorizzazione attraverso l'inserimento del "Novel food autorizzato" nell'elenco dell'Unione (Union list) insieme a tutte le specifiche previste, incluse le eventuali tipologie alimentari in cui può essere contenuto, le dosi e altre caratteristiche.

Note

Bibliografia

  ISBN 978-88-06-18386-8.
  ISBN 978-88-07-81030-5.
 Giovanni Sogari e Paul Vantomme, A tavola con gli insetti, Fidenza, Mattioli 1885, 2014, ISBN 978-88-6261-440-5

Voci correlate
 Casu frazigu
 Allevamento d'insetti
 Torta kunga

Altri progetti

Collegamenti esterni

 Quali sono gli insetti commestibili? (ilgrillocroccante.com)
Video Ricette con gli Insetti e approfondimenti sulla tematica (MasterBug.it)

Ecologia
Etnologia


text:
A röpima pár szavas imádság a kereszténységban, a római katolikus egyházban.

Lehet hivatalos, vagy egyéni. A hivatalos röpimák közül néhány beépült a liturgiába is. A kápolnák falára a hívek által elhelyezett táblácskákon gyakran olvashatók röpimák.

Néhány gyakori röpima
Áldott legyen a Szentháromság!
Dicsőség az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek!
Istenem és mindenem!
Atyám, a kezedbe ajánlom lelkemet!
Imádunk téged Krisztus és áldunk téged, mert szent kereszted által megváltottad a világot!
Christus vincit, Christus regnat, Christus imperat!
Jézus Szentséges Szíve, irgalmazz nekünk!
Kegyes Jézus, kérünk Téged, add meg nekünk békességed!
Szentséges Szűz Mária! Könyörögj érettünk!
Istennek minden szentjei, esedezzetek értünk!

Külső hivatkozás
További röpimák

Katolikus liturgia


text:
Otto Bloch (* 19. September 1885 in Zürich; † 9. Dezember 1917 in Bern) war ein Schweizer Maschineningenieur und Elektrotechniker.

Nachdem Bloch 1909 das Diplom als Maschineningenieur der ETH Zürich erworben hatte, doktorierte er 1912 als Assistent für Physik bei Pierre-Ernest Weiss mit Untersuchungen «Über die magnetischen Eigenschaften der Nickel-Kobalt-Legierungen». Im September 1911 wurde Bloch Experte für Elektrotechnik des Schweizerischen Amts für Geistiges Eigentum in Bern.

Bloch gehörte der Wandervogel-Bewegung seit deren Gründung 1907 an und tat sich als vehementer Verfechter des Abstinenz-Gedankens in der Bewegung hervor.

Veröffentlichungen
 Die Berücksichtigung des Entwicklungssinnes in der theoretischen Elektrotechnik. In: Schweizerische Bauzeitung. 68. Jg., 9. September 1916, Nr. 11, S. 115–120.
 Ueber die Bestimmung der Ortskurven in der graphischen Wechselstromtechnik. 1. Teil. In: Schweizerische Bauzeitung. 68. Jg., 18. November 1916, Nr. 21, S. 237–241.
 Ueber die Bestimmung der Ortskurven in der graphischen Wechselstromtechnik. 2. Teil. In: Schweizerische Bauzeitung. 68. Jg., 25. November 1916, Nr. 22, S. 254–258.
 Die Ortskurven der graphischen Wechselstromtechnik nach einheitlicher Methode behandelt. Zürich 1917.

Literatur
 Nekrologie. † Otto Bloch. In: Schweizerische Bauzeitung. 22. Dezember 1917, Nr. 25, S. 295.
 Biographisches Dossier Otto Bloch der ETH-Bibliothek.

Einzelnachweise

Ingenieur
Schweizer
Geboren 1885
Gestorben 1917
Mann


text:
Canada was a small community of free African-Americans established near the University of Virginia in Charlottesville in the 19th century. Many residents of Canada were employed by the university. The community existed from the early 19th century until the early 20th century, by which time the increasingly valuable land had been purchased by white speculators. Researchers theorize that the community was named in homage to the country bordering the United States to the north, where slavery had been abolished under the Slavery Abolition Act of 1833.

It was located between what is now Jefferson Park Avenue and Venable Lane, and was rediscovered during the expansion of a university parking lot in May 1993. An architectural firm cataloging the finding believes that the cemetery that they've uncovered served the community; 32 graves have been discovered. The site of the home of one community member is being turned into a  public park.

References

Geography of Charlottesville, Virginia
Ghost towns in Virginia


text:
Asómatos, en , est un village du dème d'Ágios Vasílios, de l'ancienne municipalité de Foínikas, dans le district régional de Réthymnon, en Crète, en Grèce. Selon le recensement de 2011, la population d'Asómatos compte . Le village est situé à une altitude de  et à une distance de  de Réthymnon, à la sortie de la gorge de Kourtaliótiko et des pentes sud du mont Kouroúpa.

Histoire
Le village tire son nom de l'église de l'archange Michel et est mentionné par Francesco Barozzi, en 1577, sous le nom d' dans la province d'Ágios Vasílios. Dans le recensement vénitien, de 1583, par Kastrofylakas, il est mentionné en tant qu'Assomato di Mega Potamo, avec , tandis que le village est également mentionné par Vasilikata, en 1630, avec le nom Assomato di Mega Potamo. Lors du recensement de 1834, organisé par les Égyptiens, le village a une population purement chrétienne et est habité par .

Lors du recensement de 1881, Asómatos appartient à la municipalité de Foínikas et est habité exclusivement par des chrétiens, au nombre de , tandis que lors du recensement de 1900, le village compte .

Liens externes

Source de la traduction

Localité dans le dème d'Ágios Vasílios
Réthymnon (district régional)


text:
Тибуртина () — станция линии B римского метрополитена. Открыта 8 декабря 1980 года. Она расположена под римским железнодорожным вокзалом Тибуртина, таким образом её главной функцией является обслуживание пассажиров, прибывающих и убывающих с этого вокзала.

Окрестности и достопримечательности
Вблизи станции расположены:

 Римский университет Ла Сапиенца
 Кладбище Кампо Верано
 Сан-Лоренцо-фуори-ле-Мура
 Сан-Лоренцо

Наземный транспорт
Железнодорожный транспорт:
 Железнодорожный вокзал Тибуртина.

Автобусы: 62, 71, 111, 135, 163, 168, 211, 309, 409, 441, 448, 490, 492, 495, 545, 548, 649.

Ссылки

Станции Римского метрополитена
Станции метрополитена, построенные в 1990 году


text:
Macarena Rosset (born 23 February 1991) is an Argentine basketball player for San Giovanni Valdarno and the Argentina women's national basketball team.

She defended Argentina at the 2018 FIBA Women's Basketball World Cup.

References

External links

1991 births
Living people
Argentine expatriate sportspeople in Italy
Argentine women's basketball players
Argentine expatriate basketball people in Germany
Argentine expatriate basketball people in Italy
Argentine expatriate basketball people in Spain
Shooting guards
Basketball players from Buenos Aires


text:
Zgodovina Slovenije od leta 1918 do leta 1945 je obdobje v zgodovini, v katerem je Slovenija prvič dobila samostojno vojsko in svojo prvo Narodno vlado.

Država SHS

Z razpadom avstro-ogrske monarhije leta 1918 so južnoslovanski narodi nekdanje monarhije 29. oktobra 1918 razglasili narodno osvoboditev in ustanovitev samostojne države Slovencev, Hrvatov in Srbov s središčem v Zagrebu, ki pa ni bila nikoli mednarodno priznana državna tvorba.

31. oktobra 1918 je ljubljanski Narodni svet imenoval Narodno vlado SHS. Za predsednika vlade je bil imenovan Josip Pogačnik. Narodno vlado je potrdil tudi Narodni svet v Zagrebu, s tem pa je slovenska Narodna vlada dobila tudi vsa zakonodajna in izvršilna pooblastila. Država SHS je imela skupno samo zunanjo in vojaško politiko. Sredi novembra 1918 je Narodna vlada SHS izdala Naredbo o prehodni upravi, ki predstavlja prvo slovensko ustavo. Ta ustava je Sloveniji določila tudi samostojno delovanje na obrambnem področju, saj skupna država ni bila sposobna izvajati obrambne politike. Razlog za ta korak je bila razglasitev o nedeljivosti dežele in pripadnost Avstriji, ki jo je razglasila Koroška deželna vlada. Poleg tega je italijanska vojska na vzhodu prekoračila razmejitveno črto, ki je bila določena v Londonskem sporazumu. Prodirajoče italijanske sile je 14. novembra v Logatcu po nalogu Narodnega sveta zaustavila srbska vojaška enota pod vodstvom Stevana Švabića.

Na slovenski severni meji je Rudolf Maister 1. novembra 1918 s svojimi vojaki prevzel nadzor nad Mariborom in mesto z okolico razglasil za del Slovenije. Podporo mu je izrekel štajerski Narodni svet, ki ga je povišal v generala. Na Koroškem je koroški Heimwehr do konca leta 1918 prevzel nadzor nad ozemljem in od tam pregnal slovenske enote.

Medtem se je na političnem področju vse bolj začelo oblikovati stališče, da se mora Država SHS združiti s Kraljevino Srbijo. Sredi novembra je svoje mnenje o tem podal tudi Kulturni odsek Narodnega sveta, ki je sprejel resolucijo, v kateri so se zavzemali za slovensko kulturno avtonomijo in jezikovno kontinuiteto. Kasneje so resolucijo na pritisk liberalnih strank umaknili in podprli unitarizem.

Glasovanje o združitvi je potekalo 23. novembra 1918 v Zagrebu, ljubljanska Narodna vlada pa je odločila, da bodo na njem njeni predstavniki glasovali za takojšnjo združitev s Kraljevino Srbijo v skupno državo.

V Prekmurju (Slovenska krajina-program) so Jožef Klekl in drugi politiki hoteli ob Muri udejanjiti bodisi avtonomni entitet Madžarske ali svobodno državo. Kasneje se je Klekl odločil, da se Slovenska krajina enostavno združi s Slovenijo, oziroma s takratno Državo SHS. Leta 1919 je v Murski Soboti Vilmoš Tkalec oznanil samostojno Mursko republiko (obstajala je šest dni), ampak v Prekmurju dejansko ni bilo stvarnih teženj po neodvisnosti.

Kraljevina SHS

Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev je bila razglašena 1. decembra 1918 v Zagrebu, že januarja 1919 pa so bile ukinjene avtonomne narodne vlade. Imenovane so bile nove deželne vlade z omejenimi pooblastili. Deželna vlada Slovenije je imela šest poverjenikov, ki so sodelovali pri pripravi prve ustave nove države.

Med tem so se v Sloveniji stopnjevala nesoglasja med političnimi strankami, predvsem med unitaristično JDS in katoliško konzervativno SLS. SLS je javno zagovarjala slovensko avtonomijo in večjo vlogo katoliške cerkve v političnem življenju. Poleg tega se je SLS zavzemala tudi za večjo zaščito kmetov in delavcev.

Leta 1920 so bile v Sloveniji volitve v ustavodajno skupščino, v luči volitev pa so se ustanavljale nove stranke, že obstoječe stranke pa so se združevale ali razpadale. Tako sta leta 1920 na novo nastali Samostojna kmetijska stranka in Narodno socialistična stranka, JDS se je združila s sorodnimi strankami v Demokratsko stranko, od Jugoslovanske socialdemokratske stranke pa se je odcepila Delavska socialistična stranka za Slovenijo, ki je vstopila v KPJ (ta je nastala že leta 1919). Preostanek JSDS je leta 1921 vstopil v Socialistično stranko Jugoslavije.

Na teh volitvah je Slovenija dobila 38 poslanskih mest. SLS je dobila 14 mest, SKS 8, JSDS 6, KPJ 5, DS 3 in NS 2 mesti.

Slovenci v Avstriji

Vprašanje severne meje se je rešilo s koroškim plebiscitom 10. oktobra 1920. Na tem plebiscitu, pred katerim je Avstrija vodila ostro propagandno kampanjo, so se prebivalci zasedenih ozemelj odločili za priključitev k Avstriji, s čimer je Slovenija izgubila še dodaten del slovenskega naselitvenega prostora.

Slovenci v Kraljevini Italiji
Na pogajanjih med Kraljevino in Italijo za določitev meje med državama so se Slovenci zavzemali za razmejitev po narodnostni meji; to stališče pa so zavzemali tudi na pariški mirovni konferenci leta 1919. Italijani so pa vztrajali na meji, ki so jo zahtevali že v londonskem paktu.

Mednarodna skupnost je zadeve na koncu prepustila v reševanje Kraljevini SHS in Italiji. Državi sta na koncu vprašanje meje rešili z rapalsko pogodbo s katero je bila določena meja, ki je potekala po razvodju med Črnim in jadranskim morjem. Rapalska pogodba je bila podpisana 12. novembra 1920: Italija je z njenim podpisom priznala Kraljevino SHS, v zameno pa je Italija pridobila velik del slovenskega naselitvenega prostora, na katerem je prebivalo 327.230 Slovencev, in del hrvaškega naselitvenega prostora, na keterem je prebivalo približno 180.000 Hrvatov. Italija je na novo pridobljeno ozemlje, ki je obsegalo Goriško, Trst, Istro in nekdanje avstrijske okraje: trbiškega, idrijskega, postojnskega in ilirskobistriškega je Italija poimenovala Julijska krajina. Po letu 1923 so prej enotno upravno-politično enoto razdelili na province, tako da Slovenci v nobeni niso imeli večine.

Vidovdanska ustava
Ustavodajna skupščina je 28. junija 1921 sprejela vidovdansko ustavo, s katero je država postala unitaristična in centralistična, na čelo pa je postavila dinastijo Karađorđevićev. Posledica te ustave je bila zahteva 43 vidnih slovenskih kulturnikov in znanstvenih delavcev po avtonomiji Slovenije znotraj države. Zahtevo so podali v začetku leta 1922, podporo pa so dobili v številnih manjših političnih strankah ter med slovenskimi kulturnimi delavci.

Leta 1923 so se tudi slovenski komunisti zavzeli novo državno ureditev, ki naj bi bila po njihovem federacija delavsko-kmečkih republik. Že leta 1924 se je Slovenska republikanska stranka pod vodstvom Antona Novačana združila s slovenskimi avtonomisti pod vodstvom Dragotina Lončarja in Albina Prepeluha v Slovensko republikansko stranko kmetov in delavcev. Stranka je leta 1925 objavila program za samostojno Slovenijo v okviru federativne Jugoslavije.

Leta 1927 je slovenska SLS pod vodstvom Antona Korošca sklenila blejski sporazum s Srbsko radikalno stranko, ki jo je zastopal Velja Vukčević, da bosta stranki na volitvah nastopili skupaj. To je pomenilo, da se je SLS odrekla avtonomistični politiki. Na volitvah je stranka dosegla velik uspeh in Anton Korošec je postal edini nesrbski predsednik katere od jugoslovanskih vlad. Položaj predsednika vlade je zasedal od julija 1928 do januarja 1929, med tem pa si je njegova stranka nakopala veliko zamer zavednih Slovencev, veliko neodobravanje pa so izražali tudi hrvaški katoliški krogi.

Kraljevina Jugoslavija

Zaradi neprestanih političnih kriz je kralj januarja 1929 razpustil Narodno skupščino in razveljavil ustavo. Šestega januarja je razglasil novo, t. i. šestojanuarsko ustavo in uzakonil diktaturo. To je SLS v Sloveniji sprva podprla, saj je menila, da bo z njo kralj razmere umiril in v državo vrnil red. Zaradi tega je SLS vstopila v vlado, ki jo je sestavil premier Petar Živković.

KPJ, ki je bila prepovedana že leta 1921 se je diktaturi uprla in pozivala celo k oboroženemu uporu, kar pa je stranki prineslo še večje preganjanje.

Kralj je državo preuredil in jo razdelil na devet banovin, s čimer je poskušal ukiniti vse narodne institucije nekdanje države, zaradi česar jo je dal preimenovati v Kraljevino Jugoslavijo. Slovenija je postala Dravska banovina, ozemlje današnje Bele krajine in del Kočevskega pa sta do leta 1931 spadala pod Savsko banovino. Banovinam je načeloval ban, ki ga je imenoval kralj osebno, dravska pa je imela sedež v Ljubljani.

Notranje napetosti in politično posredovanje nekaterih evropskih držav, med katerimi sta bili najbolj glasni Francija in Češkoslovaška sta prisilili kralja, da je leta 1931 izdal novo, t. i. oktroirano ustavo. Ta ustava naj bi spremenila določene politične relacije v državi, a tega ni storila v bistveni meri. Politične stranke so bile še vedno prepovedane na narodni, verski in razredni podlagi, centralistična enotnost pa je bila še vedno osnova delovanja države. Iz teh razlogov je SLS izstopila iz vlade, liberalne stranke v Sloveniji pa so podpirale novo ustavo. Z izstopom iz vlade je SLS postala prepovedana stranka.

Druga svetovna vojna

V Jugoslaviji se je v času Stojadinovićeve vlade med letoma 1935 in 1939 začel vzpon fašistične miselnosti. Po izbruhu druge svetovne vojne v Evropi se je kmalu pokazalo, da bo tudi Jugoslavija kmalu ujeta v spopade. Politični vrh se je odločil, da bo pristopil k trojnemu paktu, kar se je zgodilo 25. marca 1941. Posledica te odločitve so bile splošne ljudske demonstracije, ki so vodile v vojaški udar, s katerim je bila vlada odstranjena, Jugoslavija pa je 27. marca preklicala vstop. V novi vladi sta dobila svoje mesto tudi dva člana SLS, Franc Kulovec in Miha Krek.

Napad na Jugoslavijo, s kodnim imenom Operacija Belo se je začel 6. aprila 1941. Jugoslovanska vlada se je preko Egipta umaknila v London, na domačih tleh pa je vojna med vojskami sil Osi in Jugoslovansko kraljevo vojsko trajala do 17. aprila, ko je jugoslovanska vojska brezpogojno kapitulirala. Slovenija je bila po ustanovitvi fašistične Neodvisne države Hrvaške 10. aprila 1941 povsem odrezana od dogodkov v ostalih delih Jugoslavije in že kmalu zasedena. Po kapitulaciji je bilo slovensko ozemlje razdeljeno na tri dele.

Pod nemško okupacijo so prišle slovenska Štajerska, Gorenjska in slovenska Koroška, skupaj 10.261 kvadratnih kilometrov ozemlja.

Prekmurje je prišlo pod madžarsko okupacijsko oblast, ki je tako dobila 997 km² slovenskega ozemlja.

Italijani pa so dobili večji del Notranjske, Dolenjsko in Ljubljano, skupaj 4.544 km² s 340.000 prebivalci.

Zasedena ozemlja so te tri države kmalu priključile k matičnim državam. 3. maja 1941 je to prva storila Italija, ki je Ljubljansko pokrajino, kot je imenovala svoj del slovenskega ozemlja, na ta dan združila z Italijo. Madžari so prekmurje priključili k Madžarski decembra 1941, Nemci pa so sicer imeli načrte za priključitev izdelane že ob zasedbi, a formalno zasedenih območij niso nikoli vključili v Tretji Rajh. Kljub temu so prebivalce zasedenih območij obravnavali kot lastne državljane in jih začeli klicati v nemško vojsko. Prav tako so tem območjem predpisali nemške zakone, za njihovo dosledno izvajanje pa so imenovali dva gaulajterja, enega za Koroško in enega za Štajersko.

Opombe

Glej tudi
 Primorska
 Rapalska pogodba
 Slovenska krajina (Ogrska)
 Murska republika

Viri
 Slovenska zgodovina v besedi in sliki, Mladinska knjiga 2003 ISBN 86-11-16514-4

Zgodovina Slovenije


text:
The 77th Sustainment Brigade is a unit of the United States Army that inherited the lineage of the 77th Infantry Division ("Statue of Liberty"), which served in World War I and World War II. Its headquarters has been at Fort Dix, New Jersey, since its predecessor command, the 77th Regional Readiness Command, was disestablished in 2008 from Fort Totten in Bayside, Queens, New York. Soldiers from the 77th have served in most major conflict and contingency operations since World War II.

The division is nicknamed the "Statue of Liberty Division"; the shoulder patch bears the Statue of Liberty in gold on a blue isosceles-trapezoid shape. U.S. Marines on Guam nicknamed them the "77th Marine Division".

The Clearview Expressway in Queens, New York, is named the "U.S. Army 77th Infantry Division Expressway", honoring the division and its successor commands.

World War I

Activated: 18 August 1917 Camp Upton in Yaphank, New York.
Operations: Meuse-Argonne, Oise-Aisne.

The 77th Infantry Division consisted initially of draftees, mostly from New York City. They trained at Camp Upton in Yaphank, New York, in the central part of Suffolk County, Long Island; the camp is now Brookhaven National Laboratory.

It was the first American division composed of draftees to arrive in France in World War I, landing in April 1918; overall, it was the seventh of 42 divisions to reach the Western Front. The division fought in the Battle of Château-Thierry on 18 July 1918 and later in the Meuse–Argonne offensive, the largest battle in the history of the United States Army, from late September until the Armistice with Germany on November 11, 1918. During its service in France, the 77th Division sustained 10,194 casualties: of these 1,486 men were killed and another 8,708 were wounded.

The division, after serving on occupation duties for the next few months, returned to the United States in April 1919 and was deactivated at Camp Upton later that month.

The 153rd Infantry Brigade consisted of the 305th Infantry Regiment, 306th Infantry Regiment, and 305th Machine Gun Battalion. The brigade was initially commanded by Brigadier General Edmund Wittenmyer.

The 154th Infantry Brigade was composed of the 307th and 308th Infantry Regiments and the 306th Machine Gun Battalion. The brigade's inaugural commander was Brigadier General Evan M. Johnson.

While the division had been recruited as a National Army unit from the New York City area, attrition and replacements had complicated the complexion of the unit. For example, the 40th Division had been converted into a "depot division" in August 1918 to equip, train, and forward replacements to other units, and in the process, Company L of the 160th Infantry, part of the California National Guard, had supplied many of its original men to Company K of the 307th Infantry as replacements.

The "Lost Battalion" of World War I fame was composed of six companies of the 308th Infantry Regiment and one from the 307th Infantry Regiment.

 77th Division Commanders:
 Maj. Gen. J. Franklin Bell (18 August 1917)
 Brig. Gen. Evan M. Johnson (4 December 1917)
 Maj. Gen. G. B. Duncan (8 May 1918)
 Brig. Gen. Evan M. Johnson (20 July 1918)
 Brig. Gen. Evan M. Johnson (19 August 1918)
 Maj. Gen. Robert Alexander (27 August 1918)

Order of battle

 Headquarters, 77th Division
 153rd Infantry Brigade
 305th Infantry Regiment
 306th Infantry Regiment
 305th Machine Gun Battalion
 154th Infantry Brigade
 307th Infantry Regiment
 308th Infantry Regiment
 306th Machine Gun Battalion
 152nd Field Artillery Brigade
 304th Field Artillery Regiment (75 mm)
 305th Field Artillery Regiment (75 mm)
 306th Field Artillery Regiment (155 mm)
 302nd Trench Mortar Battery
 307th Machine Gun Battalion
 302nd Engineer Regiment
 302nd Field Signal Battalion
 Headquarters Troop, 77th Division
 302nd Train Headquarters and Military Police
 302nd Ammunition Train
 302nd Supply Train
 302nd Engineer Train
 302nd Sanitary Train
 305th, 306th, 307th, and 308th Ambulance Companies and Field Hospitals

Interwar period

The division was reconstituted in the Organized Reserve on 24 June 1921, allotted to the Second Corps Area, assigned to the XII Corps and allotted to the southeastern portion of the state of New York, particularly Long Island and the New York City area. The headquarters was initiated on 1 July 1921.

World War II

 Ordered into active military service: 25 March 1942, Fort Jackson, South Carolina
 Trained at Camp Hyder, California in 1943
 Overseas: 24 March 1944
 Campaigns: Western Pacific, Leyte, Ryukyus
 Distinguished Unit Citations: 16
 Awards: Medal of Honor: 6; Distinguished Service Cross: 19; Distinguished Service Medal: 2; Silver Star: 335; Legion of Merit: 22; Soldier's Medal: 25; Bronze Star: 4,433; Air Medal: 4
 Commanders:
 Maj. Gen. Robert L. Eichelberger (March–June 1942)
 Maj. Gen. Roscoe B. Woodruff (June 1942 – May 1943)
 Maj. Gen. Andrew D. Bruce (May 1943 – 27 February 1946)
 Chaplain: Fray Angélico Chávez
 Inactivated: 15 March 1946 in Japan

Order of battle
 Headquarters, 77th Infantry Division
 305th Infantry Regiment
 306th Infantry Regiment
 307th Infantry Regiment
 Headquarters and Headquarters Battery, 77th Infantry Division Artillery
 304th Field Artillery Battalion
 305th Field Artillery Battalion
 306th Field Artillery Battalion
 902nd Field Artillery Battalion
 302nd Engineer Combat Battalion
 302nd Medical Battalion
 77th Cavalry Reconnaissance Troop (Mechanized)
 Headquarters, Special Troops, 77th Infantry Division
 Headquarters Company, 77th Infantry Division
 777th Ordnance Light Maintenance Company
 77th Quartermaster Company
 77th Signal Company
 Military Police Platoon
 Band
 77th Counterintelligence Corps Detachment

The 77th Infantry Division landed in Hawaii, 31 March 1944, and continued training in amphibious landings and jungle warfare. Elements began to leave Hawaii, 1 July 1944, for the amphibious assault on Guam. Attached to III Amphibious Force, the 77th made an assault landing on Guam, 21 July 1944. After taking over defense of the beachhead, the division drove north to seize Mount Tenjo and effected junction with the 3d Marine Division, linking the northern and southern bridgeheads, 23–29 July. It continued to drive north, and dislodged the enemy from positions at Barrigada town and mountain, 4 August, resistance ending on 8 August. With Guam recaptured, the 77th sailed for New Caledonia, but plans were changed en route and it was directed to proceed to Leyte. The division landed on the east coast of Leyte, 23 November 1944, and was attached to XXIV Corps, Sixth Army. After a short period of training and combat patrolling in the Corps' rear, 23 November – 6 December, it landed at Ipil and fought up the east coast of Ormoc Bay to seize Ormoc on 10 December. Attacking north, astride Highway No. 2, the division secured Valencia and the Libungao-Palompon road junction. Mopping up operations continued through January 1945 to 5 February 1945.

The next combat assignment was Okinawa. In late March (26–29), the division made 15 landings, securing Kerama Retto and Keise Shima for the assault on Okinawa. Riding at sea, 1–15 April 1945, it suffered casualties from enemy suicide attacks, and prepared for the assault landing on Ie Shima. On 16 April 1945, the 77th landed on Ie Shima, captured the airfield, and engaged in a bitter fight for "Government House Hill" and "Bloody Ridge." It was in this operation that Ernie Pyle was killed. On April 25 it left Ie Shima for Okinawa, relieving the 96th Division on 1 May 1945. Fighting its way slowly against extremely heavy Japanese resistance, the division drove to Shuri in conjunction with the 1st Marine Division, occupying it 29–31 May. In June the division covered the right flank of XXIV Corps and "sealed" Japanese cave positions. In July the division moved to Cebu, Philippine Islands, and prepared for the anticipated invasion of Japan (Operation Downfall). On 6 and 9 August 1945, the U.S. dropped atomic bombs on Hiroshima and Nagasaki, forcing the surrender of Japan and thereby cancelling Operation Downfall. The division landed in Japan in October 1945 for occupation duty, and was inactivated a few months later on 15 March 1946.

Casualties

Total battle casualties: 7,461
Killed in action: 1,449
Wounded in action: 5,935
Missing in action: 76
Prisoner of war: 27

21st century

Five soldiers from the 77th lost their lives at the World Trade Center in the September 11 attacks, while serving in their civilian duties.

The lineage of the 77th Infantry Division is perpetuated today by the 77th Sustainment Brigade, a unit of the Army Reserve, with its headquarters at Fort Dix, N.J. In 2011, the brigade deployed to Iraq in support of Operation New Dawn. The brigade headquarters was stationed in Balad, Iraq and held logistical responsibility for the re-posturing of forces in northern Iraq. The unit's motto is "Liberty Warriors".

See also
Desmond Doss, soldier of the 77th who received the Medal of Honor during the Battle of Okinawa

References
 Notes

 Bibliography
 {{ACMH| article = The Army Almanac: A Book of Facts Concerning the Army of the United States U.S. Government Printing Office | url = http://www.history.army.mil/html/forcestruc/cbtchron/cbtchron.html}}

 Myers, Max. (ed.) Ours to Hold It High: The History of the 77th Infantry Division in World War II by Men Who Were There. Washington, D.C.: Infantry Journal Press, 1947.
https://archive.org/stream/OursToHoldItHigh#page/n1/mode/2up

Further reading
 Adler, Julius Ochs (ed.). History of the Seventy Seventh Division, August 25th. 1917 - November 11th. 1918. New York: The 77th Division Association, 1919. Pages 199-207 are devoted to a description of the "Lost Battalion".
 Klausner, Julius Jr. Company B, 307th Infantry: Its History, Honor Roll and Company Roster. New York: Burke-Kelly American Legion Post No. 172, 1920.
 McKeogh, Arthur. The Victorious 77th Division (New York's Own) in the Argonne Fight. NY: John H. Eggers, 1919.
 Rainsford, Walter Kerr. From Upton to the Meuse with the Three Hundred and Seventh Infantry. New York: Appleton, 1920. Rainsford was commander of Company M, and later of Company L, of the 307th. This book contains a detailed account of the "Lost Battalion" in Chapter X (pages 195-224).
 Through the War with Company D, 307th Infantry, 77th Division. New York: 1919.
 Tiebout, Frank Bosworth. A History of the 305th Infantry. New York: 305th infantry Auxiliary, 1919.
 Whittlesey, Charles W. and George G. McMurtry. "The Epic of the Lost Battalion". The New York Times'', 30 September 1928.

External links

WWII Pacific Theatre: Campaign in the Marianas – Guam, 21–25 July 1944 a publication of the United States Army Center of Military History
77th Memorial Grove, Fort Totten, Bayside, NY
U.S. Army 77th Infantry Division Expressway, Queens County, NYC
Ours To Hold It High: the history of the 77th Infantry Division in World War II

077th Infantry Division, U.S.
Military units and formations established in 1917
Military units and formations of the United States Army Reserve
77th Sustainment Brigade
Sustainment Brigades of the United States Army
Infantry Division, U.S. 077
United States Army divisions of World War I
1917 establishments in New York (state)


text:
Webers Circus is an Australian travelling circus founded by Natalie and Rudy (Rüdiger) Weber in 2007 after dissolving a partnership of 13 years with Rudy's brother Harry who still runs the Weber Bros Circus in New Zealand. Natalie's mother is Janice Lennon of the Stardust Circus.

See also
List of circuses and circus owners

References

External links

The History of The Weber Bros Circus (New Zealand)
, Cumberland Newspapers

Australian circuses
2007 establishments in Australia
Entertainment companies established in 2007
Performing groups established in 2007


text:
Ranjan Dash () is an Indian Industrialist. He is the co-founder and chief executive officer of Y-Carbon, a materials science company located at Philadelphia.

Early life
Dash was born in a Brahmin family in Hillapalli village of Sambalpur district, Odisha in 1976 to Ambika Dash & Dr Benudhar Dash.

Education
Dash graduated with honours in B.Tech (Ceramic Engineering) from REC Rourkela, now NIT Rourkela in the year 1998. He is an alumnus of the A.J.Nanotechnology Institute, where he did his research on the core technology that Y-Carbon is commercializing. He has a Ph.D in Materials Science and Engineering and MBA in Organization Management at Drexel University where he was the first student to pursue dual degree of a Ph.D. and MBA, both within 4 years.

Career
After graduating from NIT Rourkela, Dash worked as a senior officer in Tata Refractories Limited from 1998-2000. He then joined Network Program India Limited and worked there till 2002 when he went to US to pursue higher education in Drexel University. At Drexel, he met Yury Gogotsi, a fellow research scientist who was leading the group which developed Y-Carbon's core technology of which Dash was also a member. They used a novel chemical recipe to engineer nanoscopic pores into the carbon materials used in ultracapacitors.

References

External links

  at Y-carbon

1976 births
Living people
People from Odisha
Drexel University alumni


text:
is a Japanese sprinter. He competed in the men's 4 × 400 metres relay at the 2016 Summer Olympics.

Personal best

International competition

References

External links

1995 births
Living people
Japanese male sprinters
Olympic athletes of Japan
Athletes (track and field) at the 2016 Summer Olympics
Universiade medalists in athletics (track and field)
Place of birth missing (living people)
Asian Games medalists in athletics (track and field)
Asian Games gold medalists for Japan
Medalists at the 2014 Asian Games
Athletes (track and field) at the 2014 Asian Games
Universiade silver medalists for Japan
Medalists at the 2015 Summer Universiade
20th-century Japanese people
21st-century Japanese people


text:
Rhyacia alaina är en fjärilsart som beskrevs av Otto Staudinger 1888. Rhyacia alaina ingår i släktet Rhyacia och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade.

Källor

Nattflyn
alaina


text:
José Ramón Nimo Maldonado (Sevilla, 11 de julio de 1959), fue un futbolista español que se desempeñaba como defensor.

Clubes

Internacionalidades
 1  vez internacional con España y 2 para la clasificación de los Juegos Olímpicos de Los Ángeles 1984.
 Debutó con la selección española en París el 5 de octubre de 1983 contra Francia.

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Sevilla
Futbolistas del Sevilla Atlético
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 1970
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 1980
Futbolistas del Real Betis Balompié en los años 1980
Futbolistas de la selección de fútbol de España en los años 1980
Nacidos en Sevilla


text:
Yungasocereus inquisivensis — кактус, единственный вид рода Yungasocereus семейства , эндемик Боливии.

Ботаническое описание
Yungasocereus inquisivensis — колонновидный кактус в виде дерева или кустарника высотой до 4-5 м. Тёмно-зелёные стебли диаметром 6-7 см, с 6-10 рёбрами. Колючки длиной 1,5-3 см расположены группами по 4-12, без дифференциации на центральные и радиальные, цвет колючек варьируется от коричневатого до сероватого. Цветки — белые, появляются группами по 5-8 штук возле кончиков стеблей.

Таксономия
Вид Yungasocereus inquisivensis был впервые описан Мартином Карденасом в 1957 году на образце, обнаруженном в провинции Инкисиви (департамент Ла-Пас) и поместил его в род Samaipaticereus. Позже Риттер нашёл этот вид в Юнге, а в 1980 году придал ему собственный род Yungasocereus. После некоторого времени расположения вида в роде хагеоцереус вид снова был выделен в свой отдельный род Yungasocereus.

Распространение и местообитание
Yungasocereus inquisivensis — эндемик Боливии. Встречается только в Юнге и провинции Инкисиви департамента Ла-Пас. Растёт на высотах от 1 000 до 2 300 м.

Охранный статус
Красная книга МСОП относит вид к «видам, вызывающим наименьшие опасения».

Примечания

Литература
 Edward F. Anderson: Das große Kakteen-Lexikon. Eugen Ulmer KG, Stuttgart 2005, ISBN 3-8001-4573-1, S. 127.

Кактусовые
Флора Южной Америки
Эндемики Боливии


text:
Keramos steht für:

 Keramos, Sohn von Dionysos und Ariadne sowie Heros der Töpfer.

Geographische Orte

 Keramos (griechisch: Κέραμος), antike Stadt in Karien, bei Ören (Milas)
 Keramos (griechisch: Κέραμος), ein griechisches Dorf auf der Insel Chios
 Keramos (griechisch: Κέραμος), ein Dorf in der griechischen Gemeinde Zaros (griechisch: Ζαρός); Bezirk Iraklio, Kreta

Betriebe

  Keramos AG, Wiener Kunst-Keramik und Porzellanmanufaktur AG

Zeitschriften:
 Keramos. Zweimonatsberichte über die Lage der deutschen keramischen Industrie, Zeitschrift des Verbandes Keramischer Gewerke in Deutschland (1922 bis 1939 [?])
 Keramos. Werkzeitschrift der Firma Villeroy & Boch, Werkzeitschrift von Villeroy & Boch (1941 bis 1981)
 Keramos. Zeitschrift der Gesellschaft der Keramikfreunde, Vierteljahresschrift (ab 1958)


text:
2 miejscowości w Polsce:
 Moczydły – wieś w woj. podlaskim, w powiecie siemiatyckim, w gminie Siemiatycze
 Moczydły – wieś w woj. podlaskim, w powiecie suwalskim, w gminie Raczki

Zobacz też
 Stare Moczydły
 Moczydły-Dubiny, Moczydły-Jakubowięta, Moczydły-Kukiełki, Moczydły-Pszczółki, Moczydły-Stanisławowięta
 Dąbrowa-Moczydły


text:
(15907) Ро́бот () — астероид внутренней части главного пояса, открытый 6 октября 1997 года чешским астрономом Петром Правецем в обсерватории Ондржеёв. Назван в честь слова «робот», придуманного чешским художником Йозефом Чапеком для пьесы его брата Карела Чапека «Р. У. Р.» (1920).

См. также
 Список астероидов (15901—16000)
 Классификации малых планет

Примечания

Ссылки


text:
Roklubben Lillebælt er en roklub, som er placeret tæt på den gamle lillebæltsbro på Fynssiden i bygningen "Søbadet". Der roes både havkajak og inrigger. Antallet af aktive medlemmer i 2007 er på ca. 40.

Historie

 April 2004: Stiftende generalforsamling.
 Maj 2004: I samarbejde med Højskolen Snoghøj anvises en bådplads øst for højskolen.
 Juli 2004: Standerhejsning ved den nye bådplads.
 Oktober 2004: Skurvogn som klublokale på Højskolevej.
 Foråret 2005: Højskolen afbryder samarbejdet med roklubben.
 Maj 2005: Skurvognen flyttes til det kommunalt ejede stykke jord, ca. 50 meter vest for Højskolen.
 Juni 2005: Det er ikke muligt at få en byggetilladelse på det kommunale stykke jord. Der anvises en plads på Trelde Næs eller i Skærbæk.
 Hele 2006: Der roes stadig fra det kommunale område vest for højskolen.
 Ultimo 2006: Kommunen truer med politianmeldelse hvis ikke skurvognen flyttes.
 Primo 2007: Efter 3 års resultatløse forhandlinger med Fredericia Kommune indledes et samarbejde med Middelfart kommune.
 Marts 2007: Klubben flytter ind i "Søbadet" på fynssiden af Lillebælt.
 April 2007: Standerhejsning i det nye klubhus.

Eksterne henvisninger
Roklubben Lillebælts hjemmeside

Roklubber i Danmark
Sport i Middelfart
Sportsklubber i Danmark


text:
Bandabari ist ein Stadtviertel (französisch: quartier) im Arrondissement Niamey III der Stadt Niamey in Niger.

Geographie

Bandabari befindet sich östlich des historischen Stadtzentrums von Niamey. Die umliegenden Stadtviertel sind Couronne Nord im Nordwesten, Banifandou II im Nordosten, Route Filingué im Südosten und Madina im Südwesten. Das Stadtviertel liegt in einem Tafelland mit einer mehr als 2,5 Meter tiefen Sandschicht, wodurch eine bessere Einsickerung als in anderen Teilen der Stadt möglich ist.

Das Standardschema für Straßennamen in Bandabari ist Rue MD 1, wobei auf das französische Rue für Straße das Kürzel MD für Madina und zuletzt eine Nummer folgt. Dies geht auf ein Projekt zur Straßenbenennung in Niamey aus dem Jahr 2002 zurück, bei dem die Stadt in 44 Zonen mit jeweils eigenen Buchstabenkürzeln eingeteilt wurde. Diese Zonen decken sich nicht zwangsläufig mit den administrativen Grenzen der namensgebenden Stadtteile. So wird das Schema Rue MD 1 nicht nur in Madina, sondern auch in Bandabari angewendet.

Geschichte
Bandabari entstand während einer Dürreperiode in den 1960er Jahren durch Zuwanderung aus den Zarma-Gebieten um die Stadt. Der Ortsname kommt aus der Sprache Zarma und bedeutet "den Rücken zuwenden". Dies verweist auf die fehlende Möglichkeit, Essen mit Verwandten und Bekannten zu teilen. Von ihrem ursprünglichen Charakter als Flüchtlingssiedlung war in Bandabari bald nichts mehr zu bemerken. Mit der Einteilung von Niamey in fünf Distrikte im Jahr 1979 wurde Bandabari Teil des 3. Distrikts, der 1989 mit dem 4. Distrikt in der Teilgemeinde Niamey II aufging, die wiederum 1996 in der bisherigen Form aufgelöst wurde.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte Bandabari 695 Einwohner, die in 125 Haushalten lebten.

Infrastruktur
In Bandabari gibt es mehrere öffentliche Grundschulen. Die älteste, die Ecole primaire de Bandabari I, wurde 1977 gegründet.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Niamey III
Ort in Niger
Ort in Afrika


text:
Ultimaker is een fabrikant van 3D-printers. Ultimaker was een van de eerste bedrijven die 3D-printen toegankelijk maakten voor de consument. Het begon als opensourceproject.

Geschiedenis
Ultimaker BV werd in 2011 opgericht in Geldermalsen door Martijn Elserman, Erik de Bruijn en Siert Wijnia. De basis van het bedrijf werd gelegd op ProtoSpace Utrecht, waar Siert Wijnia twee workshops organiseerde om de RepRap Darwin 3D-printer te bouwen. Erik de Bruijn en Martijn Elserman assisteerden bij deze workshop. Frustratie over hun onvermogen het ontwerp van Darwin aan het werk te krijgen leidde tot het idee een eigen ontwerp voor een 3D-printer te maken. In tegenstelling tot de RepRap hoefde hun printer niet zijn eigen onderdelen te kunnen printen. Deze onderdelen bestonden grotendeels uit lasercut-multiplex onderdelen, waarvan de productie sneller kon worden opgevoerd dan uitgeprinte onderdelen op dat moment.

De eerste prototypes droegen de naam "Ultimaker Protobox" maar latere prototypes werden gemaakt onder de titel "Ultimaker". Twee beta-workshops werden georganiseerd op ProtoSpace Utrecht, startend in september en december 2010, elk bestaande uit 10 avonden. In maart 2011 presenteerde Ultimaker ltd. haar eerste volledige product, de "Ultimaker" (hernoemd in 2013 tot "Ultimaker Original").

De eerste software liep onder een gewijzigde versie van Replicator-G, later werd Cura het hoofdsoftwareproduct voor Ultimaker.

Producten

Ultimaker levert de Ultimaker Original als bouwpakket en de Ultimaker 2 Family voorgemonteerd.

Ultimakers 3D-printer drukt af met acrylonitrilbutadieenstyreen (ABS) en polymelkzuur (PLA). De printer kan ook afdrukken met andere thermoplasten zoals nylon, acryl (PMMA), maar dit wordt niet aanbevolen.

Ultimaker Original
Ultimaker Original is een voorloper van Ultimaker 2 en werd nadat het bedrijf werd opgericht uitgebracht. In 2012 beoordeelde MAKE Magazine de Ultimaker Original als snelste en nauwkeurigste 3D-printer beschikbaar.

Specificaties:
 Layerresolutie: tot 20 µm
 Bouw-volume: 21 cm x 21 cm x 20,5 cm
 Printsnelheid: 30-300 mm / s
 Rijsnelheid: 30-350 mm / s
 Aanbevolen filamentdiameter: 2,85 mm
 Nozzle diameter: 0,4 mm
 Printtechnologie: Fused filament fabricage (FFF)
 Stand-alone SD-kaart printen (UltiController)
 Framedimensie XYZ: 35,7 cm x 34,2 cm x 38,8 cm
 Werking nozzle temperatuur: 180-260 ° C
 Software: Cura - Officiële Ultimaker
 Gebruikskosten: ~ € 0,05 / cm3 (materiaal en energie)

Ultimaker 2
Ultimaker 2 is de opvolger van de Ultimaker Original en werd uitgebracht in september 2013. MAKE magazine beoordeelde de Ultimaker 2 als de "best open-architecture 3D-printer of 2014" en noemde het de runner-up in de categorie "Prosumer FFF".

Specificaties:
 Layerresolutie: tot 20 pm
 Bouw-volume: 23 cm x 22,5 cm x 20,5 cm
 Positieprecisie XYZ: 12.5 um x 12.5 micrometer x 5 micrometer
 Printsnelheid: 30-300 mm / s
 Rijsnelheid: 30-350 mm / s
 Filamentdiameter: 2,85 mm
 Nozzle diameter: 0,4 mm
 Stand-alone SD-kaart printen
 WiFi afdrukken
 Software: Cura - Officiële Ultimaker Software
 Print technologie: Fused filament fabricage (FFF)
 Frame dimensie XYZ: 35,7 cm x 34,2 cm x 38,8 cm (geen gloeidraad)
 Frame dimensie XYZ: 49,2 cm x 34,2 cm x 55,8 cm (met gloeidraad)
 Werking nozzle temperatuur: 180-260 ° C
 AC input: 100-240 V / ~ 4 A / 50-60 Hz / 221 watt max.
 Voeding: 24 V DC @ 9,2 A

Nederlands bedrijf
3D-printing
Geldermalsen