text:
Русла́н Володи́мирович Забі́лий ( 1 лютого 1975 село Вишків) — український історик, фахівець з історії ОУН-УПА, директор Національного музею-меморіалу жертв окупаційних режимів «Тюрма на Лонцького» у Львові, екс-директор Центру досліджень визвольного руху (Львів) (2008—2009).

Біографічні дані
Закінчив історичний факультет Львівського національного університету ім. І. Франка.
Магістр історії (2006); молодший науковий співробітник Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України з 2005 року. Досліджує історію Української повстанської армії. Автор низки статей з історії підрозділів УПА і тактики повстанської армії. Сфера наукових зацікавлень: військова історія Української повстанської армії.

Прецедент Забілого
Вранці 8-го вересня 2010 шестеро співробітників СБУ в цивільному без будь-якої санкції затримали Руслана Забілого на пероні київського вокзалу, коли той виходив зі львівського поїзда. Метою приїзду Руслана до Києва була зустріч з колегами в Інституті національної пам'яті.

Підставою для затримання, за словами Руслана Забілого, в СБУ назвали усну вказівку керівника служби Валерія Хорошковського.

Руслана Забілого обшукали і відвезли в офіс СБУ. Там його без перерви протягом чотирнадцяти з половиною годин допитували десятеро співробітників СБУ. В нього було конфіскувано ноутбук та два жорсткі диски, на котрих знаходилися результати його праці за декілька останніх років. Йому не дозволили повідомити дружину про місце свого перебування. Як згодом повідомила прес-служба СБУ, Забілий «з метою передачі третім особам несанкціоновано зібрав відомості, що становлять державну таємницю».

Руслан Забілий сказав та колишній директор Архіву СБУ Володимир В'ятрович підтвердив його слова, що колекція матеріалів Забілого про історію УПА не містить документів із грифом «таємно» або «цілком таємно». Забілий стверджує, що користувався тільки розсекреченими матеріалами, а до секретних даних СБУ він не мав доступу.

Прес-служба СБУ повідомила про те, що Руслан Забілий був затриманий згідно із порушеною кримінальною справою за фактом підготовки до розголошення відомостей, що становлять державну таємницю, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ст. 328 Кримінального кодексу України.

Коментар

Історик Володимир В'ятрович з цього приводу заявив:співробітники СБУ не лише намагаються приховувати злочини сталінізму, але й використовувати його практику сьогодні, наче за вікном не 2010, а 1937В. В'ятрович виказав переконання, що «полювання на істориків» — це ланки одного ланцюга, поряд із цензуруванням підручників з історії та припиненням доступу до архівів.

Громадська реакція на подію

10 вересня 2010 у Львові близько 200 представників громадськості пікетували будинок Головного управління СБУ у Львівській області. Серед учасників були ветерани ОУН і УПА, студенти-історики, зокрема організована група студентів-істориків Українського католицького університету. На пікеті було зачитано звернення істориків; учасники пікету вимагали від СБУ закрити кримінальну справу проти Руслана Забілого і відновити роботу Національного музею «Тюрма на Лонцького».

Наглядовою групою Музею «Тюрма на Лонцького» були поширенні звернення до ЗМІ, уряду та закордонних представництв в Україні. Всі члени Наглядової ради Музею одностайно заявили про свій рішучий протест проти «поверння до сталінщини» в її ганебних формах ідеологічної політики. Учасники заяви вважають цей прецедент небезпечним наступом на свободу. Це прояви «тоталітарної політики і фашизму, котрим ми кажемо рішуче "Ні"!». Члени ради вимагають, щоб спецслужби не втручались в роботу науково-дослідницьких та музейних установ.

З відкритим листом до президента В. Януковича, генерального прокурора О. Медведько та голови СБУ В. Хорошковського «Припинити полювання Служби безпеки України на істориків!» звернулися керівники Української Гельсинської спілки по правах людини — виконавчий директор Володимир Яворський та член правління Євген Захаров.

15 вересня 2010 року відбулася акція «Приходь! Здавайся!», організована громадянським рухом «Відсіч» на підтримку Р. Забілого. До стін Служби безпеки України (м. Київ, вул. Володимирська, 33) прийшло понад 200 пікетувальників з транспорантами «Забілий віз інформацію для мене», «ЦЕ КГБ. Воно кусається та смердить», «Ні відновленню НКВД», «Свободу історикам», а також з кількасотма компакт-дисками, на яких була записана та ж інформація, що містилась в ноутбуку Р. Забілого.

17 вересня акція «Я здаюся СБУ!» на підтримку Руслана Забілого, була організована громадською організацією «Національний Альянс» в Луцьку. Протест мав форму флеш-мобу. Кожен його учасник приніс під приміщення спецслужби комп'ютерний диск із «секретною інформацією» для СБУ та записаними на них матеріалами про ОУН-УПА, які стали відомі громадськості завдяки зусиллям Забілого та його колег. На східцях обласного офісу СБУ протестанти виклали 26 томів «Літопису УПА». Учасники акції тримали в руках плакати з написами: «Ні!» реанімації КГБ!", «1937-ий — не пройде!», «Руки геть від Забілого!» і скандували: «Я здаюся СБУ!». За організацію акції активістку Майю Москвич погрожувати виключити з університету.

Під час годинного пікетування виступили Володимир  В'ятрович, Оксана Забужко, Степан Хмара та інші, які засудили затримання Р. Забілого співробітниками СБУ та вимагали негайно повернути йому особисті речі — ноутбук та інформацію. Дії СБУ ними були розцінені, як втручання в наукову діяльність історика. На акції були присутні чимало відомих громадських та політичних діячів: Герой України Левко Лук'яненко, Іван Малкович, Василь Овсієнко, Ярина Ясиневич, представники молодіжних організацій, історики та інші. Акція отримала широкий резонанс в Україні та світі, її висвітлювали сотні інтернет-сайтів та десятки телеканалів, навіть таких, як «Інтер» та «Євроньюз».

До 20 вересня 2010 р. 108 закордонних істориків та 114 українських істориків підписали лист-протест проти затримання Р. Забілого співробітниками СБУ і вилучення в нього наукової інформації, розцінивши це, як тиск на історичну спільноту, з метою залякати її, особливо на тих, хто піднімає історичні питання, незручні сучасній владі. Мабуть, це найбільша акція протесту вітчизняних та зарубіжних істориків проти дій влади за часів незалежності України. Тому слід вважати історію, що сталася з Р. Забілим, унікальною.

Праці

Статті
 Забілий Р. Нарис історії куреня «Скажених» // Український визвольний рух. — Львів, 2003. — Збірник 1. — С. 125—143.
 Забілий Р. Полковник УПА Степан Фрасуляк — «Хмель» // Український визвольний рух. — Львів, 2005. — Збірник 5. — С. 192—202.
 Забілий Р. Про «монографію» Віктора Ідзя (Українська Повстанська Армія — згідно зі свідченнями німецьких та радянських архівів. — Львів : Сполом, 2005. — 208 с.) // Український визвольний рух. — Львів, 2005. — Збірник 5. — С. 233—234.
 Забілий Р. Підготовка та забезпечення маршів і постоїв рейдуючих відділів УПА // Український визвольний рух. — Львів, 2006. — Збірник 6. — С. 170—183.
 Забілий Р. Історія на замовлення? (Іваненко В., Якунін В. ОУН і УПА у Другій світовій війні: проблеми історіографії та методології. — Дніпропетровськ : АРТ-ПРЕС, 2006. — 423 с.) // Український визвольний рух — Львів, 2007. — Збірник 9. — С. 300—308.
 Забілий Р. Літопис УПА. Нова серія. — К. — Торонто, 2007. — Т. 10: Життя і боротьба генерала «Тараса Чупринки» (1907—1950). Документи і матеріали — 815 с. // Український визвольний рух. Збірник 10: До 100-річчя від дня народження Романа Шухевича. — Львів, 2007. — С. 341—344.
 Забілий Р. Діяльність Української Військової Організації на Долинщині в 1920—1929 роках // Український визвольний рух. Збірник 12. — Львів, 2008. — С. 5—22.
 Забілий Р. Створення УПА в 1942 р.: від теорії до практики // Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. Вип. 22: Українська повстанська армія в контексті національно-визвольної боротьби народів Центрально-Східної Європи / [гол. редколегії Микола Литвин, упоряд. і наук. ред. Михайло Романюк, Олександра Стасюк]. НАН України, Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича. — Львів, 2012. — С. 269—279.
 Забілий Р. Протистояння УПА і польського підпілля на Волині в 1943 році в контексті повстанської війни // Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. Вип. 24: Український визвольний рух середини ХХ століття в контексті суспільно-політичних ідей, подій та обставин / [гол. редкол. Микола Литвин, упоряд. і наук. ред. Михайло Романюк, Олександра Стасюк]. НАН України, Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича. — Львів, 2014. — С. 211—218.

Книги у співавторстві
 Забілий Р. Запілля // Українська Повстанська Армія. Історія нескорених / В. В'ятрович (відповід. ред.), Р. Грицьків, І. Дерев'яний, Р. Забілий, А. Сова, П. Содоль. — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — С. 90—103.
 Забілий Р. Щоденне життя повстанця // Українська Повстанська Армія. Історія нескорених / В. В'ятрович (відповід. ред.), Р. Грицьків, І. Дерев'яний, Р. Забілий, А. Сова, П. Содоль. — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — С. 136—143.
 Забілий Р. Повстанські свята // Українська Повстанська Армія. Історія нескорених / В. В'ятрович (відповід. ред.), Р. Грицьків, І. Дерев'яний, Р. Забілий, А. Сова, П. Содоль. — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — С. 144—158.
 Забілий Р. Озброєння // Українська Повстанська Армія. Історія нескорених / В. В'ятрович (відповід. ред.), Р. Грицьків, І. Дерев'яний, Р. Забілий, А. Сова, П. Содоль. — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — С. 182—203.
 Забілий Р. Окупант змінився — боротьба триває // Українська Повстанська Армія. Історія нескорених / В. В'ятрович (відповід. ред.), Р. Грицьків, І. Дерев'яний, Р. Забілий, А. Сова, П. Содоль. — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — С. 254—277.

Редактор і упорядник праць
 Ремесло повстанця. Збірник праць підполковника УПА Степана Фрасуляка — «Хмеля» / Р. Забілий (ред. і упоряд.). — Львів : Центр досліджень визвольного руху, 2007. — 424 с.

Статті в інтернет-виданнях
 «Друже командире! Бажаю Вам щасливих Свят!»  (Історична правда 19.01.2011)
 Діти підпілля: недитяча гра у війну  (Історична правда 25.01.2011)
 Осип «Боксер» Хома: моряк і чемпіон з боксу, який став командиром УПА  (Історична правда 15.02.2011)
 Як КДБ «дописувало» спогади повстанців  (Історична правда 15.03.2011)
 Як КДБ «перевиховував» колишніх повстанців  (Історична правда 29.04.2011)
 Акт відновлення державності 30 червня. Як це було (ФОТО)  (Історична правда 30.06.2011)
 Піар від КДБ. Як спецслужба взялася за «зв'язки з громадськістю»  (Історична правда 21.11.2011)
 Повстанська війна: армія і народ  (Україна Incognita 18.06.2013)

Примітки

Посилання

Українські ЗМІ
 Персональна сторінка на сайті Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського
 Руслан Забілий на стор. ін-та Українознавства
 Стик-News: Руслан Забілий готувався розголосити державну таємницю?
 «Високий замок»: СБУ «наїхала» на дослідника УПА
 ZAXID.NET: СБУ перетворюється у репресивну машину КГБ, — заява
 ZIK: Lviv historian tells journalists why he was detained by secret service
 Інтев'ю Руслана Забілого Лані Самохваловій, УНІАН
 «Дзеркало тижня», 12.09.2010

Інтерв'ю
 Руслан Забілий: Мене не цікавлять прізвища сексотів, а те, як ними ставали УНІАН 18.02.2011

Світова преса
 Ukrainian historian 'planned to leak' state secrets — Euronews/en
 Ukrainischer Geheimdienst ermittelt gegen Museumsdirektor — Euronews/de
 Reuters/«The Star Phoenix»: Secrets case launched against Ukraine official
 Radio Liberty/Radio Free Europe: Ukrainian Security Service Launches Criminal Case Against Lviv Museum Head
 Human Rights of Ukraine: Ukraine's Case of the Historians
 Грани.ру: Виталий Портников. Кому служит СБУ?

Уродженці Долинського району Івано-Франківської області
Випускники історичного факультету Львівського університету
Персоналії:Долинський район (Івано-Франківська область)
Науковці Львова
Українські історики
Дослідники історії України
Дослідники УПА
Дослідники Голодомору
Переслідування істориків


text:
Maksymilian Leonid Dubrawski OFM (; * 1. Juli 1949 in Dubowez, Ukrainische SSR) ist ein ukrainischer Ordensgeistlicher und römisch-katholischer Bischof von Kamjanez-Podilskyj.

Leben
Maksymilian Dubrawski trat der Ordensgemeinschaft der Franziskaner bei und der Apostolische Administrator von Riga, Julijans Kardinal Vaivods, spendete ihm am 29. Mai 1983 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 7. April 1998 zum Weihbischof in Kamjanez-Podilskyj und Titularbischof von Trofimiana. Die Bischofsweihe spendete ihm der Erzbischof von Lemberg, Marian Jaworski, am 27. Juni desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren Erzbischof Antonio Franco, Apostolischer Nuntius in der Ukraine, und Jan Olszański MIC, emeritierter Bischof von Kamjanez-Podilskyj. Als Wahlspruch wählte er Pax et Bonum.

Am 4. Mai 2002 wurde er zum Bischof von Kamjanez-Podilskyj ernannt.

Weblinks

Franziskaner (OFM)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Sowjetbürger
Ukrainer
Geboren 1949
Mann

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Georges Rol (22 May 1926 – 13 April 2017) was a Roman Catholic bishop.

Ordained to the priesthood in 1953, Rol served as coadjutor bishop of the Roman Catholic Diocese of Angoulême, France, from 1973 to 1975. He then served as bishop on the diocese from 1975 to 1993.

Notes

1926 births
2017 deaths
Bishops of Angoulême


text:
De kerk van Westerwijtwerd is een romanogotische zaalkerk uit de dertiende eeuw. Het schip bestond oorspronkelijk uit twee traveeën, maar is in de zestiende eeuw verlengd zodat de losstaande toren met de kerk werd verbonden. In de kerk bevindt zich een opmerkelijke muurschildering van twee Friese kampvechters. De schildering dateert uit de 13e of 14e eeuw.

Na de fusie van de kerkgemeente met die van Middelstum-Toornwerd in de jaren 1950, kwam de kerk leeg te staan. Een boer timmerde een schapenhok in de kerk en stalde er zijn hooi. In 1971 werd de kerk overgedragen aan de Stichting Oude Groninger Kerken. In 1972 werd de kap van de toren gerukt door de novemberstorm van dat jaar, waarop de kerk kort daarna werd gerestaureerd.

Westerwijtwerd
Rijksmonument in Eemsdelta


text:
Африканский клювач () — птица семейства аистовых.

Описание
Длина тела составляет до 1 м. Жёлтый клюв согнут немного книзу и очень выделяется от голого, красного лица. Оперение полностью белое, вплоть до чёрных краёв крыльев. Длинные, типичные для аистов ноги красновато-оранжевые.

Распространение
Похожий на ибисов африканский клювач распространён в Африке к югу от Сахары и на Мадагаскаре.

Образ жизни
Птицы ищут в мелководных и болотистых водоёмах рыбу, которую они подкарауливают неподвижно опущенным в воду клювом. Когда они отдыхают, они похожи на стоящих неподвижно с разогнутыми коленными суставами марабу. Африканский клювач гнездится в колониях на деревьях, часто находящихся в деревнях или городах.

Фото

Примечания

Аистовые
Животные, описанные в 1766 году
Птицы Африки
Птицы Мадагаскара


text:
Die Wahl des Rats der Region Brüssel-Hauptstadt 1999 fand am 13. Juni 1999, zeitgleich mit der Europawahl und der Wahl zum föderalen Parlament statt. Gewählt wurden die Mitglieder der Legislative der Region Brüssel-Hauptstadt, eine der drei Regionen Belgiens, für die Legislaturperiode 1999–2004.

Die Parteien waren aufgeteilt in französischsprachige und flämischsprachige Parteien. Es kandidierten 23 französischsprachige und 4 flämischsprachige Listen

Ergebnisse

Sitzverteilung

Die Verteilung der 75 Sitze auf die Sprachgruppen erfolgte proportional zur Anzahl der abgegebenen Stimmen für die Parteien der Sprachgruppen. Somit erhielten die französischsprachigen Listen 64 und die flämischsprachigen Listen 11 Sitze. Gegenüber der Wahl 1995 erhielten die flämischsprachigen Listen einen zusätzlichen Sitz. Innerhalb der Sprachgruppen wurden die Sitze nach dem D'Hondt-Verfahren vergeben.

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

1999
Brussel


text:
Ultraaricia eroides är en fjärilsart som beskrevs av Gerhard 1853. Ultraaricia eroides ingår i släktet Ultraaricia och familjen juvelvingar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Juvelvingar
eroides


text:
Uzunada (z tur. duża wyspa) – wyspa na zachodnim wybrzeżu Turcji, usytuowana u wejścia do Zatoki Izmirskiej, dzięki czemu ma strategiczne znaczenie i jest chroniona przez turecką marynarkę. Położona jest pomiędzy półwyspem Karaburun na zachodzie i gminą Foça na wschodzie. Rozciąga się na ok. 9 kilometrów w linii północ-południe. Ma powierzchnię 25,4 km², co czyni ją 100. pod względem wielkości wyspą Morza Śródziemnego, trzecią pod względem wielkości na Morzu Egejskim, a także czwartą pod względem wielkości należącą do Turcji. Jej dawna grecka nazwa brzmi Drymusa (Δρυμούσσα), znana jest także pod późniejszymi greckimi terminami Makronisi (długa wyspa) i Englezonisi (wyspa Anglików). To ostatnie miano może jednak od miasta Klazomenaj po drugiej stronie wybrzeża. Według historyka Polibiusza miasto to otrzymało wyspę po traktacie pokojowym z Apamei w 188 r. p.n.e.

Wyspa została zajęta przez Anglików (4th Squadron) w kwietniu 1916 roku. 14 maja Turcy zatopili brytyjski statek HMS M30, a okupanci wycofali się. Na Uzunadzie otwarto urząd pocztowy w celu podtrzymania kontroli nad nią. Ponownie zajęta przez Brytyjczyków na krótko w 1919 roku jako wyraz poparcia dla greckiej okupacji prowincji Izmir. Po zakończeniu działań wojennych nastąpiła wymiana ludności i prawie 2,5 tysiąca Greków z wyspy zostało przesiedlonych do miejscowości Nea Jonia (obecnie część Wolos), a na ich miejsce sprowadzono Turków.

Uzunada to także nazwa wielu małych wysepek tureckich wzdłuż wybrzeża Morza Egejskiego.

Przypisy

Bibliografia
 Małe wyspy na Bliskim Wschodzie

Wyspy Turcji
Wyspy Morza Egejskiego


text:
Wilfred Kibet Kigen (23 februari 1975) is een Keniaans atleet, die gespecialiseerd is in de lange afstand. Hij eindigde op het podium van diverse internationale marathons. Zo won hij driemaal de marathon van Frankfurt en eenmaal de marathon van Hamburg.

Loopbaan
Hij komt uit Eldoret en legde als kind elke dag de weg van 20 km naar school te voet terug. Zijn vader was boer en stierf in 1995 aan een auto-ongeluk. Hij woont met zijn familie in Ngong. Net als zijn mentor Wilson Boit Kipketer (wereldrecordhouder steeplechase) werkt hij bij de politie. Zijn moeder was een succesvol atleet en won verschillende wedstrijden in Uganda in de jaren zestig.

Hij begon met de steeplechase, maar switchte in 2004 naar de marathon. In datzelfde jaar kreeg Kigen internationale bekendheid met een vijfde plaats in de marathon van Hamburg en een vierde plaats in de marathon van Amsterdam. In 2005 won hij voor de eerste maal de marathon van Frankfurt. Hij finishte hierbij in een parcoursrecord van 2:08.29 voor zijn landgenoten Jason Mbote, Wilson Kigen (zijn neef) en Charles Kibiwott. De twee volgende edities van deze wedstrijd schreef hij eveneens op zijn naam.

In 2007 werd Wilfred Kigen tweede in de marathon van Hamburg met slechts één seconde achterstand op zijn landgenoot Rodgers Rop. Kigen verbeterde hierbij zijn persoonlijk record tot 2:07.33. Drie jaar later lukte het hem wel en was zijn 2:09.22 genoeg voor de eindoverwinning in Hamburg.

Persoonlijke records

Palmares

10 km
2002:  Internationaler Konzer Citylauf - 30.04
2002:  Ralinger Sauertal-Volkslauf - 29.43
2002:  10 km van Sélestat - 28.23
2003:  Korschenbroicher Citylauf - 28.44
2003: 5e Paderborner Osterlauf - 28.24
2003: 6e Wurzburger Residenzlauf - 28.19
2003:  Internationaler Oberweiser Volkslauf - 29.12
2003: 4e Sommernachtslauf - 28.46
2004:  Paderborner Osterlauf  - 28.27
2008: 9e Appingedam City Run - 29.13

halve marathon
2002:  halve marathon van Strasbourg - 1:04.47
2002:  halve marathon van Beaufort la Vallée - 1:02.32
2002:  halve marathon van Reims - 1:02.52
2002:  halve marathon van Boulogne Billancourt - 1:03.02
2003:  halve marathon van Metz - 1:03.48
2003:  Chassieu - 1:03.38
2003: 4e Route du Vin - 1:02.58
2003:  Clichy sur Seine - 1:02.47
2003:  Boulogne-Billancour - 1:02.30
2008:  Marquetteloop - 1:03.54

marathon
2004: 5e marathon van Hamburg - 2:11.52
2004: 4e marathon van Amsterdam - 2:12.05
2005:  marathon van Hamburg - 2:09.18
2005:  marathon van Frankfurt - 2:08.29
2006: 4e marathon van Hamburg - 2:10.00
2006:  marathon van Frankfurt - 2:09.05
2007:  marathon van Hamburg - 2:07.33
2007:  marathon van Frankfurt - 2:07.58
2008:  marathon van Hamburg - 2:07.48
2009:  marathon van Düsseldorf - 2:11.30
2010:  marathon van Hamburg - 2:09.22
2011: 17e marathon van Frankfurt - 2:10.17
2012: 7e Marathon van Zürich - 2:14.47
2013: 6e marathon van Hannover - 2:13.41
2014: 5e marathon van Stockholm - 2:15.28

veldlopen
 2002: 4e  Warandeloop - 30.06

Keniaans atleet
Keniaans langeafstandsloper
Keniaans marathonloper
Keniaans steeplechaseloper


text:
Осколково — название нескольких населённых пунктов:
 Осколково — село в Алейском районе Алтайского края.
 Осколково — село в Мглинском районе Брянской области.
 Осколково — село в Стародубском районе Брянской области.
 Осколково — деревня в Ненецком автономном округе.
 Осколково — посёлок в Асиновском районе Томской области.

См. также
 Сколково


text:
A Hurtigruten ou Hurtigruta é uma linha maritima ao longo da costa da Noruega, entre as cidades de Bergen e Kirkenes, vocacionada para o transporte de mercadorias, correio e passageiros, além de turistas.

Esta linha tem uma extensão de 2 400 km, e é servida por 11 navios, passando por pequenas e grandes localidades, por vários fiordes e por variadas ilhas.

A viagem Bergen-Kirkenes-Bergen leva 12 dias, parando os navios em 34 portos, dos quais 22 acima do Círculo Polar Ártico, e passando pelos fiordes de Nærøy, Geiranger e Trollfjorden.

Mudando de nomes
O nome "Hurtigruten" significa literalmente "A linha rápida", e foi nomeada tal pelo estado norueguês, que, no final do século 19, oferecia subsídios para armadoras que pudessem manter uma linha marítima regular entre o sul (incialmente Trondheim) e o norte (inicialmente Hammerfest) da Noruega. Por mais do que 100 anos o nome então foi associado a qualquer navio ou empresa que fazia um roteiro semelhante e regular, com navios que transportavam principalmente passageiros, mas também quantias menores de carga. Em 2006 isso mudou, quando as últimas duas armadoras a manter navios na linha se juntaram para formar uma nova empresa, com o nome de Hurtigruten. O nome então passou a ter dono único.

Porém em 2021 mudou outra vez, quando a armadora Havila entrou no mesmo ramo. Desde então o nome oficial da linha marítima em si é "Kystruten" (literamente "A linha costeira").

Cidades servidas pela Hurtigruten
A linha marítima de Hurtigruten acessa as seguintes localidades norueguesas:

Bergen
Florø
Måløy
Torvik
Ålesund
Molde
Kristiansund
Trondheim
Rørvik
Brønnøysund
Sandnessjøen
Nesna
Ørnes
Bodø
Stamsund
Svolvær
Stokmarknes
Sortland
Risøyhamn
Harstad
Finnsnes
Tromsø
Skjervøy
Øksfjord
Hammerfest
Havøysund
Honningsvåg
Kjøllefjord
Mehamn
Berlevåg
Båtsfjord
Vardø
Vadsø
Kirkenes

Ligações externas
Página oficial da Hurtigruten

Transporte hidroviário na Noruega
Turismo na Noruega


text:
John Wall (26 June 1932 – 27 January 2018) was an English design engineer, amateur astronomer, amateur telescope maker and member of the British Astronomical Association. He lived in Coventry, England.

Biography
Wall's aptitude for engineering won him an apprenticeship with Vickers Armstrong at the age of sixteen in the town of Crayford where he was born. He served in the army with the Royal Electrical and Mechanical Engineers in early 1950s and there became interested in telescopes and astronomy. He went on to become a design engineer at Vickers and, while working there in 1969, came up with the idea for an accurate mechanically simple eyepiece mount for amateur telescopes,  the Crayford focuser.

He is also known for designing dialyte based refracting telescopes, coming up with the Zerochromat retrofocally corrected refractor, including a folded 30-inch f/12 version he built in 1999. This refracting telescope is the largest ever built by an individual and the eighth-largest refractor ever built.

Wall died on 27 January 2018.

Inventions

References

John Wall bio.
When Wall met Wise

External links
A New Refractor Concept: "The Wall Hypochromatic Refractor"
The John Wall 30-inch refractor.
  The Crayford eyepiece mounting by John Wall - Journal of the British Astronomical Association, 81 (2), 118, February 1971

1932 births
2018 deaths
English engineers
English inventors
People from Crayford


text:
L'AEG G.V, designazione aziendale GZ5,  era un bombardiere bimotore biplano prodotto dall'azienda tedesco imperiale Allgemeine Elektrizitäts-Gesellschaft (AEG) nei tardi anni dieci del XX secolo.

Utilizzato principalmente dalla Luftstreitkräfte, la componente aerea del Deutsches Heer (l'esercito imperiale tedesco) durante la prima guerra mondiale, il G.V fu l'ultimo sviluppo tra i G-Typ prodotti dall'AEG. Al termine del conflitto gli esemplari superstiti vennero convertiti all'uso civile come aereo di linea.

Storia del progetto
Nell'ambito della continua ricerca al miglioramento delle prestazioni dei velivoli tedesco imperiali durante il primo conflitto mondiale, nel 1918 la AEG avviò un ulteriore programma di sviluppo della propria linea di bombardieri rispondenti alle specifiche Idflieg G-Typ, identificazione dei bombardieri pesanti.

Per aumentare le sue capacità offensive si intervenne sull'apertura alare, aumentandola dai 18,40 m del precedente AEG G.IV ai 27,24 m del nuovo modello, per riuscire a generare la maggior portanza necessaria a consentire il trasporto di un maggior carico di bombe da caduta pur mantenendo la medesima motorizzazione, una coppia di motori Mercedes D.IVa da 260 PS (191 kW) ciascuno. Il carico bellico trasportabile dal nuovo modello, identificato dall'azienda come GZ 5, risultava ben tre volte quello del precedente AEG G.II.

Dopo l'approvazione da parte della commissione Idflieg il G.V venne avviato alla produzione in serie, tuttavia benché si riuscì a produrlo in un considerevole numero di esemplari il termine della prima guerra mondiale vide cessare la sua costruzione.

Impiego operativo

Periodo bellico
La fine delle ostilità determinò, di fatto, il totale inutilizzo del G.V nel suo ruolo originario; il G.V fu anche l'ultimo dei bombardieri realizzati dall'azienda berlinese.

Periodo postbellico
Al termine del conflitto, in seguito alle restrizioni imposte dal Trattato di Versailles, l'intera flotta di velivoli militari tedeschi venne requisita per essere assegnata alle forze aeree alleate alla Triplice intesa come parte del risarcimento dei danni subiti od essere avviata alla distruzione. Tuttavia alcuni esemplari di G.V convertiti all'uso civile risultano essere stati in carico alla compagnia aerea Deutsche Luft-Reederei (DLR), azienda fondata nel dicembre 1917 ed al quale era a capo il presidente della AEG. La conversione riguardava la rimozione di tutte le apparecchiature belliche e, dopo che inizialmente i passeggeri venivano accomodati in una postazione aperta, la creazione di uno scompartimento viaggiatori chiuso per sei passeggeri e l'adattamento della postazione originariamente destinata al mitragliere anteriore a scompartimento bagagli. Il G.V fu l'unico tra i modelli tedeschi ex-bellici di grandi dimensioni ad essere utilizzato come aereo di linea nel dopoguerra e tra i pochi che riuscissero a trasportare un numero significante di passeggeri nel primo periodo di sviluppo dell'aviazione civile nella Repubblica di Weimar.

Nonostante il divieto imposto alla Germania di vendere aerei all'estero dopo l'armistizio, dopo aver inviato il 23 novembre 1918 un AEG G.V DLR ad Eksjö per una dimostrazione, la AEG ed il governo svedese il successivo 27 dicembre stipularono un contratto per la fornitura di sei esemplari al prezzo unitario di 110 000 corone svedesi. Benché il modello risultasse di scarso interesse per l'esercito svedese, l'acquisizione era principalmente dovuta alla possibilità di disporre dei motori. L'invio dei modelli iniziò nel marzo 1919 e l'evasione dell'ordine si concluse nel novembre di quello stesso anno. Utilizzato principalmente dai reparti da addestramento della Flygkompaniet per la formazione dei piloti, gli AEG G.V rimasero in servizio fino all'aprile 1922 (2 aerei persi in incidenti), e dopo la loro definitiva radiazione i loro propulsori utilizzati per motorizzare gli FVM S 18.

Utilizzatori

Militari

Luftstreitkräfte
operò nella fase finale della prima guerra mondiale.

Flygkompaniet
operò con sei esemplari ex Luftstreitkräfte dal 1918 al 1922.

Civili

Deutsche Luft-Reederei (DLR)<ref></small></ref>

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Aerei militari tedeschi
Aerei militari dalle origini al 1918
Aerei militari della prima guerra mondiale
Aerei civili tedeschi


text:
Raveni () is a village in Thesprotia, Greece. The village is situated on the right bank of the river Thyamis, which flows into the Ionian Sea near Sagiada. It was the ancient city of Phanote, part of the kingdom of Thesprotia. It lies in the foothills of the mountain of Mourgana, where many battles of the Greek civil war took place after the Second World War. Raveni is part of the municipality of Filiates. In 2011 its population was 123. Raveni is 16 km northeast of Filiates town, 26 km northeast of Igoumenitsa and 32 km west of Ioannina.

Population

See also

List of settlements in Thesprotia

External links
Raveni at the GTP Travel Pages

References

Populated places in Thesprotia


text:
António Manuel de Oliveira Guterres, (Lisabon, 30. travnja 1949.), portugalski je političar. 2017. godine je postao deveti Glavni tajnik Ujedinjenih naroda, naslijedivši Ban ki-muna. Član je Portugalske socijalističke stranke, te je bio premijer Portugala od 1995. do 2002. godine.

Guterres se školovao za inženjera na Visokoj tehničkoj školi u Lisabonu. Obnašao je dužnost lektora iz elektrotehnike od 1971. na sveučilištu, a sljedeće godine postaje član Socijalističke stranke Portugala (Partido Socialista). Tijekom Revolucije karanfila 25. travnja 1974. bio je aktivan socijalist. U početku njegov katolički angažman je primljen s nepovjerenjem, ali vremenom obnašao je nekoliko vodećih dužnosti. Vođa stranke postaje 1992., i vodio je opoziciju protiv Aníbala Silve. Na izborima 1995. postaje premijer i stječe popularnost zbog svog diplomatskog imidža. U vezi portugalskog presjedavanja Predsjedništvom vijeća Europe, prvu polovinu 2000. godine, Guterres je upravljao radom Europskog vijeća.

Nakon gubitka izbora 2002., odlazi s mjesta vođe stranke, koje preuzima Eduardo Ferro Rodrigues. Suparnička stranka desnog centra Partido Social Democrata (PSD) pobjeđuje
i José Manuel Durão Barroso ga nasljeđuje na premijerskoj dužnosti. Guterres je 1999. zamijenio Pierra Mauroya na predsjedničkom mjestu Socijalističke Internacionale, a 2005., na toj dužnosti ga nasljeđuje George Andreas Papandreou. U svibnju 2005. imenovan je Visokim povjerenikom za izbjeglice (UNHCR), koju dužnost je obašao do kraja 2015. godine.

Izvori

Vanjske poveznice

António Guterres - Candidate for the position of Secretary-General of the United Nations

Portugalski političari
Političari nakon 1989.
Predsjednici vlada
Glavni tajnici Ujedinjenih naroda


text:
Sceaux es una localidad y comuna francesa situada en la región de Borgoña-Franco Condado, departamento de Yonne, en el distrito de Avallon y cantón de Guillon.

Geografía
La comuna comprende tres aldeas principales: Sceaux, Maison-Dieu y Le Vellerot. La más poblada es Maison-Dieu, que es también la sede del ayuntamiento.

Demografía

Gráfica de la evolución de la población de la comuna desde 1793

Véase también
Comunas de Yonne
Antiguas comunas de Yonne

Referencias

Enlaces externos
 Sceaux en el sitio web del INSEE  (en francés)
 Información sobre Sceaux en Annuaire Mairie (en francés)
 Situación de Sceaux en un mapa de Francia y de comunas limítrofes (en francés)
 Plano de Sceaux en Mapquest (en inglés)
 Cassini (en francés)

Localidades de Yonne


text:
Хи́рів — пункт контролю через державний кордон України на кордоні з Польщею.

Розташований у Львівській області, Самбірський район, у місті Хирів (автошлях ) на однойменній залізничній станції. З польського боку розташований пункт контролю «Коростенко» в напрямку Устриків-Долішніх.

Вид пункту пропуску — залізничний. Статус пункту пропуску — міжнародний.

Характер перевезень — пасажирський.

Окрім радіологічного, митного та прикордонного контролю, пункт контролю «Хирів» може здійснювати санітарний, фітосанітарний та ветеринарний контроль.

Пункт контролю «Хирів» входить до складу митного посту «Смільниця» Львівської митниці. Код пункту пропуску — 20911 08 00 (12).

Примітки

Посилання
 Пункти пропуску на кордоні з Польщею — Державна прикордонна служба

Пункти пропуску через державний кордон України
Старосамбірський район


text:
Sísera era chefe do exército de Canaã, no reinado de Jabim. Juntamente com este rei oprimiram os israelitas durante 20 anos. Ele tinha uma reputação como um guerreiro invencível, embora ainda jovem.

Organizou mais de 900 carros de guerra no combate contra Israel, que tinha como líder o Baraque e a profetisa e juíza Débora. Envolto em uma confusão em seu próprio exército, que incluiu o atolamento de seus carros de guerra, Sísera e os cananeus saíram derrotados.

O jovem general escapou sozinho, a pé, e refugiou-se na tenda de uma mulher chamada Jael. Ela deu a Sísera uma cama, mas quando o general adormeceu foi morto pela mulher, que prendeu na têmpora uma estaca com um martelo.

Sísera era conhecido por uma profunda afeição que o ligava à sua velha mãe, que esperou em vão pelo seu retorno na casa onde ambos viviam.

Personagens do Antigo Testamento
Livro dos Juízes


text:
Das Jagdschloss in Bad Rodach im oberfränkischen Landkreis Coburg steht am Schloßplatz 5. Es ist ein geschütztes Baudenkmal.

Jagdschloss
Das Jagdschloss wurde 1748/49 nach einem Entwurf von Johann David Steingruber errichtet. Es  ist der einzige Profanbau im Markgrafenstil im Gebiet des ehemaligen Herzogtums Coburg.

Geschichte
Herzog Franz Josias ließ sich das stattliche Jagdschloss erbauen, da er die waldreiche Umgebung von Rodach als Jagdgebiet liebte. Er starb in demselben am 16. September 1764. Aber auch seine Nachfolger, Herzog Ernst Friedrich und der damalige Erbprinz Franz, kamen immer wieder nach Rodach zur Jagd.

Für solche Reisen mussten jedes Mal aufwändige Vorkehrungen getroffen werden. Die Anweisungen gingen vorher jeweils an das Herzogliche Geleitamt in Coburg sowie an den Kastner im Amt Rodach, der seine Wohnung im Jagdschloss hatte. Der Amtskastner hatte dafür zu sorgen, dass sich das Schloss und die Wege in gutem Zustand befanden. Außerdem musste er auf Anweisung der Herzogin die Vorräte für die Küche beschaffen.

1848 verpachtete Herzog Ernst II. das Schloss. Am 4. März 1874 verkaufte er das Gebäude an die Gemeinde. In der Folge diente es als Schulhaus. Seit 1982 wird das Jagdschloss als Haus des Gastes und als Heimatmuseum genutzt.

Baubeschreibung
Das mit einem Walmdach bedeckte Gebäude im Markgrafenstil ist ein verputzter Mauerwerksbau. Beidseitig eines dreigeschossigen Mittelrisalits befinden sich zweigeschossige Seitenflügel.

Jägersruh
Außerdem gab es neben dem Schloss eine Jagdhaus, die sowohl für den Aufenthalt des Herzogs diente als auch die Sammelstelle für die Jäger war.

Geschichte
Die Jägersruh wurde etwa gleichzeitig mit dem Schloss errichtet. Im Zuge der Reformen nach der Revolution 1848/1849 verzichtete Ernst II. auf das bisher ihm allein zustehende Jagdrecht und übertrug "die hiesige hohe und niedere Jagd" an die Stadt Rodach. Die Jägersruh nebst dem darin befindlichen Hausrat wurden meistbietend an den Kaufmann Löhlein auf mehrere Jahre verpachtet. Bedingung war, dass er die Kosten für Reparaturen am Gebäude übernahm. Am 24. Mai 1853 teilte Löhlein der Schlosshauptmannschaft mit, er wolle aus dem Pachtvertrag mit der Hälfte des Pachtgeldes aussteigen, da er die Jägersruh nicht mehr benutzt. Die Schlosshauptmannschaft verwies an den Herzog. Dieser lehnte den Antrag ab, da Löhlein den Auflagen, das Gebäude zu erhalten, nicht nachgekommen sei. Am 18. Februar 1856 bestimmte Ernst II., die Jägersruh abzubrechen oder sonst beliebig darüber zu verfügen. Schließlich genehmigte er das Gesuch der Rodacher Imker, das Jagdhaus zur Bienenzucht zu nutzen. Am 19. April 1856 wurde es vorläufig auf vier Jahre unter der Voraussetzung überlassen, dass der Bienenzüchterverein die Kosten der Unterhaltung für die Dauer der Benutzung übernimmt. Nach Ablauf der Pachtzeit kaufte die Stadt Rodach am 17. November 1860 Jägersruh für 385 rheinische Gulden.

Baubeschreibung
Das einstöckige Fachwerkhaus lag in einem dichten Eichenwald. Das Souterrain bot dem Personal und den Jägern Unterkunft. Es verfügte über einen Backofen und Küchenausstattung. Im heizbaren Obergeschoss befanden sich die bequem ausgestatteten Räumlichkeiten für den Herzog und seine Begleitung.

Literatur
 Irmhild Tschischka: Aus der Bad Rodacher Stadtgeschichte. Bad Rodach 2014.

Weblinks

Einzelnachweise

Jagdschloss in Bayern
Jagdschloss
Jagdschloss
Barockbauwerk in Bayern
Erbaut in den 1740er Jahren
Umgenutztes Bauwerk im Landkreis Coburg
Heimatmuseum in Bayern
Rodach Jagdschloss
Museum im Landkreis Coburg
Organisation (Bad Rodach)
Bad Rodach


text:
El Trio Glacier es un glaciar corto en el lado este de la isla antártica occidental Alejandro I al oeste de la península antártica. Fluye entre el pico Khufu y el monte Ariel hasta el glaciar Urano, que llega al sur del Fossil Bluff.

El Comité de Nombres de Lugares Antárticos del Reino Unido lo nombró en 2005 después de que los tres científicos Cliff Pearce, John P. Smith y Brian Taylor, que trabajaron de 1961 a 1962 en la Encuesta de Dependencias de Falkland Islands en Fossil Bluff y fueron los primeros en hibernar allí.

Referencias

Glaciares de la Antártida


text:
Le Tour de Luxembourg 2021 est la  de cette course cycliste masculine sur route. Il a lieu du 14 au  au Luxembourg. Il se déroule en cinq étapes entre Luxembourg-ville et Luxembourg sur un parcours de  et fait partie du calendrier UCI ProSeries 2021 en catégorie 2.Pro.

Équipes
Vingt-et-une équipes participent à ce Tour de Luxembourg.

Étapes

Déroulement de la course

Classements finals

Classement général final

Classement de la montagne

Classement par points

Classement du meilleur jeune

Classement par équipes

Classement UCI
La course attribue des points au Classement mondial UCI 2020 selon le barème suivant.

Évolution des classements

Notes et références

Lien externe

2021
Cyclisme au Luxembourg en 2021
Cyclisme sur route en 2021
Cyclisme en septembre 2021


text:
Potsdamer Platz è un'importante piazza berlinese, posta nel quartiere Tiergarten, al confine con Mitte.

Prende nome dalla città di Potsdam, situata 25 km a sud-ovest, e si trova nel punto in cui la strada per Potsdam (denominata nel ventunesimo secolo come Bundesstraße 1) oltrepassava la cinta doganale attraverso la Potsdamer Tor.

La piazza ha avuto una storia travagliata, risentendo degli eventi che hanno trasformato Berlino durante il XX secolo: negli anni della repubblica di Weimar costituiva il maggiore centro commerciale, culturale e di trasporti della città; successivamente fu spodestata dall'area del Neuer Westen circostante Breitscheidplatz; devastata dalla guerra e segnata dall'erezione del Muro, ha costituito negli anni novanta il più ambizioso progetto urbano della città riunificata.

Potsdamer Platz è oggi il centro di un nuovo quartiere residenziale, direzionale e commerciale; costituisce un richiamo turistico e simboleggia la nuova Berlino. La piazza resta tuttavia separata dalla città circostante e non è riuscita ad imporsi come "nuovo centro" della città.

Fondamenti storici

La nascita di Potsdamer Platz fu dovuta alla necessità di un centro, dal momento che l'area della piazza costituiva, come l'intera Berlino, un punto di passaggio dalla intensa attività commerciale, situata un tempo al di fuori delle mura cittadine. La storia di Potsdamer Platz nasce, probabilmente, il 29 ottobre 1685, quando venne emesso l'Editto sulla tolleranza di Potsdam, in seguito al quale Federico Guglielmo, Grande Elettore di Brandeburgo e Prussia dal 1640 al 1688, permise a molti rifugiati religiosi, tra cui gli ebrei provenienti dall'Austria e gli Ugonotti espulsi dalla Francia, di insediarsi sul proprio territorio (infatti, per un certo periodo di tempo, il 20% dei berlinesi erano di lingua francese). Questo influsso ebbe altri due risultati. Per prima cosa, le fortificazioni medioevali di Berlino, ricostruite in stile olandese (1658-74) con grandi spese, divennero improvvisamente inutili; e, secondariamente, la città già sovrappopolata si congestionò ulteriormente.

Molti nuovi distretti vennero creati all'esterno del perimetro cittadino, subito fuori le vecchie mura. Il più grande di questi fu Friedrichstadt, a sud-ovest del centro storico di Berlino, iniziata nel 1688, che deve il proprio nome al nuovo Elettore Federico Guglielmo III di Prussia, che in seguito divenne Re Federico I di Prussia. L'aspetto delle proprie strade seguiva lo stile barocco in voga a quei tempi, ed era basato su due assi principali: Friedrichstraße (nord-sud) e Leipziger Straße (est-ovest). Tutti i nuovi sobborghi vennero assorbiti da Berlino intorno al 1709-10. A partire dal 1723 l'espansione verso ovest di Friedrichstadt venne ordinata da Re Federico Guglielmo II di Prussia, e venne completata nel 1732-34 dall'architetto Filippo Gerlach il Giovane (1679-1748). Durante l'espansione prese vita un nuovo asse nord-sud, Wilhelmstraße.

Negli anni 1735-7, dopo che l'espansione di Friedrichstadt fu completata, un muro lungo 8 km (l'Akzisemauer) venne eretto intorno al nuovo perimetro di Berlino. Inizialmente era composto da pannelli in legno, in seguito rimpiazzati da mattoni e pietre, e costellato da 18 porte corrispondenti alle 18 strade entranti in città. Vennero aggiunti dazi per le merci in transito, soprattutto per carne e farina. La porta più famosa era quella di Brandeburgo, anche se 1 km a sud un'altra porta stava guadagnando fama.

Questa strada era stata costruita nel Medioevo come collegamento verso il borgo rurale di Schöneberg, ma in seguito venne sviluppata fino a far parte della strada che collegava Parigi a San Pietroburgo passando per Aquisgrana, Berlino e Königsberg. Nel 1660 il Grande Elettore aveva costruito la propria strada verso Potsdam, dove era situato il suo palazzo, ristrutturata. A partire dal 1754 una diligenza percorreva la tratta Berlino-Potsdam, nonostante fosse in pessime condizioni. Nel 1740 Federico il Grande divenne Re. Non era un grande amante di Berlino, per cui costruì un nuovo palazzo, il Sanssouci, a Potsdam nel 1744-7, seguito dal Neues Palais del 1763-9, rendendo la strada "non all'altezza" del passaggio di un re. Dopo una serie di migliorie, nel 1791-3, la strada venne inclusa nell'elenco delle migliori vie della Prussia. In seguito prese il nome di Potsdamer Straße; il suo punto d'ingresso in città fu, ovviamente, la Porta di Potsdam, e fu intorno a questa porta che nacque Potsdamer Platz.

I primi giorni
Come entità fisica, Potsdamer Platz nacque come accozzaglia di strade e vie che passavano per la porta di Potsdam. Secondo quanto riportato da una vecchia guida, non divenne mai una vera e propria piazza, bensì un incrocio a cinque strade che collegava i principali centri europei. Subito all'interno della porta c'era una grande area ottagonale, creata durante l'espansione di Friedrichstadt nel 1732-4 e tagliata in due da Leipziger Straße; questo luogo fu uno dei tanti usati da migliaia di soldati del Regno di Prussia per le parate. All'inizio era conosciuta con il nome di Achteck (Ottagono), il 15 settembre 1814 venne rinominata in Leipziger Platz dopo la sconfitta di Napoleone alla battaglia di Lipsia (16-19 ottobre 1813) che pose fine alla Guerra di Liberazione che proseguiva dal 1806. Potsdamer Platz e Leipziger Platz vengono spesso trattate come se fossero un'unica entità. A quei tempi Leipziger Platz non era ancora utilizzata per le parate, ed i tentativi di stabilirvi la sede del mercato al fine di spostarvi il centro economico fallirono.
Nel 1828 venne sistemata a giardino, disegnato da Peter Joseph Lenné.

Nel 1823-4 Karl-Friedrich Schinkel ricostruì la Porta di Potsdam. Quella che era stata poco più di un buco nelle mura, venne rimpiazzata da un'opera mastodontica composta da due edifici in pietra che seguivano lo stile dorico, simili a piccoli templi, uno di fronte all'altro intorno a Leipziger Straße. L'edificio sul lato nord veniva utilizzato come dogana, mentre il suo gemello sul lato sud era la guardiola militare, il cui compito era impedire la diserzione dei soldati prussiani. I contadini non erano benvisti in città per cui le porte venivano utilizzate anche per limitarne l'accesso. Ai popolani era permesso scambiare merci subito fuori dalle mura cittadine, specialmente della porta di Potsdam. La speranza era che questo avrebbe potuto incoraggiare lo sviluppo delle strade migliorandone la percorribilità, trasformandole in una versione tedesca dei boulevard parigini - strade ampie, dritte e magnificenti, anche se l'obiettivo primario sarebbe stato quello di velocizzare lo spostamento delle truppe.

Non assunse il nome moderno fino all'8 luglio 1831, anche se quest'area iniziò il proprio sviluppo nei primi anni del 1800, sotto forma di quartiere tranquillo. Mentre Berlino cresceva e si congestionava, molti dei cittadini più ricchi si spostarono all'esterno delle mura cittadine costruendo nuove case spaziose intorno alle stazioni di posta, lungo le nuove boulevard, e attorno al lato meridionale del Tiergarten. Questa nuova zona, subito ad ovest di Potsdamer Platz, schiacciata tra Tiergarten ed il lato settentrionale del Landwehrkanal, crebbe diventando un distretto residenziale di particolare importanza conosciuto come "Il Quartiere dei Milionari". Il punto focale di questa nuova area fu la St. Matthäuskirche (Chiesa di San Matteo), costruita nel 1844-6, un edificio in stile romanico con fasce alterne di mattoni rossi e gialli, opera di Friedrich August Stüler (1800-65), pupillo di Schinkel. Questa chiesa, il solo edificio della zona sopravvissuto alla Seconda guerra mondiale ed alle successive demolizioni, è compresa nel Kulturforum.

In più, molti degli Ugonotti fuggiti dopo dalla Francia in seguito alle persecuzioni, ed i loro discendenti, si stabilirono nelle aree circostanti alle stazioni di posta. Notando che spesso si formavano code all'entrata della Porta di Potsdam per colpa dei controlli lenti, queste persone iniziarono ad offrire caffè, pane e torte dalle loro case, dando vita alla tradizione alimentaria del posto. Negli anni seguenti vennero creati insediamenti di dimensioni sempre maggiori, che a loro volta venivano soppiantati da altri ancora più estesi. La tassazione della metà degli anni 1860 rese inutili le mura, per cui nel 1866-7 la maggior parte venne demolita insieme alle porte. Solo due porte sopravvissero a questo intervento, la Porta di Brandeburgo e la Porta di Potsdam. Nonostante gli fosse stato tolta la loro funzione, i templi di Schinkel continuarono a vivere per altre otto decadi.

La rimozione delle mura permise alla strada che la attraversava di unirsi a quelle che confluivano in Potsdamer Platz, aumentandone il livello di traffico. Questa strada, sia a nord che a sud della piazza, prese il nome di Königgrätzer Straße dopo la vittoria prussiana sull'Austria nella Battaglia di Sadowa il 3 luglio 1866, durante la Guerra austro-prussiana.

L'arrivo delle ferrovie

La ferrovia arrivò a Berlino nel 1838 con l'apertura del Potsdamer Bahnhof, capolinea di un tratto di 26 km che univa la città a Potsdam, inaugurata il 29 ottobre (nel 1848 la linea venne estesa fino a raggiungere Magdeburgo ed oltre). Dal momento che le autorità non permettevano ai treni di oltrepassare le mura, ancora in piedi a quei tempi, il terminale venne costruito in Potsdamer Platz, e fu questo fatto a dare il via ai cambiamenti che avrebbero trasformato la piazza.

All'inizio i terminali non erano sfruttati in modo intensivo ma, con il tempo, divennero più grandi. Potsdamer Bahnhof venne riammodernata e riaperta il 30 agosto 1872.

Una linea ferroviaria fu fatta passare attraverso la stessa Potsdamer Platz. Si trattava di un collegamento aperto nell'ottobre 1851 che fungeva da circonvallazione all'interno delle mura, incrociando numerose strade e piazze principali, ed il cui proposito era quello di permettere il trasporto delle merci tra le varie stazioni cittadine, creando un odioso traffico per oltre venti anni. Per quasi dieci volte al giorno Potsdamer Platz veniva bloccata per permettere il passaggio di un convoglio da 60 o 100 vagoni, preceduto da un capostazione che suonava una campana. La costruzione della Ringbahn attorno al perimetro della città, collegando le varie stazioni, permise nel 1871 di mettere in disuso la vecchia linea.

Negli anni seguenti Potsdamer Platz venne servita da due linee ferroviarie locali. La prima linea della U-Bahn (successivamente chiamata U2), in arrivo da sud, costruita nel 1902, con una nuova stazione creata nel 1907, e la stessa linea estesa a nord e ad est nel 1908. Nel 1939 venne seguita dalla S-Bahn.

Cuore della metropoli
Berlino crebbe ad alta velocità per un certo periodo di tempo, ma il suo sviluppo ebbe il picco massimo dopo la sua nomina a capitale tedesca il 18 gennaio 1871. Potsdamer Platz e la vicina Leipziger Platz cominciarono ad assumere l'aspetto definitivo. Si trovavano nel centro di una metropoli che aveva raggiunto i 4,4 milioni di abitanti (terza città del mondo dopo Londra e New York). Grandi alberghi e centri commerciali, centinaia di piccoli negozi, teatri, sale da ballo, bar, ristoranti, birrifici ed enoteche, l'economia stava avendo un boom. Alcuni di questi posti ebbero addirittura una fama internazionale.

Inoltre, una grande presenza governativa con molti dipartimenti e sotto-dipartimenti ebbero sede in quest'area, portando alla costruzione di 26 palazzi e magioni aristocratiche a Leipziger Platz, Leipziger Straße e Wilhelmstraße. Lo stesso Reichstag, il parlamento tedesco, occupò l'ex casa del compositore Felix Mendelssohn (1809-47) a Leipziger Straße, prima di spostarsi nel 1894 nel nuovo edificio nei pressi della Porta di Brandeburgo, eretto da Paul Wallot (1841-1912). Il parlamento prussiano occupò un'ex fabbrica di porcellane prima di spostarsi nella nuova sede costruita al posto dell'abitazione della famiglia Mendelssohn nel 1899-1904 da Friedrich Schulze Colditz (1843-1912). Questo edificio dava le spalle ad un edificio altrettanto grande nella vicina strada (Prinz-Albrecht Straße), anch'essa opera di Colditz, costruito per la camera bassa prussiana nel 1892-9.

Il vecchio Quartiere dei Milionari, situato ad ovest di Potsdamer Platz, divenne il luogo perfetto per ospitare le ambasciate dei paesi stranieri. Per questo motivo assunse gradualmente il nome di Diplomatenviertel.

L'età dell'oro prima della guerra
L'età dell'oro di Potsdamer Platz fu negli anni venti e trenta. In questo periodo sviluppò un intenso traffico nel centro Europa, e divenne il cuore della vita notturna di Berlino. Rappresentò il centro geografico della città, punto di incontro delle cinque maggiori strade dell'intera Europa. Queste cinque vie erano:
 Königgrätzer Straße (lato nord), si collegava a nord alla Porta di Brandeburgo. Il 6 febbraio 1930 venne rinominata in Ebertstraße in onore di Friedrich Ebert (1871-1925), primo Presidente della nuova Repubblica Tedesca (nota anche come Repubblica di Weimar). Nel 1935 i Nazisti la rinominarono in Hermann Göring Straße, per il fatto che Hermann Göring vi aveva preso residenza. Nel 1947 torno al suo originario nome di Ebertstraße.
 Königgrätzer Straße (lato sud), comprende parte della vecchia strada che costeggiava le mura, porta a sud-est. Il 6 febbraio 1930 prese il nome di Stresemannstraße in onore di Gustav Stresemann (1878-1929), primo cancelliere sotto la presidenza Ebert. Nel 1935 i Nazisti la chiamarono Saarland Straße per riprendere il nome moderno nel 1947.
 Leipziger Straße, verso est.
 Potsdamer Straße, sviluppata partendo dalla vecchia strada che univa Berlino a Schoneberg ed a Potsdam, parte della vecchia arteria commerciale che attraversava l'Europa, in direzione sud-ovest. Questa parte è conosciuta con il nome di Alte Potsdamer Straße, sostituita da una nuova sezione, Neue Potsdamer Straße, che dirige a sud per poi ricongiungersi al suo vecchio corso nei pressi di Potsdamer Brücke, sul Landwehrkanal.
 Bellevuestraße, in direzione nord-ovest che un tempo, attraverso il Tiergarten, raggiungeva Schloss Bellevue, successivamente residenza ufficiale del Presidente della Repubblica Federale di Germania.

Si crede (nonostante qualcuno sollevi dubbi) che le prime linee elettriche stradali vennero installate a Potsdamer Platz nel 1882 dal gigante berlinese Siemens. Quello che è indubbio è che il primo semaforo venne creato qui il 20 ottobre 1924 nel tentativo di controllare il traffico imponente. Nel 1900 più di 100.000 persone, 20.000 macchine e carrozze a cavalli oltre a migliaia di biciclette passavano quotidianamente nella piazza. Le prime quattro linee tranviarie apparvero nel 1880, divenendo 13 nel 1897, tutte trascinate da cavalli. Dopo l'elettrificazione avvenuta tra il 1898 ed il 1902 raggiunse il livello di 35 linee nel 1908 per poi attestarsi su 40, percorse da 600 tram ad ogni ora del giorno e della notte. I semafori, anche loro opera della Siemens, vennero montati su tutti e cinque i lati ad un'altezza di 8,5 metri. Un poliziotto sedeva in una piccola cabina in cima alla torre e regolava manualmente l'alternanza del traffico, fino alla loro automatizzazione avvenuta nel 1926. Il 26 settembre 1997 una copia esatta di questa torre venne eretta vicino a quella originale dalla stessa Siemens per festeggiare il suo 150º anniversario.

Alle ore 20 dell'8 ottobre 1923 venne creata la prima stazione radiofonica tedesca che faceva uso di trasmettitori ad onde medie. Venne piazzata in un edificio (Vox-Haus) vicino a Potsdamer Straße. Nonostante i numerosi miglioramenti che ebbero luogo tra il dicembre 1923 ed il luglio 1924, il vicino Grand Hotel Esplanade ne impediva la trasmissione per cui, nel dicembre 1924, venne sostituita da una stazione più moderna, ma la Vox-Haus è ancora viva e detiene il record di prima stazione tedesca, Radiostunde Berlin, fondata nel 1923, rinominata in Funkstunde nel marzo 1924, trasferita in altro luogo nel 1931 ed infine chiusa nel 1934.

La seconda guerra mondiale e la guerra fredda

Come nel resto di Berlino, gran parte degli edifici andarono completamente distrutti o furono pesantemente danneggiati da raid aerei e bombardamenti d'artiglieria soprattutto nelle ultime fasi della seconda guerra mondiale. Le cose non vennero migliorate dalla vicinanza dell'enorme Cancellierato del Reich di Adolf Hitler costruito nei pressi di Voßstraße, e di molti altri edifici governativi. Potsdamer Platz fu uno dei principali obiettivi alleati.

Mentre la città veniva divisa in settori durante l'occupazione degli alleati alla fine della guerra, la piazza venne a trovarsi sul confine dei territori reclamati da americani, inglesi e russi.
Con il nascere della guerra fredda negli anni cinquanta, vennero posti limiti al transito tra settore russo (Berlino Est) e settore occidentale (Berlino Ovest). Trovandosi su questa invisibile frontiera, Potsdamer Platz perse il suo importante ruolo di accentramento dei berlinesi.

Con la costruzione del Muro di Berlino, il 13 agosto 1961, lungo questa frontiera, Potsdamer Platz si trovò divisa in due: quello che una volta era un centro trafficatissimo diventò desolato.
Dopo aver abbattuto quanto rimaneva, la zona divenne un'area vuota di confine di una dozzina di ettari.

Dopo il muro

Dopo la caduta del muro avvenuta il 9 novembre 1989, l'ex Pink Floyd Roger Waters organizzò un immenso concerto di beneficenza, The Wall, a cui parteciparono numerosi numerose superstar internazionali ma non il suo ex gruppo di cui era tra i fondatori. Il concerto si tenne il 21 luglio 1990 per commemorare la fine della divisione tra Repubblica Democratica Tedesca e Germania Ovest e venne organizzato proprio nella vuota Potsdamer Platz di fronte ad oltre 500.000 spettatori.

Dopo il 1990, la piazza ridivenne il fulcro dell'attenzione e tornò ad essere argomento di discussione tra i migliori architetti europei. Il governo cittadino divise l'area in quattro parti, da vendere separatamente a quattro diversi investitori. Durante la ricostruzione la Potsdamer Platz era la più vasta area edificabile d'Europa.

La più ampia delle quattro zone andò alla Daimler-Benz (ora parte della Daimler AG) che incaricò l'architetto genovese Renzo Piano della pianificazione dell'opera. I singoli edifici vennero costruiti da singoli architetti basandosi sul piano generale, inclusi il Potsdamer Platz No.1 di Hans Kollhoff, ora sede di numerosi studi legali. Potsdamer Platz è anche sede della Panoramapunkt, situata a 100 metri d'altezza, a cui si accede attraverso il più veloce ascensore d'Europa. Dalla Panoramapunkt si possono vedere alcuni punti di riferimento berlinesi come il quartiere Die Bahn, la Porta di Brandeburgo, il Reichstag, la Cancelleria Federale, il palazzo Bellevue, la Cattedrale, il Gendarmenmarkt, il Memoriale agli ebrei uccisi in Europa e la Chiesa della Commemorazione.

La seconda sezione più grande andò alla Sony, la quale eresse i suoi nuovi uffici centrali europei. Il Sony Center venne progettato da Helmut Jahn ed è considerato uno dei migliori pezzi di arte moderna di Berlino.

L'intero progetto fu molto criticato fin dall'inizio dall'opinione pubblica e ci sono ancora critiche al metodo con cui venne venduto e ricostruito il sito. In ogni caso, la piazza attira migliaia di turisti al giorno, ed alcuni critici sono sorpresi dal suo successo. A qualsiasi ora del giorno la piazza è viva. È diventato una tappa obbligata per i visitatori, un'area in cui fare shopping, ed un centro culturale per gli amanti del cinema in lingua inglese con oltre 40 sale divise in tre cinema. Nella sottostante Marlene Dietrich Platz, creata dopo che Potsdamer Platz si è ridotta per la costruzione dei molti edifici, si trova il Berlinale Palast dove ogni anno si svolge il Berlin International Film Festival, uno dei festival cinematografici più importanti al mondo.

Alcune scene del film Der Himmel über Berlin (in italiano: Il cielo sopra Berlino, film del 1987 di Wim Wenders) sono state girate quando la piazza era vuota, prima della caduta del Muro.

Trasporti

Trasporto ferroviario

Galleria d'immagini

Voci correlate
 Café Josty

Altri progetti

Collegamenti esterni

Piazze di Tiergarten


text:
O Suriname competiu na 12º edição dos Jogos Pan-Americanos, realizados na cidade de  Mar del Plata, na Argentina.

Ver também
 Suriname nos Jogos Olímpicos
 Suriname nos Jogos Pan-Americanos

Países nos Jogos Pan-Americanos de 1995
1995


text:
Сы́чково () — деревня в составе Сычковского сельсовета Бобруйского района Могилёвской области Республики Беларусь.
Административный центр Сычковского сельсовета.

Географическое положение

Расположена в 8 км к северо-западу от Бобруйска на трассе Бобруйск — Минск.

Население
 1847 год — 183 жителя, 26 дворов
 1897 год — 435 жителей, 59 дворов
 1917 год — 614 жителей, 101 двор
 1926 год — 752 жителей, 155 дворов
 1986 год — 709 жителей, 302 двора
 1999 год — 423 жителя
 2010 год — 341 житель

История
Деревня известна с XVII века. В 1615 году Сычково передано во владение Бобруйской католической плебании. В 1782 году в деревне имелась корчма.

В 1793 году, в соответствии со вторым разделом Речи Посполитой, деревня оказалась в составе России.

С 1795 года деревня входила в состав Бобруйского уезда Минской губернии. В 1847 году в деревне было 26 дворов и 183 жителей, сама она входила в помещичье имение Дворец. В 1858 году присоединена к казенному имению Панюшковичи. В 1885 году в деревне было 33 двора и 180 жителей. Согласно переписи 1897 года, Сычково (она же Панюшковичи) — деревня, 59 дворов и 435 жителей, имелись хлебозапасная и винная лавки. По переписи 1917 года в селе был 101 двор, проживало 614 человек.

В 1919—1920 годах в деревне был организован партизанский отдел, который боролся с оккупационными войсками. 25 февраля 1919 года в имении Панюшковичи создана сельскохозяйственная коммуна.

20 августа 1924 года Сычково стало центром сельсовета. В 1925 году к Сычково присоединили большой участок бывшее помещичьей земли, тогда же здесь был организован маслокооператив «Молния». В 1926 году в деревне было 155 дворов и 752 жителей, работали деревенская школа, кружок. У 1930-е здесь действовала школа по ликвидации безграмотности среди взрослых. В 1933 году в Сычково основана кирпичная артель «Прогресс», в 1934 — колхоз «Красное Сычково».

Летом 1941 года деревня оккупирована немецкими войсками, от которых была освобождена — 27 июня 1944 года 399-й стрелковой дивизией. Во время Великой Отечественной войны погибло 78 сельчан.

Мемориальный комплекс
В 1986 году в Сычково был возведен мемориальный комплекс в честь военнослужащих 1-го Белорусского фронта и партизан Бобруйского района, которые в июне 1944 году уничтожили Бобруйскую часть группы армий «Центр».

Первоначально комплекс представлял из себя Курган Славы (он был насыпан ещё в 1967 году, в его основу заложены капсулы с землей из 70 братских могил, расположенных в Бобруйском районе) четырёхметровая скульптурная композиция на 18-метровом постаменте и шесть стел в честь Героев Советского Союза — уроженцев Бобруйского района. В 2000-х годах были добавлены новые памятники — Ворота Славы у трассы Бобруйск — Минск, 13 памятных досок в честь Героев Советского Союза — уроженцев Бобруйского района, а также тех, кто отличился в Бобруйской операции и пал здесь смертью храбрых.

В деревне также расположен ДЗОТ-памятник, возведенный в память повторения подвига Александра Матросова командиром стрелкового отделения ст.сержантом М. Г. Селезнёвым. Его именем названы школа, парк и центральная улица села. Герой похоронен в братской могиле, в которой покоятся останки ещё 231 воина..

Музей
В Сычково расположен Бобруйский районный историко-краеведческий музей, основанный в 1990 году.

В настоящее время в музее работают 3 экспозиционных и 2 выставочных зала, в которых можно узнать историю Бобруйщины от древних времён до Новейшего времени. Здесь выставлены археологические находки, найденные на территории Бобруйского района, в зале этнографии представлена экспозиция, рассказывающая о быте и традиции белорусской деревни конца XIX—начала XX веков, собран богатый материал периода Великой отечественной войны.

Родились
 В. И. Дунин-Марцинкевич — белорусский писатель и драматург, классик белорусской литературы
 У. А. Солонович — белорусский журналист, лауреат Государственной премии Республики Беларусь

См. также
 Сычковский сельсовет
 Бобруйский район
 Шуневка
 Хатынь
 Дальва
 Список уничтоженных нацистами населённых пунктов Белоруссии

Литература
 Сычкава // Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т.5. кн.1. Магілёўская вобласць / Гал. рэд. Г. П. Пашкоў. — Мн., 2008. — С. 207.

Примечания

Ссылки
 Сайт Могилёвской области

 Национальное кадастровое агентство Республики Беларусь
 Государственный комитет по имуществу Республики Беларусь

Населённые пункты Бобруйского района
Памятники по алфавиту
Памятники Великой Отечественной войны в Белоруссии
Мемориальные комплексы Белоруссии


text:
События

Европа
 Карл I Испанский получает наследство Австрийского дома, переданное ему дедом Максимилианом I, и избирается императором Священной Римской империи.
 Ноябрь — Обращение кортесов Толедо к другим городам Кастилии с требованиями к Карлу.
 Чума в Валенсии. Большинство дворян покинуло город. Ремесленники создали организацию «Хермания» («братство»), которая направила Карлу петицию. «Хермания» создала хунту из 13 человек.
 1519—1556 — Император Священной Римской империи Карл V Испанский.
 Диспут в Лейпциге. Мартин Лютер заявил, что Гус был осуждён неправильно.
 Стачка подмастерьев-шляпников в Праге.
 1519—1521 — Война Польши с Тевтонским орденом, так как Альберт отказался принести вассальную присягу.
 20 сентября — пять кораблей флотилии Магеллана, португальского моряка на испанской службе, вышли из гавани Санлукар-де-Баррамеда.

Азия
 Народное восстание под предводительством Джелала в районе Токата в Малой Азии. Охватило всю Центральную Анатолию. Повстанцы захватили Карахисар и направлялись на Анкару. Восставшие разбиты и рассеяны в сражении под Акшехиром. Джелал попал в плен и был казнён.
 Полное подавление восстания в Цзянси.
 Дворцовые перевороты и кровопролитные стычки в Сеуле.
 Захват португальцами Негапатама (Индия).

Америка
 21 апреля — Испанский конкистадор Эрнан Кортес высадился с отрядом в Мексике.
 Отряд испанцев во главе с Эрнаном Кортесом (1485—1547) отправился с Кубы во внутренние области Мексики. Высадившись на побережье, Кортес повёл войска на Теночтитлан. Испанцы захватили в плен правителя ацтеков Монтесуму и от его имени начали управлять страной.

Россия
 Русско-литовская война (1512—1522).

Наука

Родились

См. также: :Категория:Родившиеся в 1519 году
 15 февраля — Педро Менендес де Авилес, испанский конкистадор, адмирал, известный борец с пиратством, 1-й губернатор Испанской Флориды.
 16 февраля — Гаспар II де Колиньи, французский государственный деятель, один из вождей гугенотов.
 17 февраля — Франсуа де Гиз, 2-й герцог де Гиз (1550—1563), граф, герцог Омальский и пэр Франции, маркиз де Майенн, барон, принц де Жуанвиль, великий камергер и великий ловчий Франции. Французский военный и государственный деятель времён Религиозных войн во Франции, старший сын Клода I (20 октября 1496 — 12 апреля 1550), герцога де Гиз, и Антуанетты де Бурбон-Вандом (1493—1583).
 31 марта — Генрих II, король Франции с 31 марта 1547 года, второй сын Франциска I от брака с Клод Французской, дочерью Людовика XII, из Ангулемской линии династии Валуа.
 13 апреля — Екатерина Медичи, королева и регентша Франции, жена Генриха II.
 6 июня — Чезальпино, Андреа, итальянский врач, естествоиспытатель и философ.
 12 июня — Козимо I, великий герцог тосканский.

 15 июня — Генри Фицрой, герцог Ричмонд и Сомерсет, официально признанный внебрачный сын короля Англии Генриха VIII и Элизабет Блаунт. Долгое время считался вероятным наследником английского престола.
 24 июня — Беза, Теодор, швейцарский реформатор, сподвижник и преемник Жана Кальвина.
 20 июля — Иннокентий IX, папа римский с 29 октября по 30 декабря 1591.
 Томас Грешем — английский купец и финансист.
 Имагава Ёсимото — 9-й глава рода Имагава, один из известнейших даймё эпохи Сэнгоку Дзидай и доминировавший военачальник в регионе Токайдо.

Скончались

См. также: :Категория:Умершие в 1519 году
 12 января — Максимилиан I, король Германии (римский король), император Священной Римской империи, эрцгерцог Австрийский, реформатор государственных систем Германии и Австрии и один из архитекторов державы Габсбургов.
 январь — Нуньес де Бальбоа, Васко, испанский конкистадор, основавший первый европейский город в Америке, первым из европейцев, увидевший Тихий океан.
 2 мая — Леонардо да Винчи, итальянский художник и учёный.
 4 мая — Лоренцо II Медичи, капитан-генерал Флорентийской республики и герцог Урбинский.
 24 июня — Лукреция Борджиа, герцогиня Феррары.
 11 августа — Тецель, Иоганн, саксонский монах, настоятель доминиканского монастыря в Глогау.
 Даниил Васильевич Щеня, русский полководец времён Ивана III и Василия III.

См. также

Примечания


text:
Alfons dit Fons De Wolf (né le  à Willebroek) est un coureur cycliste belge.

Biographie
Alfons De Wolf, athlète d'un mètre 85, est professionnel de 1979 à 1990, en remportant notamment le  Tour de Lombardie, Milan-San Remo et des étapes sur le Tour de France et le Tour d'Espagne. Il s'impose au classement par points du Tour d'Espagne 1979 en gagnant 5 étapes.

Arrivé au départ du prologue du Tour de France 1985 avec 5 minutes de retard, il est éliminé pour arrivée hors délais.

Palmarès

Palmarès amateur
 1974
 Tour des Flandres juniors
  du championnat d'Europe sur route juniors
 1976
 Tour de Namur :
 Classement général
  et  (contre-la-montre) étapes
  du Tour des Flandres amateurs
  du Grand Prix de Québec
  de la course en ligne des Jeux olympiques 1977
  Champion de Belgique des clubs
 Course des chats
 Tour du Hainaut occidental
 Bruxelles-Opwijk
 Nieuwerkerken-Aalst
 Coupe Egide Schoeters
  du Tour des Flandres amateurs  du championnat du monde sur route amateurs 1978
  Champion de Belgique sur route amateurs
 Paris-Roubaix amateurs
 Étoile Hennuyère
 Rund um die Pfalz
  et  du Grand Prix Guillaume Tell
  du Grand Prix Guillaume Tell  de la Course des chats  de la Flèche ardennaise  du Circuit Het Volk amateurs  du Circuit du Hainaut  du Grand Prix François-Faber Palmarès professionnel

 1979
 Tour d'Espagne :
  Classement par points
 , , , b (contre-la-montre) et
  du Trophée Baracchi (avec Jan van Houwelingen)
  de la Leeuwse Pijl  du Grand Prix de l'Escaut  du Tour de Belgique  de la Flèche wallonne  de Liège-Bastogne-Liège  du Tour d'Espagne  de Paris-Roubaix 1980
 Tour de Lombardie
 Course des raisins
  des Trois Jours de La Panne
 a étape du Tour de Belgique
 Trophée Baracchi (avec Jean-Luc Vandenbroucke)
  du Super Prestige Pernod  de Tirreno-Adriatico  de Gand-Wevelgem  de l'Amstel Gold Race  du Circuit des frontières  du Tour de Majorque  du Grand Prix de Francfort  de la Coppa Bernocchi  de Liège-Bastogne-Liège  de Blois-Chaville  de Paris-Roubaix  du Championnat de Zurich  du Grand Prix des Nations  de Milan-San Remo  du Tour des Flandres 1981
 Milan-San Remo
 Circuit des frontières
  du Tour de Suisse
  du Tour de Belgique
  du Grand Prix Eddy Merckx  du Grand Prix E3  de Paris-Nice  de l'Amstel Gold Race  de Gand-Wevelgem  du Circuit des frontières  du Super Prestige Pernod  du Championnat de Zurich  du championnat du monde sur route  du Tour des Flandres  de Paris-Bruxelles  du Grand Prix des Nations  de Paris-Roubaix 1982
 Cagliari-Sassari
 Circuit Het Volk
 a étape des Trois Jours de La Panne
 a étape des Quatre Jours de Dunkerque
  de Liège-Bastogne-Liège  du Grand Prix Jef Scherens  du championnat de Belgique sur route  de Gand-Wevelgem  de Blois-Chaville  du Tour du Limbourg  de la Flèche wallonne  du Super Prestige Pernod 1983
 Coppa Agostoni
 Tour de Romagne
 Tour de Toscane
 Circuit Het Volk
  de la Semaine catalane
  du Tour d'Italie (contre-la-montre par équipes)
  du Tour du Trentin
  de Milan-Vignola  de la Flèche brabançonne  de Liège-Bastogne-Liège  de la Flèche wallone 1984
  du Tour d'Andalousie
  du Tour de Romandie
  du Tour de France
  du Tour de Norvège
  de la Flèche hesbignonne-Cras Avernas 1985
  du Tour de la Communauté valencienne
  du Tour d'Espagne
 1988
  de À travers la Belgique  du Tour des Flandres 1989
  du championnat de Belgique sur route Résultats sur les grands tours
 Tour de France
5 participations
 1981 :
 1982 :
 1984 : , vainqueur de la
 1985 : hors-délais (prologue)
 1988 :

 Tour d'Espagne
2 participations
 1979 : , vainqueur du  classement par points et des , , , b (contre-la-montre) et
 1985 : , vainqueur de la

 Tour d'Italie
4 participations
 1980 : abandon
 1983 : , vainqueur de la  (contre-la-montre par équipes)
 1986 :
 1989 :

 Palmarès sur piste
 1980
  des Six Jours d'Anvers (avec Danny Clark et Donald Allan)
  des Six Jours de Milan (avec Roger De Vlaeminck)
  du championnat d'Europe de course derrière derny''
 1981
 Six Jours d'Anvers (avec René Pijnen)

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste belge
Vainqueur d'étape du Tour de France
Vainqueur d'étape du Tour d'Espagne
Coureur cycliste aux Jeux olympiques d'été de 1976
Naissance en juin 1956
Naissance à Willebroeck


text:
Vasile Zagorschi () a fost un compozitor, pianist și pedagog din Republica Moldova.

Biografie
S-a născut la data de 27 februarie 1926 în satul Șevcenko-Chilia (județul Ismail). După absolvirea cursurilor de la Liceul "B.P.Hașdeu" din Chișinău (1941-1944) și la Gimnaziul "Alexandru Lahovari" din Râmnicu-Valcea (1944-1945), a urmat studii muzicale la Conservatorul de stat din Chișinău (1945-1952) la clasa de compoziție a profesorului Leonid Gurov. Ulterior a obținut titlul științific de docent în muzicologie.

Vasile Zagorschi a abordat mai multe genuri muzicale, cum ar fi: muzica simfonică, muzica de cameră, teme muzicale destinate cinematografului sau scenei teatrale.

Timp de 25 ani, în perioada 1964-1990, Vasile Zagorschi a prezidat Uniunea compozitorilor și muzicologilor din RSS Moldovenească. El a făcut parte din Comitetul executiv al Consiliului Muzical Internațional UNESCO între anii 1978-1990.

A îndeplinit funcția de director al Teatrului de operă și balet din Chișinău, apoi pe cea de profesor la Catedra de Teoria muzicii și Compoziție și prorector al Academia de Muzică, Teatru și Arte Plastice "Gavriil Musicescu" din Chișinău. A devenit membru al Uniunii Cineaștilor, al Uniunii Compozitorilor și Muzicologilor din Moldova.

În anul 1965, debutează la Studioul "Moldova-film", compunând muzica la filmul artistic "Evadat de sub escortă". A compus muzica la mai multe filme artistice, dintre care menționăm: Evadat de sub escortă (1965); Mariana (1967); Riscul (1970); Podurile (1973); Agent al serviciului secret (1978); Trecea o lebădă pe ape (1982); Prietenie între bărbați (1983); Viața și nemurirea lui Serghei Lazo (1984) etc. A colaborat fructuos cu mai mulți regizori, cum ar fi de exemplu regizorul Vasile Pascaru.

Statul sovietic moldovenesc i-a decernat Premiul de Stat din Moldova în anul 1968. De asemenea, a fost deținător al titlului de Maestru emerit al artelor din Moldova (1960) și de Artist al Poporului (1982). I s-au acordat premiile Uniunii Compozitorilor și Muzicologilor din Moldova.

La data de 16 septembrie 1997, președintele Petru Lucinschi i-a acordat "Ordinul Republicii", cea mai înaltă distincție a țării, pentru succese remarcabile în activitatea de creație, merite deosebite în dezvoltarea și propagarea artei muzicale și contribuție substanțială la formarea personalității artistice a tinerilor compozitori.

Vasile Zagorschi a încetat din viață la data de 1 octombrie 2003.

Compoziții

 Diafonii: muzică pentru pian și orchestra de coarde (1980) - prima audiție la 15 decembrie 1981, Orchestra simfonică a Radioteleviziunii Moldovenești, dirijor Gheorghe Mustea, Chișinău
 Fantezie (Crepuscul) pentru flaut solo (1980) - prima audiție la 14 decembrie 1981, Chișinău
 Cine scutură roua (1981) - cantată, prima audiție la 28 mai 1983, Corul Radioteleviziunii Moldovenești, dirijor Teodor Zgureanu, Chișinău
 Cvartet de coarde Nr.2 (1986) - prima audiție la 14 martie 1986, cvartetul RTV Moldovenești, Chișinău
 Sonată-fantezie pentru pian (1987)
 Simfonia Nr.2 (1991) - prima audiție la 22 februarie 1992, Orchestra Simfonică a Companiei de Stat Teleradio-Moldova, dirijor Gheorghe Mustea, Chișinău
 Sonată pentru vioară solo (1993) - prima audiție la 8 aprilie 1994, Natalia Ciaikovski (vln), Chișinău
 Stanțe, în 5 tablouri (Aeriană; Crepuscul; Candelă; Ornic; Epilog) (1996) - prima audiție la 5 octombrie 1997, Orchestra Simfonică a Filarmonicii Naționale, dirijor Iurie Florea, Chișinău
 Redacție nouă pentru cor mixt, soliști și orchestra simfonică (2001), prima audiție la 16 octombrie 2001, Orchestra Companiei de Stat Teleradio Moldova, Corul Academiei de Muzică, Teatru și Arte Plastice, dirijor Gheorghe Mustea, Chișinău

Filmografie
 Evadat de sub escortă (1965)
 Mariana (1967)
 Riscul (1970)
 Podurile (1973)
 Agent al serviciului secret (1978)
 Trecea o lebădă pe ape (1982)
 Prietenie între bărbați (1983)
 Viața și nemurirea lui Serghei Lazo (1984)

Note

Legături externe
 Web-enciclopedia filmului moldovenesc - Vasile Zagorschi
 In memoriam Vasile Zagorschi
 Music.Md - Vasile Zagorschi

Nașteri în 1926
Decese în 2003
Oameni din județul interbelic Ismail
Compozitori moldoveni
Decorați cu Ordinul Republicii al Republicii Moldova
Decorați cu titlul de Maestru Emerit al Artelor (Republica Moldova)
Compozitori sovietici
Pianiști moldoveni
Pianiști sovietici
Pedagogi moldoveni
Pedagogi sovietici
Artiști ai Poporului din RSS Moldovenească
Români pe mărci poștale din Republica Moldova
Români basarabeni


text:
In mathematics, a Barnes integral or Mellin–Barnes integral is a contour integral involving a product of gamma functions. They were introduced by . They are closely related to generalized hypergeometric series.

The integral is usually taken along a contour which is a deformation of the imaginary axis passing to the right of all poles of factors of the form Γ(a + s) and to the left of all poles of factors of the form Γ(a − s).

Hypergeometric series
The hypergeometric function is given as a Barnes integral  by

see also . This equality can be obtained by moving the contour to the right while picking up the residues at s = 0, 1, 2, ... . for , and by analytic continuation elsewhere. Given proper convergence conditions, one can relate more general Barnes' integrals and generalized hypergeometric functions pFq in a similar way .

Barnes lemmas
The first Barnes lemma  states

This is an analogue of Gauss's 2F1 summation formula, and also an extension of Euler's beta integral.  The integral in it is sometimes called Barnes's beta integral.

The second Barnes lemma  states

where e = a + b + c − d + 1.  This is an analogue of Saalschütz's summation formula.

q-Barnes integrals
There are analogues of Barnes integrals for basic hypergeometric series, and many of the other results can also be extended to this case .

References

 (there is a 2008 paperback with )

Special functions
Hypergeometric functions


text:
Fernando Priego Chacón (Málaga, 29 de octubre de 1981) es un político español del Partido Popular. Es alcalde de Cabra desde el año 2011 y senador por Córdoba en el Senado de España durante las XII, XIII y XIV legislaturas.

Biografía
Nace en octubre de 1981 en Málaga donde sus padres se habían trasladado por motivos laborales. Con 7 años de edad se traslada a Cabra, ciudad de origen de su familia, y realiza sus estudios en el CEIP Carmen de Burgos y el IES Aguilar y Eslava.

Es diplomado en Relaciones Laborales y licenciado en Ciencias del Trabajo por la Universidad de Granada, con formación adicional sobre gestión de personal y de empresas. Destaca su afición por los toros.

Cargos políticos
Militante del Partido Popular desde 1998. Desde 2007 ocupa los cargos de Vicesecretario Regional de Nuevas Generaciones del Partido Popular de Andalucía, Secretario General del Partido Popular de Cabra y miembro del Comité Ejecutivo del PP de Córdoba. También ocupa la Secretaría de Política Municipal del PP cordobés y forma parte de la Junta Directiva Regional del Partido Popular de Andalucía. Fue elegido concejal del Ayuntamiento de Cabra (Córdoba) en las elecciones de 2007 ocupando el puesto de viceportavoz de grupo municipal popular.

Consiguió convertirse en alcalde de Cabra durante las elecciones municipales de 2011 tras ganar con mayoría simple, consiguiendo 9 concejales y un 40 % de los votos. No obstante, necesitó el apoyo del Partido Andalucista para su investidura. Además, fue nombrado diputado provincial de la Diputación de Córdoba en mayo de 2012. Revalidó un segundo mandato en la alcaldía de Cabra tras las elecciones municipales de 2015 con mayoría absoluta, un 60 % de los votos y 14 concejales. Accedió al cargo de senador por Córdoba en el Senado de España tras las elecciones generales de 2016, dejando antes su cargo de diputado provincial, ya que son cargos incompatibles.

En 2019, volvió a conseguir su puesto de senador durante las elecciones generales de abril y además, volvió a ganar las elecciones municipales en Cabra por tercera vez consecutiva, consiguiendo un 62,43 % de los votos y revalidando la mayoría absoluta de nuevo con 14 concejales. El 31 de julio de ese año fue elegido portavoz del PP en la Comisión de Entidades Locales del Senado, además de vicepresidente segundo de la Comisión de Agricultura, Pesca y Alimentación y vocal de la Comisión de Defensa en la Cámara Alta. Tras las nuevas elecciones generales de ese año, volvió a obtener su acta en el Senado.

En enero de 2021 fue objeto de una polémica al incluir su fotografía junto a la de los Reyes Magos en las golosinas entregadas durante la Epifanía por la asociación de cabalgatas.

Referencias

Alcaldes de Cabra (Córdoba)
Políticos de Andalucía
Políticos del Partido Popular
Senadores por la provincia de Córdoba
Senadores de la XII Legislatura de España
Senadores de la XIII Legislatura de España
Senadores de la XIV Legislatura de España
Alumnado de la Universidad de Granada
Nacidos en Málaga


text:
Milan Bortel (born 7 April 1987) is a Slovak footballer who plays as a centre back for Austrian club SV Gols.

Club career
Bortel started his professional career as a central defender for the youth team of Dubnica in 1998, and remained at the club until 2005, when he transferred to Italian Serie D club,  Manduria Calcio. In his first season, he managed 28 appearances. Following several impressive displays, he joined Serie C1 side Manfredonia in 2006. Bortel became a key figure to their defence line.

In January 2009, FIFA Dispute Resolution Chamber rejected Bortel's youth club's Dubnica claim  for training compensation from Manfredonia, following several disagreements regarding the transfer.

On 25 June 2009, he was officially signed by Calcio Catania on a four-year contract. Shortly, he was sent back to the Lega Pro Prima Divisione with SPAL in co-ownership deal. In his first season with the club, Bortel made 21 league appearances, and in the summer of 2010, SPAL signed the Slovakian defender permanently from Catania. He remained at SPAL for the 2010–11 Lega Pro season, before transferring to Sereď in his native country in March 2012.
At the end of the 2011–12 season, Bortel was transferred to Zlaté Moravce.

In January 2013, he moved to Slavia Prague.

He was transferred to Spartak Trnava in June 2014. He made his league debut for them against his former side, Zlaté Moravce, on 13 July 2014.

References

External links

1987 births
Living people
People from Ilava
Sportspeople from the Trenčín Region
2. Liga (Austria) players
Expatriate footballers in Italy
Expatriate footballers in the Czech Republic
Expatriate footballers in Austria
Association football defenders
Slovak expatriate footballers
Slovak expatriate sportspeople in Austria
Slovak expatriate sportspeople in Italy
Slovak expatriate sportspeople in the Czech Republic
Slovak footballers
Manfredonia Calcio players
Catania S.S.D. players
S.P.A.L. players
FC ViOn Zlaté Moravce players
SK Slavia Prague players
ŠKF Sereď players
FC Spartak Trnava players
SV Horn players
Serie C players
Slovak Super Liga players
2. Liga (Slovakia) players
Czech First League players
Austrian Regionalliga players


text:
Otegen Batyr (, Ötegen Batyr) is a settlement and the administrative center of Ile District, Almaty Region, in south-eastern Kazakhstan. Population:

References

Populated places in Almaty Region


text:
La valle di Garés è una valle dolomitica che prende il nome da Garés (1381 m), l'omonima frazione del comune di Canale d'Agordo (provincia di Belluno), posta in fondo alla valle stessa.

Posizione geografica
La valle si estende da Canale d'Agordo (976 m) al Pian de Giare (1333 m), in direzione sud-sud-ovest, per circa 8 chilometri, verso il gruppo delle Pale di San Martino. Prosegue per altri 5 chilometri attraverso l'Orrido delle Comelle fino al rifugio Giovanni Pedrotti (rifugio Rosetta) (2581 m).

Origine geologica

Le glaciazioni
La valle di Garés è un classico esempio di modellazione glaciale :
presenta la tipica sezione ad "U";
nella parte a ridosso del Gruppo delle Pale è un perfetto circo glaciale a forma di ferro di cavallo, scavato nelle rocce arenacee e vulcaniche, scoscese e verticali;
grandi massi erratici si osservano intorno al laghetto di Garés e alla Malga Col di Prai;
conoidi di deiezioni sono riconoscibili in località Le Mandre, Sora i Ort, Case La Sota, Mezzavalle, Palafachina e lo stesso paese di Garés sorge su uno di essi.

Geologia delle Dolomiti
La storia geologica della valle è molto complessa ed è comune a quella dell'area dolomitica a cui appartiene. La formazione delle Dolomiti inizia nel Triassico, 230 milioni di anni fa, molto prima dell'orogenesi alpina.

Il geologo Vittorio Fenti nella sua relazione Cenni geologici sulla Valle di Garés, pubblicata dal CAI Sezione Agordina, 1984, guida al riconoscimento di alcuni tipi di roccia:
 Formazione di Werfen, sedimenti composti da arenarie fini, siltiti, calcari marnosi, marne: su entrambi i fianchi della valle tra Canale e Mezzavalle, gran parte della dorsale del Monte Pettenassa (Trias Inferiore).
Dolomia del Serla o Formazione di Contrin: ben visibile sui ripidi gradoni sotto il Pian di Sais, il Col della Foca, il Col di Fessura, Foch di Boer, Monte Palmina.
Formazione di Livinallongo, il tufo vulcanico chiamato Pietra Verde: visibile sui ripiani del Saiss intorno a quota 1450, tra il Pian de Giare e Casera Cesurette, al Boer di Dentro. Appartengono a questa formazione locali intercalazioni calcaree sul Monte Tamer, alla Punta dei Mar, alla Punta dei Scalet, sul versante nord di Cima Pape, Monte Caoz, Vanidiei.
rocce vulcaniche, successivamente iniettate nella Formazione di Livinallongo: sul versante destro della valle, da Col dei Boi, Col de la Meda, fino a Casera Cesurette. (Trias Medio).
Dolomia dello Sciliar: Focobon, Cimon della Pala, Altopiano delle Pale.
Dolomia della Rosetta: in corrispondenza del rifugio omonimo.

Orogenesi alpina
Movimenti tettonici, dovuti al progressivo accostamento dell'Africa all'Europa e che continuano ancora oggi, portarono, da 80 a 25 milioni di anni fa, al sollevamento delle Alpi, a cui l'area dolomitica appartiene.

Morfogenesi
L'azione erosiva degli agenti atmosferici modellò le forme attuali dei rilievi, agendo sulle rocce più friabili.

Orografia
La valle sul fianco sinistro è delimitata da:
Monte Pettenassa (1755 m).
Monte Palmina (2033 m).
Monte Tamer (2264 m).
Cimon della Stia (2391 m).
Campanili dei Lastei (2721 m).
Cima Campido (3001 m).
Cima del Focobon (3054 m).
Cima dei Burelloni (3130 m).
Cima della Vezzana (3192 m).- la quota più elevata
Cimon della Pala (3184 m).
Sul fianco destro da:
Sasso Negro-Sass Neghér (2180 m).
Monte Palalada (1973 m).
Cima di Caoz (2050 m).
Monte Caoz (2253 m).
Cima dei Vanidei (2380 m).
Lastei di Pape (2484 m).
Monte Sanson o Cima di Pape (2503 m).
Col dei Boi (2052 m).

Idrografia
La valle è percorsa dal torrente Liera, un affluente di destra del Biois. Esso nasce dalla valle delle Comelle e confluisce nel Biois, a quota 950 m.s.l. circa.

La valle è ricca di acque potabili, superficiali e sotterranee.

Cascata delle Comelle
La cascata è formata dal Torrente Liera (Rio delle Comelle), all'uscita dell'orrido delle Comelle, a quota 1509 m. È alta circa 70 metri.

Biotopo del Laghetto di Garés
Il biotopo del Laghetto di Gares è un'area in parte palustre e in parte sorgentizia, di grande interesse naturalistico.

Manto forestale
Specie arboree dominanti sono:
abete rosso, Picea Abies-Karsten
larice, Larix Decidua L.
Il faggio, Fagus Sylvatica L. è molto diffuso allo stato arbustivo.
L'abete bianco, Abies alba - Miller è praticamente assente, sono rimasti pochi esemplari: ciò è dovuto all'azione umana che preferisce l'abete rosso.

Confini politici
La Valle di Gares è situata nel comune di Canale d'Agordo, il cui territorio confina a nord con Tonadico e Siror (TN); a nord-est con Taibon Agordino; a est con i comuni di Vallada e Cencenighe; a ovest con Falcade.

Notizie storiche

Settecento
Una prima descrizione della Valle di Garés risale al 1777 ed è del medico e botanico Belsazar Hacquet de La Motte, professore di anatomia e chirurgia a Laibach in Austria, grande viaggiatore e alpinista.
Lo studioso Bepi Pellegrinon riporta un brano di questa descrizione nella relazione introduttiva al libretto del C.A.I. dal titolo Garés e le guide alpine del Focobon.

Ottocento
È della metà dell'Ottocento l'esplorazione del passaggio che congiunge San Martino di Castrozza alla Val di Garés, probabilmente già conosciuto da qualche cacciatore.

Il passaggio, che oggi costituisce una delle più interessanti escursioni nella zona, fu trovato da un gruppo di alpinisti inglesi, formato da Francis Fox Tuckett, Douglas William Freshfield, G. H. Fox, Backhouse e le guide savoiarde François Devouassoud e Peter Michel. Essi, provenienti da San Martino di Castrozza, arrivarono a Garés il 10 giugno 1865. Freshfield ne dà un colorito resoconto, elogiando l'ospitalità dei valligiani.

Miniere di Gares
Si fa riferimento alla voce corrispondente Miniere di Gares.

Località minori
Escludendo i due paesi principali, Canale d'Agordo (976 m). e Garés (1381 m), lungo la valle si incontrano diverse località minori:
 Località Le Mandre. Capitello a Zus, ;
 Località La Sota (969 m).: piccolo agglomerato rurale composto da 2 case abitate. Si trova a circa 2 km da Canale d'Agordo.
 Località Campion (1111 m).: toponimo che identifica un grande spazio aperto e pianeggiante, nei pressi del quelle è presente solo una casa, detta "del Nani da Campion". Nella zona vi è una attrezzata area per il picnic.
 Località Pian del Sabion (1158 m). Vi è situato un ampio campeggio, il Camping Lastei;
 Località Lastei (1210 m). Capitello a Col dei Prai;
 Località Palafachina (1265 m).: agglomerato rurale composto da 2 case ed un fienile, in tempi antichi ospitava un Mulino per la produzione di farina di grano. Capitello dedicato a S.Giuliana;
 Località Pian de Le Giare(1333 m). Baita Capanna Cima Comelle.

Strutture sportive

Percorso ciclo-pedonale
Da Canale d'Agordo (976 m). parte un percorso ciclo-pedonale che porta in fondo alla valle, alla Capanna Cima Comelle, nel Pian de Le Giare (1333 m). e a Garés (1381 m).

Pista invernale di fondo
Una  pista invernale per lo sci di fondo si snoda nella valle per 5 km, tra boschi e cascate. Nel marzo 2009 la pista è stata dedicata a Franco Manfroi, atleta azzurro Italiano, che nel 1966 ai Mondiali di sci nordico 1966 di Oslo vinse la medaglia di bronzo nella staffetta 4x10 km.

Escursioni
 Anello della Val Garés
 Da Garés (m. 1381) alla Malga Stia (1785 m).
 Dalla Malga Stia (1785 m). al Rifugio G. Volpi di Misurata al Mulaz (2571 m). per Forcella della Stia (2190 m).
 Da Capanna Cima Comelle (1333 m). al Rifugio Rosetta (2581 m). per la Val Delle Comelle
 Sentiero delle Comelle e Banca della Fede
 Da Capanna Cima Comelle (1333 m). a Col di Prà (866 m). in Valle di San Lucano per Forcella Cesurette (1801 m).

Note

Bibliografia
 C.A.I. Sezione Agordina, Garés, Adunanza 1984, Riedizione 1997. Contiene le seguenti relazioni alpino-scientifiche:
Bepi Pellegrinon, Garés e le guide alpine del Focobon, pp. 5–11;
Vittorio Fenti, Cenni geologici sulla Valle di Garés, pp. 13–21;
Orazio Andrich, L'ambiente silvo-pastorale della Val di Garés, pp. 23–31;
Giovan Battista Pellegrini, La metodologia toponomastica e i derivati di lat. acer-aceris, pp. 33–39.
 Fabio Donetto - Gabriele Pizzolato, Dolomiti agordine 57 passeggiate ed escursioni con varianti e note storiche, Editore Danilo Zanetti, Caerano di San Marco 2009. ISBN 9788895302393
 Giorgio Fontanive, Escursioni in Alto Agordino, CIERRE Edizioni, 1996.
 Dino Dibona, Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Dolomiti, Newton Compton Editori, 2010. ISBN 978-88-541-1982-6
 Melania Lunazzi, Belsazar Hacquet. Dal Tricorno alle Dolomiti, Nuovi Sentieri Editore, Belluno 2010. ISBN 9788885510890
 Giacomo Magliaretta, Val Biois un nome, come e perché, Nuovi Sentieri Editore, agosto 1979.
 Ottone Brentari, Guida storico-alpina di Belluno-Feltre. Primiero-Agordo-Zoldo, Bassano 1887. Riedizione anastatica di Atesa Editore, Bologna, giugno 2006.
 Francesco Pellegrini, Cenni storici sul Canale d'Agordo, Belluno 1876.
 Enzo Demattè, La valle coi santi alle finestre, Milano 1968.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Garés
Garés
Canale d'Agordo


text:
Mohamed Massewa (né à l'époque au Tanganyika et aujourd'hui Tanzanie à une date inconnue) est un joueur de football international tanzanien, qui évoluait au poste d'attaquant.

Biographie

Carrière en club

Carrière en sélection

Il participe avec l'équipe de Tanzanie à la Coupe d'Afrique des nations de 1980 organisée au Nigeria. Lors de cette compétition, il joue trois matchs, contre le Nigeria, l'Égypte, et la Côte d'Ivoire.

Notes et références

Naissance au Tanganyika
Date de naissance non renseignée (XXe siècle)
Footballeur international tanzanien


text:
{{Ficha de taxón
|
| name = Tupaia
| image = Tupaia_splendidula.jpg
| image_width = 240px
| image_caption = Tupaya de cola roja (T. splendidula)
| regnum = Animalia
| phylum = Chordata
| classis = Mammalia
| ordo = Scandentia
| familia = Tupaiidae
| genus = Tupaia
| genus_authority = Raffles, 1821
| subdivision_ranks = Espècies
| subdivision =
 Tupaia belangeri
 Tupaia chrysogaster
 Tupaia dorsalis
 Tupaia glis
 Tupaia gracilis Tupaia javanica Tupaia longipes Tupaia minor Tupaia moellendorffi Tupaia montana Tupaia nicobarica Tupaia palawanensis Tupaia picta Tupaia splendidula Tupaia tana}}Tupaia es el género de tupayas con mayor número de especies y forma parte de la familia de los Tupaiidae, orden Scandentia. El género incluye las siguientes especies:

 Tupaya de Belanger (Tupaia belangeri)
 Tupaya de vientre dorado (Tupaia chrysogaster)
 Tupaya rayada (Tupaia dorsalis)
 Tupaya común (Tupaia glis)
 Tupaya esbelta (Tupaia gracilis)
 Tupaya de Java (Tupaia javanica)
 Tupaya de pies largos (Tupaia longipes)
 Tupaya pigmea (Tupaia minor)
 Tupaya de las islas Calamian (Tupaia moellendorffi)
 Tupaya de montaña (Tupaia montana)
 Tupaya de las islas Nicobar (Tupaia nicobarica)
 Tupaya de Palawan (Tupaia palawanensis)
 Tupaya pintada (Tupaia picta)
 Tupaya de cola roja (Tupaia splendidula)
 Tupaya grande de Borneo (Tupaia tana)

 Referencias
 HELGEN, K. M. Order Scandentia''. In: WILSON, D. E.; REEDER, D. M. (Eds.). Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference. 3. ed. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. v. 1, p. 104-109.

Tupaia


text:
Pieter Bruegel (1525–1569) flamand festő, eredeti neve Brueghel
 Pieter Brueghel (1564–1638) flamand festő, az előbbi fia


text:
Desa Sidowarek kan syfta på följande platser:

Indonesien

 Desa Sidowarek (administrativ by i Indonesien, lat -7,65, long 112,24), Jawa Timur,
 Desa Sidowarek (administrativ by i Indonesien, lat -7,71, long 112,17), Jawa Timur,

Robotskapade Indonesienförgreningar


text:
The 2001–02 season saw Wrexham compete in Second Division where they finished in 23rd position with 43 points and were relegated to the Third Division.

Final league table

Key: P = Matches played; W = Matches won; D = Matches drawn; L = Matches lost; F = Goals for; A = Goals against; GD = Goal difference; Pts = Points

Results
Wrexham's score comes first

Legend

Football League Second Division

FA Cup

Football League Cup

Football League Trophy

Squad statistics

References

External links
 Wrexham 2001–02 at Soccerbase.com (select relevant season from dropdown list)

Wrexham A.F.C. seasons
Wrexham


text:
Chepetivka (en ) ou Chepetovka (en ) est une ville de l'oblast de Khmelnytskyï, en Ukraine, et le centre administratif du raïon de Chepetivka.

Sa population s'élevait à  habitants en 2014.

Géographie

Situation
Chepetivka est arrosée par la rivière Houska et se trouve à  au nord de Khmelnytsky et à  à l'ouest de Kiev.

Transports
En 1873, une gare ferroviaire est construite à Chepetivka, qui devient par la suite un nœud ferroviaire.

Histoire
La première mention de Chepetivka dans des documents historiques remonte à 1594.

Chepetivka a le statut de ville depuis 1923.

C'est à Chepetovka que se situe l'intrigue de la première partie du roman Et l'acier fut trempé... de l'écrivain soviétique Nikolaï Ostrovski.

Avant la Seconde Guerre mondiale, la ville comptait une importante communauté juive,  représentants 20 % de la population totale.

En 1939-1940, les environs abritèrent un vaste camp de prisonniers de guerre polonais capturés pendant la Campagne de Pologne (1939). Ce camp était placé sous l'autorité du NKVD.

En 1941 et 1942, les Juifs de la ville sont enfermés dans un ghetto puis assassinés lors d'exécutions de masse perpétrées par un Einsatzgruppen. Création de l'Usine de réparation Chepetiv.

Shepetovka a été libérée par l'Armée rouge le .

Population
Recensements (*) ou estimations de la population :

Personnalités
 Marguerite Szewczyk (1828-1905), religieuse polonaise y est née.
 Menashe Halpern (1871-1960), écrivain de langue yiddish y est né.
 Nikolaï Ostrovski (1904-1936), écrivain soviétique vécu ici pendant son enfance et son adolescence.

Galerie

Voir aussi

Articles connexes
 Oblast de Khmelnytskyï.

Liens externes

  Héraldique ukrainienne

Notes et références

Ville en Ukraine
Ville dans l'oblast de Khmelnitski
Histoire des Juifs en Ukraine
Massacre ou atrocité de la Seconde Guerre mondiale
Lieu d'exécution de la Shoah en Ukraine