text:
Мария Сильвина Д'Элия (, родилась 16 мая 1984 года в Мендосе) — аргентинская хоккеистка на траве, защитница клуба «Сьюдад де Буэнос-Айрес». Игрок сборной Аргентины в 2003—2015 годах. Серебряный призёр летних Олимпийских игр 2012 года и бронзовый призёр летних Олимпийских игр 2008 года, чемпионка мира 2010 года, шестикратная победительница Трофея чемпионов, чемпионка Панамериканских игр 2007 года и победительница Мировой лиги 2014/2015. Отмечена наградами со стороны министерства спорта Аргентины.

Спортивная карьера
Выступает за команду «Сьюдад де Буэнос-Айрес» под номером 27. В составе сборной Аргентины участвовала в олимпиадах в Пекине и Лондоне, завоевав бронзовые и серебряные награды соответственно. Чемпионка мира 2010 года, победительница Мировой лиги 2014/2015, шесть раз выигрывала Трофей чемпионов, в 2007 году завоевала золото на Панамериканских играх (также серебро в 2011 и 2015 годах). Дважды победительница Панамериканского кубка в 2009 и 2013 годах. Всего провела за сборную 268 игр, забила 165 голов.

Примечания

Ссылки

Хоккеисты на траве Аргентины
Бронзовые призёры летних Олимпийских игр 2008 года
Серебряные призёры летних Олимпийских игр 2012 года
Серебряные призёры летних Олимпийских игр 2020 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 2008 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 2012 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 2016 года
Хоккеисты на траве на летних Олимпийских играх 2020 года
Чемпионы мира по хоккею на траве


text:
Llanrhidian Higher is a local government community in Swansea, south Wales.  The community has its own elected community council.

The area covered by the community council includes the villages of Penclawdd, Crofty, Llanmorlais, Blue Anchor and Wernffrwd. The population of the community taken at the 2011 census was 5218.

Following The Swansea (Communities) Order 2011, the southeast third of Llanrhidian Higher became a separate community of Three Crosses.

See also
 Llanrhidian Lower

References

External links
Gower Community Councils

Communities in Swansea

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Euplectrus fuscicoxalis is een vliesvleugelig insect uit de familie Eulophidae. De wetenschappelijke naam is voor het eerst geldig gepubliceerd in 2003 door Zhu & Huang.

fuscicoxalis


text:
Військово-повітряні сили Індії (хінді भारतीय वायु सेना ; Bhartiya Vāyu Senā) — один із видів Збройних сил Індії. За кількістю літаків перебувають на четвертому місці серед найбільших військово-повітряних сил світу (після США, Росії та Китаю).

Військово-повітряні сили Індії були створені 8 жовтня 1932, а перша ескадрилья з'явилася в їх складі 1 квітня 1933. Вони зіграли важливу роль у бойових діях на бірманському фронті в ході Другої світової війни. В 1945—1950 роках ВПС Індії носили префікс «королівські». Індійська авіація взяла активну участь у війнах з Пакистаном, а також у ряді дрібних операцій і конфліктів.

На 2007 у розпорядженні ВПС Індії знаходилося більш ніж 1130 бойових і 1700 допоміжних літаків і гелікоптерів.

Історія

Друга світова війна (1939—1945)
Під час Другої світової війни ВПС відіграли важливу роль у блокуванні японської армії в Бірмі, де їх першим ударом з повітря була атака японської військової бази в Аракані. Вони також виконували ударні завдання з японськими авіабазами в Мае Хонг Сон, Чіанг Май і Чіанг Рай на півночі Таїланду.

ВПС в основному брали участь в бомбардуваннях, безпосередній авіаційній підтримці, веденні повітряної розвідки, супроводі бомбардувальників і пошуку шляхів для важких бомбардувальників ВПС США.

Під час війни ВПС пройшли через етап сталого зростання. Нові літаки, в тому числі побудовані США: Vultee Vengeance, Douglas DC-3 і побудовані Британією: Hawker Hurricane, Supermarine Spitfire і Westland Lysander, значно поліпшили стан ВПС Індії.

На знак визнання наданих послуг щодо ВПС, король Георг VI присвоїв префікс «Королівські» і вже 1945 році ВПС Індії мали назву Королівські ВПС Індії. У 1950 році, коли Індія стала республікою, префікс було знято.

Перші роки незалежності (1947—1950)
Після здобуття незалежності від Британської імперії в 1947 році Британська Індія була розділена на Індійський Союз і Пакистан. Вздовж лінії географічного розділу активи ВПС були розділені між новими країнами, але три з десяти оперативних ескадр, розташованих у межах Пакистану, були передані до Королівських ВПС Пакистану.

Приблизно в той же час спалахнув конфлікт за контроль над штатами Джамму і Кашмір. Це призвело до початку повномасштабної війни між Індією і Пакистаном, хоча не було ніякого офіційного оголошення війни. Під час війни Королівські ВПС Індії не вступали в повітряні бої з ВПС Пакистану, однак вони забезпечували ефективний транспорт і безпосередню авіаційну підтримку індійських військ.

Коли Індія стала республікою в 1950 році, префікс «Королівські» (Royal) був вилучений з назви індійських ВПС.

Техніка та озброєння
Дані про техніку і озброєння ВПС Індії взяті зі сторінки журналу «Aviation Week & Space Technology»

Бойові літаки

Літаки ДРЛС

Транспортні та спеціальні літаки

Навчальні літаки

Вертольоти

Сучасний стан

Бойова та навчальна авіація
Основу авіаційного парку Повітряних сил Індії складають літаки радянського або російського проєктування, що в різний час закуповувались у СРСР та Росії, або виготовлялися за ліцензією у країні.

МіГ-21 та МіГ-23
ПС Індії зіткнулися з частими випадками аварій серед бойових винищувачів. З 1970 р. небойові втрати склали 1000 винищувачів, втрачено близько половини парку МіГ-21 та МіГ-23. Серйозною проблемою є високий рівень аварійності. З початку 1970-х по початок 2000-х років індійські ПС щорічно втрачали в середньому 23 літаки і вертольоти. У 2000-х роках ситуація покращилася; за наявною неофіційною інформацією, за 2009 рік втрачено 10 літаків і 1 вертоліт. Найбільше число льотних пригод припадає на радянські винищувачі МіГ-21 індійського виробництва. З 1971 по квітень 2012 розбилися 482 літаки (більше половини з 872 отриманих).

МіГ-27
Ці літаки виготовляли в Індії за ліцензією корпорацією HAL під назвою Bahadur («Відважний») та має індекс МіГ-27М (іноді використовується МіГ-27МЛ або МіГ-27Л).

У вересні 2018 року на північному заході Індії у штаті Раджастан розбився один з наявних винищувачів-бомбардувальників МіГ-27 Повітряних сил Індії.

Су-30МКІ
На озброєнні індійської армії стоїть близько 240 винищувачів Су-30МКІ, що робить його наймасовішим у Повітряних силах Індії.

Починаючи з 2009-го року близько десяти літаків Су-30 в індійській версії було втрачено по різним причинам. Зокрема до основних відносять низьку підготовку індійських льотчиків, а також погану якість винищувачів російського виробництва та які збиралися в Індії за ліцензією. Один з таких винищувачів впав у серпні 2019 року.

Mirage 2000
Також Індія експлуатує певну кількість літаків Mirage 2000 придбаних у Франції у 1980-х роках. У вересні 2020 року стало відомо, що Індія купує у Франції для національних повітряних сил вживані багатоцільові винищувачі Mirage-2000, нова угода дозволить підтримати у робочому стані наявний парк літаків.

Dassault Rafale
У 2017 році Індія проводила тендер на закупівлю нових винищувачів, за його результатами у 2012 році перемогу здобув Dassault Rafale.

23 вересня 2016 року Міністерство оборони Індії підписало контракт з компанією Dassault Aviation на поставку 36 винищувачів Rafale. Загальна заявлена вартість програми становить 8,5 млрд доларів. З 36 літаків, виконаних в конфігурації, відповідно до вимог ПС Індії, 28 машин будуть поставлені в одномісній версії та 8 одиниць двомісної.

Індія очікувала, що у Франції буде побудовано тільки 18 машин, а решта на потужностях місцевої авіабудівної компанії HAL. Однак, Dassault Aviation в результаті відмовилася взяти відповідальність за літаки побудованих в Індії.

Перші п'ять з 36 замовлених для індійських ПС винищувачів Rafale 29 липня 2020 року приземлилися на авіабазі «Ambala», де розміщується 17-а винищувальна ескадрилья ВПС Індії. У вересні 2020 року Командування ПС Індії офіційно прийняло їх на озброєння.

Друга партія з трьох винищувачів Rafale, зробивши безпосадочний переліт з авіабази у Франції, прибула на авіабазу ПС Індії у листопаді 2020 року.

Четверта партія прибула у березні 2021 року. П'ята поставка в рамках контракту відбулась у квітні 2021 року . Загалом кількість літаків Rafale в розпорядженні Повітряних сил Індії зросло до 17.

Перспективи

Fifth Generation Fighter Aircraft (FGFA)
22 грудня 2008 року Об'єднана авіабудівна корпорація (РФ) та індійська компанія Hindustan Aeronautics Limited (HAL) підписали контракт про спільну розробку та виробництво винищувачів п'ятого покоління за програмою Fifth Generation Fighter Aircraft (FGFA). За умовами досягнутої угоди, індійська компанія займеться розробкою бортового комп'ютера винищувача, навігаційної системи, інформаційних дисплеїв у кабіні пілота і системи самозахисту. Решта робіт у спільному проекті візьме на себе російська компанія «Сухой».

31 серпня 2010 в підмосковному Жуковському на аеродромі «Раменське» в рамках процесу з підготовки контракту між Об'єднаної авіабудівної корпорації (ОАК) і корпорацією HAL про спільну розробку винищувача п'ятого покоління відбулася демонстрація нового російського перспективного авіаційного комплексу фронтової авіації (ПАК ФА) представникам Міністерства оборони і ПС Індії, а також індійської літакобудівної корпорації HAL. Передбачається, що частка HAL у спільному проекті складе не менше 25 відсотків. Загальна вартість проекту оцінюється у вісім-десять мільярдів доларів.

У квітні 2018 року стало відомо про призупинення участі Індії спільної програми з РФ по розробці перспективного винищувача п'ятого покоління Fifth Generation Fighter Aircraft (FGFA) на основі російського проекту ПАК ФА (Т-50, Су-57).

Офіційні джерела у ПС Індії стверджують, що винищувач Су-57 не відповідає їх вимогам які ставляться до перспективного літака, зокрема йде мова про малопомітності, авіоніці, РЛС та інше.

Національне виробництво

HTT-40
У лютому 2021 року Індія замовила у компанії HAL 70 навчально-тренувальних літаків HTT-40 національної розробки та виробництва. Це стало першим замовленням на розроблений в Індії навчальний турбогвинтовий літак.

11 серпня 2020 року Рада з питань оборони Індії затвердила закупівлю 106 навчальних літаків HTT-40 на суму у близько 2 млрд доларів США. Придання розбито на дві частини – спочатку повітряні сили Індії отримають 70 бортів, а ще 36 зарезервовано в опціоні.

Розробка літака відбувалась в ініціативному порядку компанією HAL та в 2015 році зацікавила командування повітряних сил Індії та навіть було включено у перелік військових товарів для закупівлі у національного виробника з назвою «Made in India».

До кінця 2015-го року індійське міністерство оборони озвучило плани, що Індія придбає навчальні літаки HTT-40 у кількості 70 одиниць, але остаточне рішення було погоджено лише за 5 років.

Tejas
Індія займається розробкою базового винищувача Tejas за програмою Light Combat Aircraft (LCA) з 1983 року. Новим літаком планувалося замінити всі застарілі винищувачі МіГ-21. ПС Індії замовили 40 літаків Tejas перший з яких був переданий військовим для випробувань в січні 2011 року.

У лютому 2020 року Індія завершила підписання угоди на придбання 83 легких винищувачів Tejas Mark-1A виробництва корпорації Hindustan Aeronautics Limited (HAL). Вартість купівлі, а також технічного обслуговування та інфраструктури, оцінили у 5,4 млрд доларів США.

F-21
Авіакомпанія Lockheed Martin запропонувала свої винищувачі F-21 Індії для посилення Повітряних сил Індії в рамках конкурсу MMRCA 2.0 з можливістю їх локалізації у Індії за державною програмою «Зроблено в Індії».

F-21 є ребрендингом багатоцільового винищувача F-16V Block 70. Причиною цьому називають наявність на озброєнні Пакистану більш ранньої версії винищувачів, проте ідентичне позначення моделі може негативно вплинути на просування в Індії.

Транспортна авіація

Ан-32
Індія експлуатує 68 Ан-32 та 35 Ан-32RE. Ан-32RE — модернізація Ан-32 для ПС Індії. На літаку встановлено обладнання попередження зіткнення літаків у повітрі, обладнання раннього попередження зіткнення із землею, система супутникової навігації, літакові далекоміри, модернізований радіовисотомір, новий радіолокатор з двома багатофункціональними індикаторами, нове кисневе обладнання, поліпшені крісла екіпажу. Вантажність літака збільшена до 7,5 т.

В липні 2009 року було підписано контракт між ПС Міністерства оборони Індії та «дочкою» державної компанії «Укрспецекспорту» — «Спецтехноекспорт», обсягом близько $400 млн на ремонт і модернізацію 105 машин Ан-32 індійських ПС.

Airbus C295MW
8 вересня 2021 року Уряд Індії схвалив закупівлю 56 транспортних літаків Airbus C295MW для заміни поточного парку літаків BAe748 Повітряних сил країни, повідомили у Міноборони Індії. Вартістю угоди складає близько 2,5 мільярдів доларів.

Шістнадцять транспортних літаків C-295MW будуть доставлені з авіабудівного підприємства Airbus в Іспанії протягом 48 місяців після підписання контракту.

Решта 40 літаків буде виготовлено в Індії Консорціумом TATA протягом десяти років після укладання угоди. Планується, що велика кількість деталей, агрегатів і основних вузлів літака буде виготовлена в Індії.

Спеціальна авіація

Літак EMB-145 ДРЛВ
У липні 2008 року МО Індії підписало з компанією «Ембраєр» контракт вартістю 210 млн дол на постачання трьох реактивних літаків EMB-145 для створення на їх базі повітряних систем дальнього радіолокаційного виявлення (ДРЛВ).

Літак є версією регіонального реактивного лайнера ERJ-145. Він оснащений системою дозаправлення паливом у повітрі, системами супутникового зв'язку SATCOM, відрізняється істотно поліпшеною апаратурою для охолодження та генерації електроенергії.

Викатка першого літака EMB-145 відбулась у лютому 2011 року.

Гелікоптери

AH-64E Apache та CH-47F(I) Chinook
У 2015-у році Індія та Boeing підписали угоду на постачання 22 ударних гелікоптерів AH-64E Apache та 15 транспортних CH-47F(I) Chinook. Загальна сума угоди складає 3,1 млрд доларів США.

У лютому 2019 року Компанія Boeing здійснила передачу першого транспортного гелікоптера CH-47F Chinook для Повітряних сил Індії.

Розпізнавальний знак

Еволюція розпізнавальних знаків

Знаки розрізнення
Англійська мова є офіційною в збройних силах Індії. Всі військові звання існують тільки англійською і ніколи не перекладаються жодною з індійських мов. Британська система військових звань використовується у Збройних силах Індії практично без змін.

Генерали та офіцери

Сержанти та солдати

Галерея

Посилання
 Офіційний сайт ВПС Індії
 ВПС Індії на Scramble.nl

Примітки

Збройні сили Індії
__ОБОВ_ЗМІСТ__
__ІНДЕКС__


text:
Albone may refer to:

 Albone Glacier, glacier
 Albone (surname), an Italian surname


text:
Об'єкт 1200 —  радянський дослідний піхотний бойовий транспортний засіб. Розроблений у місті Брянськ в Бюро дизайну Брянського автомобільного заводу (БАЗ). Серійно не вироблявся.

Історія створення

На початку 1960-х про інструкції Міністерства оборони СРСР бронетанкових транспортних засобів для моторизованих стрілецьких військ Серед основних вимог були:

 Захист від масових уражень;
 Значна вогнева сила;
 Подолання водних бар'єрів;
 Можливість незалежної боротьби з ворожими танками.

Однією з цих подій був "Об'єкт 1200". Розробка якої була розпочата в 1964 на Брянському автомобільному заводі під керівництвом головного дизайнера Розува Рафайла Олександровича. У вересні 1965 було створено макет без встановлення у башті пістолета та кулемета.

Автомобіль витримав конкурентні тести. Однак перевагу Міністерства оборони було надано варіантам гусениці бойової машини піхоти.

Опис структури

"Об'єкт 1200" був зроблений на спеціальній базі, посадка була розташована спереду і за бойовою гілкою. Вихід здійснювався через порогові двері..

Тіло броні та башта

У башті був пістолет і парний з ним кулемет. Башта та корпус представляли зварну конструкцію, виготовлену з ритуальних броньових листів зі сталі. .

Дизайн та схема башти повторювали дизайн BMP-1..

Електростанція була розташована в кормі зліва .

Зброї

Основна зброя була гладкою 73-мм встановленням гармати  2A28 "Грім". Боєприпаси становили 40 пострілів .

З основною зброєю була версія танка 7,62 мм кулемета Калашникова (PKT). Чарівні боєприпаси склали 2000 раундів..

Для боротьби з цистернами на машині було встановлено запуск 9M14 "Malyutka". Заклачені боєприпаси були 4 ракетами.

Шасі

У машині було встановлено гідропневматичну підвіску, завдяки якому машина змогла змінити дозвіл на дорогу. Широкі -профільні шини також використовувались із централізованою системою розгойдування.

Збережене зразки

 :
 м. Кубінка -  Центральний музей бронетанкового озброєння і техніки в Кубинці.

Примітки

Література

 }

Посилання

 бойовий табір "Об'єкт 1200" У музеї Кубінки
 Військовий паритет

}+
Бойові машини СРСР


text:
Call of Duty: Modern Warfare: Mobilized este un joc FPS creat de n-Space și publicat de Activision pentru consola Nintendo DS. Jocul a fost lansat în toată lumea pe 10 noiembrie 2009. Jocul are majoritatea setărilor din Call of Duty: Modern Warfare 2 și multe elemente de gameplay din acel joc.

Jocuri video din 2009
Call of Duty
Shootere first-person
Jocuri pentru Nintendo DS


text:
Na I. Europskim igrama u azerbajdžanskom glavnom gradu Bakuu ženski vaterpolski turnir održao se od 12. do 21. lipnja 2015. godine. Natjecale su se reprezentacije do 17 godina.

Kvalifikacije

Turnir

Skupina A

12. lipnja

13. lipnja

14. lipnja

15. lipnja

16. lipnja

Skupina B

12. lipnja

13. lipnja

14. lipnja

15. lipnja

16. lipnja

7. – 12. mjesto

Izbacivanje

Konačni poredak

2015 Ž


text:
Maria ten Hemelopneming is een rooms-katholieke parochie in de Nederlandse plaatsen Millingen aan de Rijn, Kekerdom en Ooij. De parochie ligt voor een groot gedeelte in De Duffelt, een laaggelegen streek tussen de Waal, het Bijlandsch Kanaal en de Nederrijnse Heuvelrug dichtbij Kleve, Nijmegen en Beek-Ubbergen. Ze is in 2013 ontstaan door de samenvoeging van de volgende parochies: Sint-Hubertus te Ooij, Sint-Bartholomaeus in Beek, H. Antonius van Padua in Millingen en Sint-Remigius in Leuth. De parochie heeft, sinds de Sint-Remigiuskerk in Leuth en de Sint-Bartholomaeuskerk in Beek in 2020 aan de eredienst werden onttrokken, beschikking over drie kerkgebouwen. De kerkgebouwen in Beek en Leuth krijgen een herbestemming, maar in beide gebouwen zal de Mariakapel haar sacrale functie behouden.

De parochianen in Beek vieren de Hl. Mis in het Bartholomeuskerkje, dat tegenover de grotere voormalige Sint-Bartholomaeuskerk ligt. De parochianen in Leuth vieren de Hl. Mis in de Mariakapel van de voormalige Sint-Remigiuskerk.

Overzicht kerkgebouwen
 Sint-Antonius van Paduakerk in Millingen aan de Rijn
 Sint-Laurentiuskerk, Kekerdom
 Sint-Hubertuskerk, Ooij

Afbeeldingen

Externe links
 Bisdom 's-Hertogenbosch: overzicht van parochies binnen het dekenaat Nijmegen
 Huis van de Nijmeegse geschiedenis: informatie over de voormalige Parochie St. Hubertus te Ooij
 Huis van de Nijmeegse geschiedenis: informatie over de voormalige Parochie St. Remigius in Leuth
 Website van de voormalige H. Bartholomaeusparochie te Beek

Maria
Maria
Maria


text:
Mad River Township, Ohio may refer to:
Mad River Township, Champaign County, Ohio
Mad River Township, Clark County, Ohio
Mad River Township, Montgomery County, Ohio (defunct, now part of Riverside, Ohio)

Ohio township disambiguation pages


text:
Мікаель Крон-Делі (,  6 червня 1983, Копенгаген) — данський футболіст, фланговий півзахисник клубу «Депортіво» та національної збірної Данії.

Клубна кар'єра
Вихованець юнацьких команд футбольних клубів «Брондбю» та «Аякс».

У дорослому футболі дебютував 2004 року виступами у Нідерландах за команду клубу «Валвейк», в якій провів даа сезони, взявши участь у 48 матчах чемпіонату.

Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Аякс», до складу якого приєднався 2006 року. Закріпитися у складі команди з Амстердама не зміг і вже на початку 2007 року був відданий в оренду до роттердамської «Спарти».

Влітку 2007 року повернувся до клубу «Аякс». Знову мав проблеми з потраплянням до основного складу і, провівши протягом сезону за «Аякс» лише одну гру в чемпіонаті, 2008 року повернувся на батьківщину, де уклав контракт з клубом «Брондбю». В новому клубі став регулярно включатися до стартового складу команди і регулярно забивати.

21 серпня 2012 року Крон-Делі перейшов до «Сельти» за 1 млн євро. Його дебют у іспанській Прымері відбувся 25 серпня в матчі проти «Реал Сосьєдада», що завершився поразкою «Сельти» 2:1. Протягом трьох сезонів данець був одним з ключових хавбеків команди, проте 2015 року сторони не змогли дійти згоди щодо продовження контракту і червні 2015 року Мікаель на правах вільного агента підписав дворічний контракт з «Севільєю». У новій команді розпочав також як основний гравець, але в кінці квітня 2016 року 33-річний Крон-Делі переніс операцію на лівій колінній чашечці, яку він зламав в гостьовому поєдинку 1/2 фіналу Ліги Європи проти донецького «Шахтаря» (2:2).. В результаті Мікаель змушений був пропустити 7-8 місяців. В кінці листопада 2016 року данець відновив тренувальний процес і був готовий повернутися на поле. Однак під час одного з останніх тренувань команди Хорхе Сампаолі Крон-Делі відчув дискомфорт в правому коліні. У підсумку лікарі виявили у півзахисника розрив латерального меніска правого коліна, через який він у січні 2017 року був успішно прооперований в одній з клінік Мадрида. В результаті Крон-Делі повернувся до гри лише у травні 2017 року. Пропустивши більше року, Крон-Делі так і не зумів після травм повернути собі місце в основі.

29 січня 2018 року на правах вільного агента Крон-Делі підписав контракт на півтора року з іспанським клубом «Депортіво». До кінця сезону відіграв за клуб з Ла-Коруньї 11 матчів в Ла Лізі, але не врятував команду від вильоту у Сегунду.

Виступи за збірну
2000 року дебютував у складі юнацької збірної Данії, взяв участь у 5 іграх на юнацькому рівні.

Протягом 2002–2005 років залучався до складу молодіжної збірної Данії. На молодіжному рівні зіграв у 18 офіційних матчах, забив 6 голів.

11 жовтня 2006 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Данії в матчі кваліфікаційного турніру до чемпіонату Європи 2008 року проти збірної Ліхтенштейну, який завершився перемогою данців з рахунком 4:0. Далі він не грав за збірну ще 2 роки, поки не зайняв місце лівого нападника замість травмованого Мартіна Йергенсена восени 2008 року.

У складі збірної був учасником Євро-2012, ставши автором першого гола збірної Данії на турнірі, завдяки якому данці здобули першу з 1967 року перемогу над збірною Нідерландів (1:0). У третьому турі Крон-Делі забив другий гол, відзначившись у воротах німців, втім його команда поступилась 1:2 і не вийшла з групи.

2018 року, після трирічної перерви, Крон-Делі знову отримав виклик до збірної і поїхав з командою на чемпіонат світу 2018 року у Росії.

Наразі провів у формі головної команди країни 61 матч, забив 6 голів.

Статистика виступів

Статистика клубних виступів

Статистика виступів за збірну

Досягнення
  «Аякс»
 Володар Суперкубка Нідерландів (1): 2006

  «Севілья»
 Переможець Ліги Європи (1): 2015/16

Примітки

Посилання

Данські футболісти
Гравці збірної Данії з футболу
Футболісти «Валвейка»
Футболісти «Аякса»
Футболісти «Спарти» (Роттердам)
Футболісти «Брондбю»
Футболісти «Севільї»
Футболісти «Депортіво» (Ла-Корунья)
Уродженці Копенгагена
Гравці чемпіонату Європи з футболу 2012
Данські футбольні легіонери
Футбольні легіонери в Іспанії
Футбольні легіонери в Нідерландах


text:
Der Weilerbach ist ein linker Zufluss der vom Brombach durchflossenen Mandlesweiher bei Pleinfeld im mittelfränkischen Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen.

Verlauf
Der Bach entspringt aus mehreren im Spalter Hügelland gelegenen Quellen zwischen Birklein und Erlingsdorf am Rand eines Waldes, ca. 1 km südlich der Grenze zum Landkreis Roth. Er fließt in südöstlicher Richtung am Nordrand von Allmannsdorf vorbei, anschließend verläuft er Richtung Süden zwischen dem Staudamm des Großen Brombachsees im Westen und der Kreisstraße WUG 18 im Osten. Unweit von Mandlesmühle mündet der Weilerbach von links in die vom Brombach durchflossenen Mandlesweiher.

Einzelnachweise

Weblinks
 Verlauf des Weilerbachs auf:

Gewässer in Pleinfeld
Fließgewässer im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen


text:
Marócsa ( Marača oder Maroč) ist eine ungarische Gemeinde im Kreis Sellye im Komitat Baranya.

Geografische Lage
Marócsa liegt ungefähr vier Kilometer nordwestlich der Stadt Sellye. Nachbargemeinden sind Kákics und Endrőc.

Sehenswürdigkeiten
 Reformierte Kirche, erbaut 1869
 Weltkriegsdenkmal (I. és II. világháborús emlékmű), vor der Kirche

Verkehr
Marócsa ist nur über die Nebenstraße Nr. 58153 zu erreichen. Der nächstgelegene Bahnhof befindet sich dreieinhalb Kilometer südöstlich in Kákics.

Weblinks
 Marócsa község címere ()
 Marócsa in Magyarország helységnévtára (ungarisch)

Ort im Komitat Baranya


text:
Ursula Maes, gebürtig Ursula Sandmann, (* 11. Februar 1921 im Deutschen Reich; † nach 1960) war/ist eine deutsche Kostümbildnerin.

Leben und Wirken
Über Ursula Maes' Herkunft ist kaum etwas bekannt. Nach ihrer Ausbildung in der Frühphase des Zweiten Weltkriegs wurde die gebürtige Ursula Sandmann bereits als Zwanzigjährige von der Bavaria-Filmkunst fest übernommen. Ihre ersten Entwürfe lieferte die Nachwuchskostümbildnerin für Helmut Käutners Inszenierung Anuschka. Seit ihrer Heirat (vermutlich 1943 oder 1944) designte sie unter dem Namen Ursula Maes. Sie blieb auch nach 1945 weiterhin in München ansässig und war eine prominente Vertreterin ihres Berufsstandes beim bundesrepublikanischen Kino der Adenauer-Ära.

Bis 1957 war Ursula Maes an einer Fülle von zum Teil hochrangiger und ambitionierter Unterhaltung (darunter publikumsträchtige Kassenfüller wie Sauerbruch – Das war mein Leben und Bildnis einer Unbekannten) beteiligt. Sie entwarf kostspielige Roben und Kleider für ebenso teure wie kostümrauschende Historienstoffe vom Schlage Ludwig II., Frauen um Richard Wagner und den zum Teil in München entstandenen Lola Montez-Film von Max Ophüls, aber auch zu minder wichtigen Melodramen und Heimatfilmen. 1957 zog sich Ursula Maes quasi über Nacht aus dem Filmgeschäft zurück und gründete in ihrem Wohnort Grünwald bei München mit einem Kompagnon eine eigene Firma.

Filmografie
 1941: Anuschka
 1942: Das große Spiel
 1942: Einmal der liebe Herrgott sein
 1942: Der Hochtourist
 1943: Die keusche Sünderin
 1944: Orient-Express
 1944: Die Schuld der Gabriele Rottweil
 1945: Dreimal Komödie
 1949: Der blaue Strohhut
 1950: Vom Teufel gejagt
 1950: Die fidele Tankstelle
 1950: Begierde
 1951: Mutter sein dagegen sehr!
 1951: Der letzte Schuß
 1952: Ich heiße Niki
 1952: Der Weibertausch
 1952: Der eingebildete Kranke
 1952: Vater braucht eine Frau
 1952: Der Mann auf dem Drahtseil (Man on a Tightrope)
 1953: Salto Mortale
 1953: Skandal im Mädchenpensionat
 1953: Man nennt es Liebe
 1953: Das unsichtbare Netz (Night People)
 1953: Rummelplatz der Liebe
 1954: Sauerbruch – Das war mein Leben
 1954: Bildnis einer Unbekannten
 1954: Ludwig II.
 1955: Frauen um Richard Wagner (Magic Fire)
 1955: Lola Montez
 1955: Der Fischer vom Heiligensee
 1955: Das Forsthaus in Tirol
 1956: Vergiß, wenn Du kannst
 1956: Heiße Ernte
 1956: Zwei Bayern in St. Pauli
 1957: Schütze Lieschen Müller
 1957: Vater, unser bestes Stück
 1957: Der gläserne Turm

Einzelnachweise

Weblinks

Kostümbildner (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1921
Gestorben im 20. oder 21. Jahrhundert
Frau


text:
Carleton St Peter – wieś w Anglii, w hrabstwie Norfolk, w dystrykcie South Norfolk. Leży 13 km na południowy wschód od miasta Norwich i 160 km na północny wschód od Londynu. Miejscowość liczy 29 mieszkańców.

Przypisy

Wsie w hrabstwie Norfolk


text:
Napoleon August von Hauner (* 28. Oktober 1811 in  Neumarkt an der Rott; † 11. Juni 1884 in München) war ein deutscher Arzt und Pädiater. Er gründete das Dr. von Haunersche Kinderspital in München.

Leben und Wirken
Hauners Vater Corbinian Hauner († 1838) war Klosterrichter in Frauenchiemsee und später Rentbeamter, seine Mutter war Anna Maria Hauner geb. Lang († 1850). Hauner verbrachte seine Kindheit in Neumarkt und studierte von 1830 bis 1835 an der Ludwig-Maximilians-Universität München und zwischenzeitlich an der Universität Wien Medizin. Ab 1831 war er Mitglied des Corps Isaria. Mit einer Dissertation über das Kindbettfieber (De febri puerperali) wurde er im Juli 1835 an der Münchner Universität promoviert.

Von 1837 bis 1845 praktizierte Hauner zunächst als Landarzt in Tann (Niederbayern), später in Murnau am Staffelsee. 1845 übersiedelte er nach München, wo er zunächst als städtischer Armenarzt für ein Jahresgehalt von 150 Gulden arbeitete. Schließlich eröffnete der 33-jährige Hauner 1846 eine private Kinderklinik in einer Mietwohnung im Haus Sonnenstraße 27, finanziert durch Eigenkapital sowie Spenden eines zu diesem Zweck gegründeten Vereins unter dem Protektorat von Königin Therese, der Ehefrau König Ludwigs I. Es handelte sich um eines der ersten Kinderkrankenhäuser im deutschsprachigen Raum und hatte das 1837 gegründete St. Anna Kinderspital in Wien zum Vorbild. Hauner sah sein Kinderspital nicht nur als Ort für die Behandlung kranker Kinder, sondern auch als Informationsstelle für Mütter über die richtige Ernährung, Pflege und Erziehung ihrer Kinder. 1849 erfolgte die Verlegung der Kinderklinik in das Haus Jägerstraße 9. Hauner habilitierte sich 1848 für das Fach Kinderheilkunde an der Ludwig-Maximilians-Universität. 1850 wurde er zum Privatdozenten und 1858 zum Honorarprofessor ohne Anspruch auf Gehalt ernannt. Nur schwer konnte er sich damit abfinden, dass er nie eine richtige Professur erhielt, weil die Medizinische Fakultät der Universität bemängelte, dass der Ort seiner ärztlichen Errungenschaften weniger der Seziertisch und das wissenschaftliche Labor seien, sondern das Krankenbett. Der Kinderarzt war der Ansicht, dass Kinder nicht nur medizinisch zu betreuen sind, sondern auch auf ihre "richtige Erziehung" als Möglichkeit der Prävention geachtete werden sollte. Dazu schrieb er:

1858 wurde August Hauner der persönliche Adel verliehen. Bis 1883 hielt er an seiner Klinik für die Universität Lehrveranstaltungen über Kinderkrankheiten. Hauner veröffentlichte Jahresberichte über sein Kinderkrankenhaus sowie ab 1863 die Forschungsreihe "Beiträge zu Pädiatrik".

In seinen Fachbeiträgen und unzähligen Referaten favorisierte er nicht unbedingt die medikamentöse Behandlung, sondern befürwortete ebenso die naturgemäßen Behandlungsformen. So empfahl er beispielsweise bei Scharlach und Typhus auch die Heilkraft des Wassers zu nutzen und Kinder, die an Brust- und Unterleibskrankheiten litten, sollten in lauwarme Milchbäder gelegt werden.

Mit hoher Energie setzte er sich für die Pockenimpfung ein, die er für eine besonders segenreiche Erfindung hielt.

Hauner gelang es in jahrzehntelangen Bemühungen, zahlreiche Mäzene für seine Idee einer großen öffentlichen Kinderklinik zu gewinnen. Am 15. März 1882 konnte ein modernes Krankenhausgebäude an der Lindwurmstraße seiner Bestimmung übergeben werden. Der Münchner Stadtbaurat Arnold Zenetti hatte die Pläne für den Neubau erstellt, der bis heute Dr. von Haunersches Kinderspital heißt. August von Hauner überlebte diesen Erfolg um zwei Jahre und starb nach langer Krankheit im Juni 1884. Sein Schwiegersohn Alfred von Halm übernahm die Leitung der Klinik, die 1886 vom bayerischen Staat übernommen wurde. Heinrich von Ranke, der bis dahin Leiter der Pädiatrischen Poliklinik war, wurde zum ersten Direktor der neu geschaffenen Universitätskinderklinik in das Dr. von Haunersche Kinderspital berufen.

Grabstätte
Die Grabstätte von Hauner befindet sich auf dem Alten Südlichen Friedhof in München (Gräberfeld 11 – Reihe 8 – Platz 57) .

Nachkommen
Hauner heiratete 1838 in München Marie Gattinger (1816–1893), eine Tochter des Dionys Gattinger (1780–1843). Das Paar hatte eine Sohn und vier Töchter, darunter:
Die Tochter Marie (1840–1900) heiratete den bayrischen Generalleutnant Hugo von Helvig (1837–1891) und als verwitwete von Helvig 1893 Adolph Freiherr von Asch, einen bayerischen General der Infanterie, der von 1893 bis 1905 Bayerischer Kriegsminister war. Auguste heiratete 1876 den bayerischen Leib- und Obergeneralarzt Alfred von Halm (1844–1919).

Ehrungen
 Nobilitierung (1858)
 Dr. Hauner-Straße in Neumarkt-Sankt Veit

Schriften
 Beiträge zur Paediatrik. Hirschwald, Berlin 1863 (XI, 227 S.)
 Grundzüge der physischen Erziehung der Kinder. Aus den Vorlesungen im Kinderspitale. Fritsch, München, 1868,

Literatur
 Manuel von Boetticher: August von Hauner. Leben und Werk eines "pädagogischen Arztes". München 2004 (unveröffentlichte Diplomarbeit)
 Wolfgang Locher: 150 Jahre Dr. von Haunersches Kinderspital 1846-1996. Von der Mietwohnung zur Universitätsklinik. München 1996

 Wolfgang G. Locher: Hauner, Napoleon August von. In: Werner E. Gerabek, Bernhard D. Haage, Gundolf Keil, Wolfgang Wegner (Hrsg.): Enzyklopädie Medizingeschichte. De Gruyter, Berlin/New York 2005, ISBN 3-11-015714-4, S. 539.

Weblinks
 Website
 Frühere Homepage des
 Walter Jani: Lebenswerk eines Neumarkters, Oberbayerisches Volksblatt, 6. Februar 2008
 Historie des Hauner Vereins

Einzelnachweise

Mediziner (19. Jahrhundert)
Pädiater
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1811
Gestorben 1884
Mann


text:
Friedenstag () est un opéra en un acte de Richard Strauss sur un livret Joseph Gregor d'après le drame la Rendención de Breda (la capitulation de Breda) (1625) de Calderón. Il est créé à Munich le  sous la direction de Clemens Krauss.

Distribution

Argument
Le jour du traité de Wesphalie, le commandant d'une place non nommée renonce à son intention première de faire sauter la forteresse plutôt que de se rendre à l'armée ennemie.

Liens externes

Opéra de Richard Strauss
Opéra des années 1930
Opéra en allemand
Opéra créé à Munich


text:
Ingo Proft (* 1981) ist ein deutscher römisch-katholischer Theologe und Ethiker.

Leben
Ingo Proft studierte Katholische Theologie an der Philosophisch-Theologischen Hochschule Vallendar.
2005 legte er die Diplomprüfung in Katholischer Theologie ab. Seit 2005 ist Ingo Proft Koordinator und Geschäftsführer des Ethikrats konfessioneller Träger im Sozial- und Gesundheitswesen im Bistum Trier. Seit 2006 ist er wissenschaftlicher Mitarbeiter des Kardinal-Walter-Kasper-Instituts und des Ethik-Instituts der Philosophisch-Theologischen Hochschule Vallendar. 2010 promovierte er zum Thema "Heilung und Heil in Begegnung" in Katholischer Theologie bei Heribert Niederschlag.

2010 wurde Proft Dozent für Moraltheologie an der Philosophisch-Theologischen Hochschule. Darüber hinaus war er vom Wintersemester 2014/15 bis zum Wintersemester 2016/17 Lehrbeauftragter für Moraltheologie und christliche Sozialethik an der Katholischen Hochschule Mainz.
In denselben Jahren habilitierte er sich an der Katholischen Fakultät Trier zum Thema "Leitbildprozesse im konfessionellen Krankenhaus".
Seit dem Jahr 2016 ist er Leiter des Ethik-Instituts der Vinzenz Pallotti University.

Nach seiner Habilitation an der Katholischen Fakultät Trier 2017 wurde er zum außerplanmäßigen Professor für Theologische Ethik, Gesellschaft und Sozialwesen an der Philosophisch-Theologischen Hochschule Vallendar berufen sowie 2019 zum Lehrstuhlverwalter für Christliche Sozialwissenschaften an der Fakultät der Universität Trier ernannt. Ingo Proft ist Preisträger des Lorenz-Werthmann-Preises 2018/2019. Im Wintersemester 2019 absolvierte er das Forschungssemester "Scholar in Residence" am Regent College in Vancouver mit dem Forschungsthema "Christliche Wertevermittlung im säkularen Kontext". 2018 wurde Ingo Proft zum Vorsitzenden des Klinischen Ethikkomitees des Landeskrankenhauses RLP berufen und besetzte diese Position bis 2020. Am 8. Juni 2021 wurde Ingo Proft zum ordentlichen Professor für Ethik und soziale Verantwortung ernannt. Ingo Proft ist Mitglied des Trägerübergreifenden Ethikrates im Bistum Trier (2021–2025). Zudem bekleidet Ingo Proft ab dem Wintersemester 2021/22 das Amt des Dekans der Theologischen Fakultät der Philosophisch-Theologischen Hochschule Vallendar (ab Dezember 2021 umbenannt in Vinzenz Pallotti University). Im August 2022 wurde Ingo Proft zum stellvertretenden Vorsitzenden der Stiftung "Franziskanerbrüder vom Hl. Kreuz" (Hausen) gewählt. Ebenso wurde er in diesem Jahr in den Stiftungsrat der Kardinal Walter Kasper Stiftung berufen.

Proft forscht über Sterbehilfe und assistierten Suizid, die ethische Bewertung des freiwilligen Verzichts auf Nahrung und Flüssigkeit, Leitbildprozesse in konfessionellen Krankenhäusern, Fragen der Gerechtigkeit im Kontext der "Nikomachischen Ethik und Sozialethik" und kirchliche Sozialenzykliken.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Wandel durch Partizipation. Personalentwicklung am Beispiel eines Tutorenprogramms, 2019.
 Wirtschaftliches Handeln in christlicher Verantwortung, Freiburg i.Br. 2020.
 Digitalisierung im Gesundheitswesen (Alexis Fritz, Christof Mandry, Ingo Proft, Josef Schuster) (Hg.), August 2021.
 Capability Approach im Krankenhaus.Impulse für einen christlichen Managementansatz, Ostfildern 2019.
 Heilung und Heil in Begegnung. Theologie im Dialog, Bd. 5, Freiburg i. Br. 2010.
 Epikie. Ein integratives Handlungsprinzip zur Verlebendigung von Leitbildern in konfessionellen Krankenhäusern. Ostfildern 2017.
 Wenn das Sterben (k)einen Sinn macht. Ethische Überlegungen zur Organspende. In: Niederschlag, H.; Proft, I. (Hg.), Wann ist der Mensch tot? Diskussion um Hirntod, Herztod und Ganztod. Ethische Herausforderungen in Medizin und Pflege 3, Ostfildern 2012, 77–105.
 Von der Würde oder dem "Mehrwert" des Menschen. In: Niederschlag, Heribert (Hg.): Recht auf Selbstbestimmung? Vom Umgang mit den Grenzen des Lebens. Ethische Herausforderungen in Medizin und Pflege, 1, Ostfildern 2010, 95–112.
 Ars moriendi – Impulse für ein Leben vor dem Tod. In: Niederschlag, H.; Proft, I. (Hg.): Würde bis zuletzt. Medizinische, pflegerische und ethische Herausforderungen am Lebensende. Ethische Herausforderungen in Medizin und Pflege 5, Ostfildern 2014, 111–122.

Weblinks
 ethik-institut-vallendar.de
 vpu.de

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
Moraltheologe
Christlicher Sozialethiker
Hochschullehrer (Katholische Hochschule Mainz)
Deutscher
Geboren 1981
Mann


text:
Senu bin Abdul Rahman (; 10 October 1919 – 16 June 1995) was a Malaysian politician and former federal minister and diplomat.

Early life, education and early career

Born in Jitra, Kedah, Senu was trained as a teacher at the Sultan Idris Education University in southern Perak. After graduating, he taught at Sekolah Sungai Korok Tinggi in Alor Setar from 1939 to 1941.

When Kedah state was placed under Siamese rule during the Japanese occupation, he was an officer at the Alor Setar Education Department (1942-1943). He also worked as an illustrator and producer at the Japanese Information Department. In 1943, together with Ahmad Nordin, Mohd Jamil, Mohamed Khir Johari and Wan Din, he formed the Syarikat Bekerjasama Am Saiburi (SABERKAS) with the objectives of improving social and economic welfare for Kedahan Malays and served as its secretary general (1945-1947).

Political career

After the war, he was determined to further his studies abroad. He signed up as a sailor and set off on a ship to Los Angeles in 1948 without his family knowledge. He worked as a dishwasher, waiter and cook to finance his high school diploma and degree at the University of California (UCLA). He graduated in 1954 with a Bachelor of Arts in Political Science. Prior to the 1957 independence, Senu was the secretary general of UMNO and joint secretary of the Alliance party. He worked with the Indonesian embassy at the United Nations the same year he was appointed Malaysian ambassador to Indonesia and served as ambassador from 1957 to 1962.

He was elected to the Parliament of Malaysia as member of Kubang Pasu Barat in the 1964 election and became Malaysia's first Minister for Information and Broadcasting then Minister for Culture, Youth and Sports (1964-1969) before losing his seat in the 1969 election. He re-entered Parliament in 1972 as the member for the seat of Kuala Kedah Langkawi but resigned after the 1978 election.

Personal life

Senu was married to Puan Sri Fatimah Abdullah and have seven children. He died in 1995, at the age of 75.

Honours

Honours of Malaysia
  :
 Recipient of the Malaysian Commemorative Medal (Gold) (PPM) (1965)
 Commander of the Order of the Defender of the Realm (PMN) – Tan Sri (1988)
 :
 Knight Commander of the Order of the Life of the Crown of Kelantan (DJMK) – Dato' (1986)
  :
 Commander of the Order of Kinabalu (PGDK) – Datuk (1973)

References

1919 births
1995 deaths
Malaysian Muslims
Malaysian people of Malay descent
United Malays National Organisation politicians
Members of the Dewan Rakyat
Government ministers of Malaysia
Commanders of the Order of the Defender of the Realm
Ambassadors of Malaysia to Indonesia
Ambassadors of Malaysia to Germany
Commanders of the Order of Kinabalu


text:
Naoko Watanabe (渡辺 菜生子 Watanabe Naoko) es una seiyū japonesa nacida el 21 de noviembre de 1959 en Suginami, Tokio. Es reconocida, entre otros roles, por interpretar a Chichi y a Puar en Dragon Ball. Está afiliada a Aoni Production.

Roles interpretados

Series de Anime
 Chibi Maruko-chan como Tamae "Tama-chan" Honami
 City Hunter como Yuuko Kataoka
 Dragon Ball como Mint, Pudding, Puar y Suno
 Dragon Ball GT como Chichi y Puar
 Dragon Ball Kai como Chichi y Puar
 Dragon Ball Z como Chichi, Puar y Suno
 Gokū no Kōtsū Anzen como Puar y Suno
 Himitsu no Akko-chan 2 como Shippona
 Jungle wa itsumo Hare nochi Guu como Guu
 Kiteretsu como Mamekoro
 Kyūketsuhime como Miyu
 La pequeña Memole como Memole/Memoru
 La princesa Sara como Lotty
 Marmalade Boy como Chris
 Pollyanna como Jamie y la madre de Pollyanna
 Remy, la niña sin hogar como Catlin
 Ruy, el pequeño Cid como Louis y Ruy
 Saint Seiya como Miho
 Sally, la bruja (1989) como Rumi
 Sonrisas y lágrimas como Agathe
 Tatakae!! Ramenman como Menma y Paigumen
 Touch como Miho Kashiwaba
 Weiß Kreuz como Mie Yamada
 Zetsubō e no hankō!! como Chichi y Puar

OVAs
 Dragon Ball Z Gaiden: Saiyajin Zetsumetsu Keikaku (ambas) como Chichi
 Dream 9 Toriko & One Piece & Dragon Ball Z Chō Collaboration Special!! como Chichi
 Gall Force (todas) como Catty
 Jungle wa itsumo Hare nochi Guu Deluxe como Guu
 Jungle wa itsumo Hare nochi Guu Final como Guu
 Kamen Rider SD como Michelle
 Kyūketsuhime como Miyu
 La pequeña Memole como Memole/Memoru
 Leda - The Fantastic Adventure Of Yohko como Omuka
 Ossu! Kaette kita Son Gokū to nakamatachi!! como Chichi y Puar
 Rhea Gall Force como la Narradora
 Shonan Bakusozoku como Nagisa Nonomura
 Super Deformed Double Feature como Catty
 Transformers: Z como Akira

Películas
Dragon Ball Super: Broly como Gine
 Chikyū marugoto chōkessen como Puar
 Chō saiyajin da Son Gokū como Chichi
 Dragon Ball Z: La batalla de los dioses como Chichi y Puar
 Fukkatsu no fusion!! Gokū to Vegeta como Chichi
 Ginga Giri-Giri!! Butchigiri no sugoi yatsu como Chichi y Puar
 Himitsu no Akko-chan Umi da! Obake da!! Natsu Matsuri como Shippona
 Kyokugen Battle!! San Dai Super Saiyajin como Chichi
 La pequeña Memole como Memole/Memoru
 Majinjō no Nemuri Hime como Puar
 Makafushigi Daibōken como Puar
 Moetsukiro!! Nessen - Ressen - Chōgekisen como Chichi
 Saikyō e no michi como Puar
 Saint Seiya Gekijōban como Miho
 Shenron no Densetsu como Puar
 Tobikkiri no saikyō tai saikyō como Chichi

CD Drama
 Kyūketsuhime Miyu Seiyou Shinma-hen como Miyu

Videojuegos
 Dragon Ball Z: Budokai como Puar
 Dragon Ball Z: Budokai 3 como Chichi y Puar
 Dragon Ball Z: Budokai Tenkaichi 2 como Chichi
 Dragon Ball Z: Budokai Tenkaichi 3 como Chichi y Puar
 Dragon Ball Z: Ultimate Battle 22 como Puar y Chichi
 Super Dragon Ball Z como Chichi
 Tales of Destiny como Chelsea Torn

Referencias

Enlaces externos
 Naoko Watanabe en Internet Movie Database
 Perfil de Naoko Watanabe en Aoni Production
 Naoko Watanabe en Behind the Voice Actors
 Naoko Watanabe en la Enciclopedia Anime News Network

Seiyū femeninas


text:
Madagaskar nahm an den Olympischen Sommerspielen 1992 in Barcelona, Spanien, mit einer Delegation von dreizehn Sportlern (acht Männer und fünf Frauen) an 15 Wettkämpfen in sechs Sportarten teil. Medaillen konnten keine gewonnen werden. Es war die sechste Teilnahme an Olympischen Sommerspielen für das Land.

Teilnehmer nach Sportarten

Boxen
Herren
Heritovo Rakotomanga
Federgewicht
Runde eins: gegen Wasesa Sabuni aus Schweden nach Punkte durchgesetzt (22:14)
Runde zwei: ausgeschieden gegen Daniel Dumitrescu aus Rumänien nach Punkte (8:18)
Rang neun

Anicet Rasoanaivo
Halbfliegengewicht
Runde eins: ausgeschieden gegen O Chong-chol aus Nordkorea durch KO in der zweiten Runde
Rang 17

Gewichtheben
Herren
Harinela Randriamanarivo
Federgewicht
Finale: 195,0 kg, Rang 30
Reißen: 85,0 kg, Rang 31
Stoßen: 110,0 kg, Rang 30

Judo
Herren
Jean-Jacques Rakotomalala
Halbmittelgewicht
Rang 22

Luc Rasoanaivo-Razafy
Leichtgewicht
Rang 34

Leichtathletik
Damen
Nicole Ramalalanirina
100 Meter Hürden
Runde eins: ausgeschieden in Lauf vier (Rang fünf), 13,40 Sekunden

Lalao Ravaonirina
100 Meter
Runde eins: ausgeschieden in Lauf fünf (Rang fünf), 11,74 Sekunden
200 Meter
Runde eins: in Lauf sieben (Rang vier) durchgesetzt, 23,58 Sekunden
Viertelfinale: ausgeschieden in Lauf zwei (Rang sechs), 23,63 Sekunden

Herren
Toussaint Rabenala
Dreisprung
Qualifikationsrunde: Gruppe A, 16,84 Meter, Rang sechs, Gesamtrang 14, nicht für das Finale qualifiziert
Versuch eins: 16,45 Meter
Versuch zwei: 16,58 Meter
Versuch drei: 16,84 Meter

Hubert Rakotombélontsoa
400 Meter Hürden
Runde eins: ausgeschieden in Lauf fünf (Rang vier), 51,54 Sekunden

Alain Razahasoa
Marathon
Finale: 2:41:41 Stunden, Rang 81

Schwimmen
Damen
Vola Hanta Ratsifa Andrihamanana
50 Meter Freistil
Runde eins: ausgeschieden in Lauf eins (Rang zwei), 28,22 Sekunden
Gesamtrang 43
100 Meter Rücken
Runde eins: ausgeschieden in Lauf zwei (Rang sieben), 1:17,77 Minuten
Gesamtrang 38

Tennis
Damen

Doppel
Ergebnisse
Runde eins: ausgeschieden gegen Spanien mit 0:2 nach Sätzen
Rang 17
Spielerinnen
Dally Randriantefy
Natacha Randriantefy

Einzel
Dally Randriantefy
Runde eins: ausgeschieden gegen Patricia Hy-Boulais aus Kanada mit 0:2 nach Sätzen
Natacha Randriantefy
Runde eins: ausgeschieden gegen Helena Suková aus der Tschechoslowakei mit 0:2 nach Sätzen

Weblinks

Madagaskar
Sommerspiele 1992


text:
Joh. Hermann J. M. Schüling (* 30. Dezember 1867 in Rhede; † nach 1932) war ein deutscher Politiker (Zentrum).

Leben
Der Sohn des Kaufmanns und Wirtes Hermann Schüling besuchte das Gymnasium bis zur Obersekunda und nahm anschließend an volkswirtschaftlichen Kursen beim Volksverein für das katholische Deutschland teil. Er trat im Februar 1886 als Postgehilfe in den Postdienst ein und wurde im Mai 1897 als Postmeister Vorsteher des Postamtes in Amern-St. Georg. Außerdem war er Kreisgeschäftsführer des Volksvereins für das katholische Deutschland im Landkreis Kempen.

Schüling war Vorstandsmitglied der Kommunalpolitischen Vereinigung der Deutschen Zentrumspartei und Ehrenvorsitzender der Zentrumspartei im Landkreis Kempen. Von 1919 bis 1921 war er Mitglied der Verfassunggebenden Preußischen Landesversammlung. Im Februar 1921 wurde er als Abgeordneter in den Preußischen Landtag gewählt, dem er ohne Unterbrechung bis zum Ende der dritten Legislaturperiode 1932 angehörte. Im Parlament vertrat er den Wahlkreis 23 (Düsseldorf-West).

Hermann Schüling war seit 1892 mit Paula Niemeyer verheiratet.

Literatur
 Ernst Kienast (Bearb.): Handbuch für den Preußischen Landtag. Ausgabe für die 3. Wahlperiode. R. v. Decker's Verlag (G. Schenck), Berlin 1928. S. 586–587.
 Herrmann A. L. Degener (Hrsg.): Wer ist's? – Unsere Zeitgenossen. IX. Ausgabe. Verlag Herrmann Degener, Leipzig 1928. S. 1417.

Mitglied des Preußischen Landtags (Freistaat Preußen)
Zentrum-Mitglied
Deutscher
Geboren 1867
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann


text:
De Abdij van Roggenburg was een tot de Zwabische Kreits behorende abdij binnen het Heilige Roomse Rijk.

In 1126 stichtten de broers Berthold, Koenraad en Siegfried van Bibereck op hun gebied de Premonstratenzerabdij Roggenburg.
Na het uitsterven van de familie Bibereck ging de kloostervoogdij als rijksleen aan de heren van Reisenburg. Deze heren werden als voogd in 1412 opgevolgd door de rijksstad Ulm. Na de reformatie in Ulm nam Oostenrijk in 1548 de voogdij over.

Het klooster was oorspronkelijk een proosdij en werd in 1444 tot abdij verheven. In 1513 werd het halsgerecht verworven binnen het markgraafschap Burgau. In 1544 werd de abdij rijksvrij om vervolgens in 1547 te worden toegelaten tot het College van Zwabische Rijksprelaten in de Rijksdag.

Het oorspronkelijke kloosterbezit bestond uit de dorpen Meßhofen, Breitenthal, Ebershausen, Ingstetten en Schießen. De abdij voert een doelbewuste territoriale politiek, die leidt tot een gesloten territorium.

Paragraaf 2 van de Reichsdeputationshauptschluss van 25 februari 1803 voegde de abdij bij het keurvorstendom Beieren.

Bezit
Ambten Roggenburg, Breitenthal, Nordholz en Wiesenbach.

Rogg
Rogg
Rogg
Roggenburg
Geschiedenis van Beieren
Roggenburg


text:
Филипп Франк (20 марта 1884, Вена, Австро-Венгрия — 21 июля 1966, Кембридж, Массачусетс, США) — физик, математик, а также философ первой половины XX века.

Являлся последователем логического позитивизма и членом Венского кружка.

Франк изучал физику в Венском университете и окончил его в 1907 году, написав диссертацию под руководством Людвига Больцмана. Альберт Эйнштейн рекомендовал его как своего преемника по профессуре в Немецком университете Карла-Фердинанда в Праге.

Сочинения
 Франк Ф., Мизес Р. Дифференциальные и интегральные уравнения математической физики. — Л.-М., 1937.

Примечания

Литература

Члены Венского кружка
Философы науки
Выпускники Венского университета
Преподаватели Гарвардского университета
Иммигрировавшие в США из Австрии


text:
Der Zahnhobel ist ein Handhobel zur spanenden Bearbeitung von Holz. Das Hobeleisen ist gezackt und so bilden sich an der Schneide feine Zähne.

Verwendung
Der Zahnhobel dient bei Bedarf zur Vorarbeit zum Putzen und wird diagonal zur Faser angewendet, wenn das Hobeln zu viele Ausrisse erzeugt. Das Hobeleisen des Zahnhobels ist gezahnt und soll 0,2 mm bis 0,4 mm aus der Hobelsohle herausstehen. Bei Bedarf werden damit die zu fügenden Kanten angeraut, um die Leimfläche zu vergrößern, damit sich die Bretter beim Leimen und Pressen nicht verschieben. Dies war beim natürlichen Leimen früher relevant, da natürliche Leime eine geringere Klebekraft als synthetische Leime haben. Der Zahnhobel hat einen Schnittwinkel von 70° bis 80°. Damit ist er der Holzhobel mit dem größten Schnittwinkel.

Weblinks

Einzelnachweise

Hobel


text:
Leitoscoloplos kerguelensis is een borstelworm uit de familie Orbiniidae. Het lichaam van de worm bestaat uit een kop, een cilindrisch, gesegmenteerd lichaam en een staartstukje. De kop bestaat uit een prostomium (gedeelte voor de mondopening) en een peristomium (gedeelte rond de mond) en draagt gepaarde aanhangsels (palpen, antennen en cirri).

Leitoscoloplos kerguelensis werd in 1885 voor het eerst wetenschappelijk beschreven door McIntosh als Scoloplos kerguelensis.

Orbiniidae


text:
La mar Blanca, o el mar Blanc (en rus, Бе́лое мо́ре,  Bièloie more), és un entrant de la mar de Barentsz a la costa nord-occidental de Rússia. Està voltat per la península de Kola al nord, Carèlia a l'oest, la província d'Arkhànguelsk al sud i la península de Kanin a l'est. A la part nord-occidental, s'hi obre el golf de Kandalakxa i a la banda sud-occidental, les badies on desemboquen l'Onega i el Dvinà septentrional. Conté les illes Solovietski, declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

La mar Blanca té una superfície d'uns 90.000 km², amb una profunditat mitjana d'uns 67 m. El seu volum és, doncs, d'uns 6.000 km³. La seva profunditat màxima és de 350 m.

El port principal és el d'Arkhànguelsk, que durant molt de temps fou el principal centre de comerç marítim internacional de Rússia, fundat pels anomenats pomors (o colons) de Kholmogori. En temps moderns, va esdevenir una important base naval i de submarins de l'Armada soviètica.

La mar Blanca està connectada amb la mar Bàltica a través del Canal_Mar_Bàltic-Blanc.

La totalitat d'aquesta mar es troba sota sobirania russa, ja que es considera part de les aigües interiors de Rússia. Administrativament, es divideix entre els oblasts d'Arkhangelsk i Murmansk i la República de Carèlia.

La mar Blanca és un dels quatre març anomenats en anglès amb termes de colors comuns; els altres són la Mar Negra, la Mar Roja i la Mar Groga.

Geografia

Extensió
L'Organització Hidrogràfica Internacional defineix el límit nord de la mar Blanca com "una línia que uneix Svyatoy Nos (Costa de Murmansk, 39°47'E) i el cap Kanin".

Topografia

Hi ha quatre badies o golfs principals a la mar Blanca. Aquestes badies connecten amb l'obertura en forma d'embut al mar de Barentsz a través d'un estret estret anomenat " Gorlo " ( , que significa "gola"). El golf de Kandalakxa es troba a la part occidental de la mar Blanca; és la part més profunda del mar, arribant als 340 metres. Al sud, la Golf d'Onega rep el riu Onega. Al sud-est, la Badia del Dvinà rep la Dvinà Septentrional al port principal d'Arkhànguelsk. Al costat est del gorlo, enfront de la península de Kola, hi ha la badia de Mezen. Rep el riu Mezén i el riu Kuloy. Altres rius importants que desemboquen al mar són el Vyg, Niva, Umba, Varzuga i Ponoy.

El fons marí de la part central i la badia de Dvina està cobert de llim i sorra, mentre que el fons de la part nord, el golf de Kandalakxa i la badia d'Onega és una barreja de sorra i pedres. Els dipòsits de l'edat de gel sovint emergeixen prop de les costes del mar. Les costes del nord-oest són altes i rocoses, però el pendent és molt més feble al costat sud-est.

La mar Blanca conté un gran nombre d'illes, però la majoria són petites. El principal grup d'illes són les illes Solovietski, situades gairebé al mig del mar, prop de l'entrada de la badia d'Onega. L'illa de Kiy a la badia d'Onega és important a causa d'un monestir històric. L'illa de Velikiy, situada a prop de la costa, és l'illa més gran del golf de Kandalaksha.

Hidrografia i batimetria
La mar Blanca és una depressió plena d'aigua al bloc d'una plataforma continental coneguda com a Escut Bàltic. El seu fons és molt irregular i conté el buit de Kandalakxa al nord-oest i les illes Solovetski al sud. A més, la badia d'Onega té moltes elevacions submarines petites. L'obertura i el gorlo del mar són més aviat poc profunds, amb profunditats d'uns 50 metres o menys. Hi ha una carena submarina a la part nord del gorlo, amb profunditats màximes de 40 metres en aquesta part. Això dificulta l'intercanvi d'aigua entre la mar Blanca i el mar de Barentsz. L'intercanvi és assistit per les marees, que són semidiurnes (pugen dues vegades al dia), amb l'amplitud augmentant d'1 metre al sud a 10 metres a la badia de Mezen. Els corrents són força febles a mar obert amb una velocitat inferior a 1 km/h, però s'enforteixen notablement a les badies. Els maremots són molt més ràpids que els corrents regulars i arriben a la velocitat de 9 km/h a la badia de Mezen, 3,6 km/h a la badia d'Onega i 1,3 km/h al golf de Kandalakxa.

Els rius porten anualment uns 215 km3 d'aigua dolça, de mitjana, majoritàriament a les badies d'Onega, Mezen i Dvina. Només la Dvina del Nord pot aportar fins a 171 km3 en alguns anys, amb els rius Mezen, Onega, Kem i Vyg sumant 38,5, 27,0, 12,5 i 11,5 km3, respectivament. Al voltant del 40% d'aquest volum es porta durant la fusió de la neu al maig, i l'entrada és mínima entre febrer i març. Aquesta entrada fa pujar i baixar el nivell del mar que afavoreix l'intercanvi d'aigua amb el mar de Barentsz. Com a resultat, anualment, unes 2.000 km3 i 2.200 km3 entra i surt de la mar Blanca, respectivament. L'entrada d'aigua dolça a la primavera disminueix la salinitat superficial a la capa superior dels 5-10 metres fins al 23‰ (parts per mil) a l'est i del 26-27‰ a les parts occidentals del mar, arribant als 10-12‰ en badia de Dvina; també augmenta el contingut de silici i silicats a l'aigua, que és un tret característic de la mar Blanca.

Les tempestes són les més fortes d'octubre a novembre. Les profunditats marines baixes redueixen l'alçada de les onades a la mitjana d'1 metre, de vegades arribant als 3-5 metres. El mar és tranquil entre juliol i agost.

Clima

El clima varia entre polar i continental moderat amb boires i núvols freqüents. Els vents són predominantment del sud-oest a l'hivern amb velocitats de 4-8 Senyora. Aporten aire fred del sud, establint la temperatura d'uns −15 °C (febrer) sobre la major part del mar. La part nord és més càlida al voltant de -9 °C, de vegades arribant a -6 °C, a causa de les masses d'aire càlid de l'Atlàntic. Els anticiclons àrtics, però, canvien els vents als del nord-est, provocant un clima molt més fred amb temperatures d'uns -25. °C. Els estius són freds, ennuvolats i relativament humits, amb vents del nord-est i pluges freqüents. Les temperatures mitjanes de juliol són de 8-10 °C. Els vents del sud-est ocasionals porten aire càlid d'Europa, augmentant la temperatura a 17-19 °C i de vegades fins i tot fins a 30 °C. Les precipitacions anuals augmenten de 282 mm al nord 529 al sud.

A l'hivern, d'octubre-novembre a maig-juny, el mar es congela, amb les temperatures mitjanes de l'aigua de gener de -1,9 °C al nord, entre −1,3 i −1,7 °С al centre, i entre −0,5 i −0,7 °С a les badies. Aquestes variacions es deuen a la distribució de la salinitat de l'aigua a través del mar, que augmenta del 24 al 26 ‰ al centre al 30,5 ‰ al gorlo, arribant al 34,0 al 34,5 ‰ cap al mar de Barents. El període de congelació varia d'un any a l'altre, tal com es mostra a la imatge de satèl·lit de la dreta. El gel no està estacionari, però el 90% està flotant i s'elimina contínuament cap al mar de Barents. El gruix del gel sol ser d'uns 40 cm, però pot arribar als 150 cm als hiverns freds.

A l'estiu, l'aigua superficial s'escalfa fins a 15 °С a la part central, però es manté relativament freda al nord, a 7–8 °С, a causa de l'intercanvi d'aigua entre la superfície i la part freda del fons, que es veu millorat per la poca profunditat a les parts del nord. El mar profund (uns 100 m o més) es caracteritza per una temperatura estable (−1,4 °С) i salinitat (30 ‰). La distribució en profunditat de la temperatura de l'aigua és molt poc homogènia a través del mar. Per exemple, a la sortida de la badia de Dvina, la temperatura de l'aigua baixa a 0 °C a una profunditat de només 12-15 m, però la mateixa temperatura s'assoleix als 65 m a la sortida del golf de Kandalaksha.

Història

Els residents de Nóvgorod coneixien el Mar Blanc almenys des del segle XI i van explorar ràpidament la seva importància comercial per a la navegació i els seus boscos costaners rics en animals de pell. Un dels primers assentaments prop de la vora del mar va créixer a finals del  a Kholmogori, a la Dvinà Septentrional. Des d'allà, el 1492, una flota mercant carregada de gra i amb ambaixadors d'Ivan III de Moscou va navegar cap a Dinamarca, marcant l'establiment del primer port marítim internacional a Rússia.

El primer vaixell estranger que va arribar a Kholmogori va ser l'anglès Edward Bonaventure comandat per Richard Chancellor el 1553. Juntament amb altres dos vaixells sota el comandament d'Hugh Willoughby, la seva tripulació havia buscat una ruta del nord cap a les Índies, especialment l'Índia i la Xina. L'expedició, patrocinada pel rei Eduard VI d'Anglaterra i un grup d'uns 240 comerciants anglesos, tenia l'autorització de Londres per establir connexions comercials. Els vaixells de Willoughby es van separar i els altres dos es van perdre al mar, però Edward Bonaventure va aconseguir passar el mar Blanc i arribar a Kholmogori, des d'on el canceller va ser escortat a Moscou per trobar-se amb el tsar rus Ivan IV. Tornant de Rússia el 1554, el canceller va portar una descripció detallada de Moscou i el nord de Rússia, que eren en gran part desconeguts per Europa, així com una carta del tsar que expressava el desig d'establir relacions comercials amb Anglaterra. L'any 1555 Maria I d'Anglaterra va emetre una carta que autoritzava la Companyia de Moscòvia  a comerciar amb Rússia a través de la ruta del Mar Blanc.

Els vaixells holandesos aviat van seguir als anglesos, i el port de Kholmogory es va ocupar amb enviaments de pells i peixos. En aquella època es van establir a la ciutat botigues i fàbriques locals i estrangeres. El port es va reforçar amb una fortalesa que va suportar un setge per part de l'exèrcit polonès-lituà el 1613. L'augment del trànsit va sobrecarregar el port, que es basava en aigües fluvials poc profundes i tenia una capacitat limitada de vaixells. No obstant això, en comptes d'ampliar l'antic port, Ivan IV en va establir un de nou riu avall el 1584, anomenat New Kholmogory, que a partir de 1596 va començar a ser conegut com a Arkhangelsk.

Entre els segles XV i principis del XVIII, el Mar Blanc va servir com a principal ruta comercial d'entrada i sortida de Rússia. Aquest paper va disminuir més tard després de la fundació de Sant Petersburg (1703), que va obrir una connexió més directa sense gel entre Rússia i la major part de l'Europa occidental a través del mar Bàltic. A partir de la dècada de 1920, la majoria dels enviaments marítims del nord de Rússia es van desviar del mar Blanc cap al nou port de Múrmansk (fundat oficialment el 1916), on les aigües no es van congelar a l'hivern.

Estat legislatiu
Tota la zona d'aigua del Mar Blanc són les aigües territorials de la Federació Russa. Qualsevol moviment de vaixells estrangers al Mar Blanc es realitza d'acord amb la legislació de la Federació Russa.

Fauna i economia
El mar acull més de 700 espècies d'invertebrats, unes 60 espècies de peixos i cinc espècies de mamífers marins, inclosa la simpàtica beluga, la balena blanca. Diverses altres espècies de dofins, com ara les marsopes, apareixen amb menys freqüència, mentre que les balenes més grans com la balena de Groenlàndia, la iubarta i els balenoptèrids, zífid cap d'olla boreal i les orques s'han considerat com a visitants rars a les seves aigües, mentre que la freqüència real d'ocurrències no s'especifica la conca marina. La indústria pesquera és relativament petita, orientada principalment a la  foca de Groenlàndia, l'arengada, l' eleginus gracilis, l'esperla europea, el bacallà i el salmó europeu. Hi ha una indústria d'algues en desenvolupament.

La Mar Blanca és un important centre de trànsit del nord-oest de Rússia, que connecta diverses regions econòmiques i proporciona una sortida a les rutes estrangeres. El Canal Mar Bàltic-Blanc l'enllaça a través del llac Onega amb la Mar Bàltica i la ciutat i el port més importants de Sant Petersburg. La mar Bàltica, al seu torn, està connectada per la via fluvial Volga-Bàltica amb el riu Volga, els mars Negre, Càspia i Azov. Els principals ports de la mar Blanca són Arkhangelsk, Belomorsk, Onega, Mezén, Kem, Kandalakxa i Umba. Tot i estar congelat a l'hivern, el mar continua navegable durant tot l'any a causa del desplegament de trencaglaços.

Referències

Mars d'Europa
Mars de l'oceà Àrtic
Província de Múrmansk


text:
Der Dračí štít (wörtlich Drachenspitze; deutsch Déchyspitze, ungarisch Déchy-csúcs, polnisch Smoczy Szczyt) ist ein  hoher Berg im Bergmassiv der Vysoká (deutsch Tatraspitze). Er hat zwei Gipfel – den Hauptgipfel Veľký Dračí štít und den ein paar Meter tiefer gelegenen Malý Dračí štít. Von der Vysoká ist der Berg durch den Sattel Vyšné Dračie sedlo () getrennt.

Der Berg erhielt seinen Namen nach örtlichen Sagen über einen Drachen, der in den Tatrabergen ansässig gewesen sein sollte. Die deutschen und ungarischen Namen leiten sich hingegen vom Namen des Bergsteigers Moritz von Déchy, einem der Mitbegründer des Ungarischen Karpathenvereins, ab.

Literatur

Weblinks

 Beschreibung und Karte der Gegend (slowakisch)

Berg in der Slowakei
Berg in Europa
Berg in der Hohen Tatra
Geographie (Vysoké Tatry)


text:
FC Dinamo Jerewan () ist ein ehemaliger armenischer Fußballverein aus Jerewan.

Geschichte

Der Verein wurde 1936 als Dinamo Jerewan gegründet und gewann bereits im ersten Jahr die Fußballmeisterschaft der Armenischen Sozialistischen Sowjetrepublik. 1937 verteidigte die Mannschaft ihren Titel. Zwischen 1946 und 1949 gewann der Verein viermal in Folge die Meisterschaft. Der Titel 1949 war die letzte Meisterschaft zu Sowjetzeiten. 1959 wurde man noch einmal Vizemeister. Nach der Unabhängigkeit Armeniens wurde der Verein als FC Dinamo Jewewan wiedergegründet und spielte ab 1992 in der Aradschin chumb, der zweiten armenischen Fußballliga. 1999 wurde die Mannschaft Zweitligameister, stieg jedoch nicht auf. Zur Saison 2008 trat der Verein nicht mehr an, nachdem er bereits 2002 für ein Jahr vom Spielbetrieb abgemeldet war. Der Verein existiert noch heute, nimmt jedoch nicht mehr am Profifußball teil.

Ligastatistik ab 1992

Einzelnachweise

Armenischer Fußballverein
FC Dinamo Jerewan
FC Dinamo Jerewan
Sport (Jerewan)
Organisation (Jerewan)


text:
Leliana is a fictional character from BioWare's Dragon Age media franchise, first appearing as a party member in the 2009 role-playing game Dragon Age: Origins. A bard who is originally from the nation of Orlais, she came to Ferelden prior to the events of the Dragon Age series. Following the events of Leliana's Song, a DLC pack which serves as a prequel to the base game, she encounters the surviving Grey Wardens of Ferelden in the town of Lothering, and accompanies them to stop the monstrous Darkspawn from overrunning the world of Thedas. Leliana has appeared as a supporting character in subsequent video game sequels to Origins as well as other expanded media. She is voiced by French actress Corinne Kempa.

Leliana is generally well received. The character was featured prominently in promotional material and advertisements released by Bioware's parent company EA leading up to the release of Dragon Age: Origins and Dragon Age: Inquisition.

Concept and design
Leliana is conceived as a devout and religious layperson from Orlais, a human empire which is culturally inspired by Renaissance-era France. She used to work as a bard, a type of musician who often undertakes work on the side as assassins and spies for patrons in her homeland's games of intrigue. Due to the nature of her profession as a professional storyteller, the developers considered Leliana to be a natural fit as the protagonist of the DLC that would become Leliana's Song, which explores Leliana's past and how she came to the Kingdom of Ferelden in detail.

Leliana's video game appearances are written by Sheryl Chee. According to Chee, while she has a good grasp of their arc and personality, her characters' voices do not really establish themselves firmly until she has written a few conversations around them as part of her creative process. Chee described her playlist when writing for Leliana to be generally dominated by feminine voices, its tone "sweetly melancholic, with occasional moments of self-indulgent gloom and anger". For Leliana's iteration in Inquisition, Chee said she is no longer a "carefree, optimistic youngster", as she has a lot of responsibilities to bear as the Left Hand of the Divine following the events of Origins. Chee explained that though Leliana's role in Inquisition was "a little tricky" to handle because of how she could be affected by a player's choices from Origins, she made sure that the character's core nature is respected and that she remains true to herself regardless of what happened to her, while also making sense with the role she plays within the story of Inquisition. Chee noted that the events depicted in the previously released novels, Asunder and Masked Empire, have also contributed to Leliana's backstory for Inquisition.

Former Dragon Age project director Mike Laidlaw described her iteration in Inquisition as a character who is somewhat morally ambiguous; depending on the player's choice to influence her in Inquisition, her outlook may either "soften" and become "a joyful note amid a lot of darkness", or become even more hardened. Laidlaw noted that she ultimately is "capable of incredible resilience despite hardship", as she had grown from the naive and inexperienced young woman in Leliana's Song to someone who has mastered her field of expertise but remains fundamentally optimistic in Inquisition, even though she understands what is happening in the wider world. To Laidlaw, Leliana character's arc and the iterations of her personality represents the turbulent developmental history of the Dragon Age intellectual property as recounted in an interview with Eurogamer.

As the Inquisition's "ruthless spymaster" who handles the organization's covert operations, the character has to present herself in a certain way for the organization's sake. Her armor is redesigned and streamlined to "evoke maximum intrigue", while her scarf hood communicates two sides of her character: the devout believer and the rogue. Leliana wears an ashen purple hood to help obscure her face, and her choice of armor reflects her need to remain discreet and incongruous. Her leather tunic is lined with chain mail mesh, which affords essential protection with no compromise on mobility. She wears plate greaves and leg guards to protect herself from low swinging blows. The heraldry of the Inquisition, displayed on the front of her tunic, serves to remind the organization's opponents that "their secrets are never safe".

Leliana's face in Dragon Age: Origins is based on an adult model named Alleykatze. In a 2010 interview, French actress Corinne Kempa considered Leliana to be her biggest video game role to date. Kempa described Leliana as a "mix of strength and vulnerability, sexy at times, and also has a sense of humor. According to Kempa, to competently perform voice work in a video game means having to be able to simulate talking to someone or respond to a hypothetical situation and emotion, all the while being led by a voice director who puts the sentences she is asked to verbalize within the appropriate emotional context.

Appearances

Dragon Age: Origins
Early on in Origins, Leliana is encountered in the Ferelden village of Lothering as an optional party member. She introduces herself as a lay sister of the Andrastrian Chantry, and after breaking up a brawl at the local tavern, she insists on joining the Ferelden Wardens after receiving what she believes was a vision from the Maker, the deity venerated by the Chantry. She is bisexual, and thus a possible romance option for both male and female player characters. Leliana is highly religious and believes in doing the right thing. This means if the player-controlled Warden chooses to commit a morally reprehensible act like defiling the fabled Urn of Sacred Ashes, she may attack the Warden and dies in the attempt. Leliana continues to appear in the Dragon Age series regardless of her fate in Origins. Leliana's personal quest involves dealing with Marjolaine, her old mentor and lover.

Leliana is the protagonist of the Origins DLC Leliana's Song, a prequel to the main campaign for Origins which details her complicated past and her pivotal meeting with Mother Dorothea, who is eventually appointed as Divine Justinia V within series lore.

Dragon Age II
Leliana appears in a cameo appearance at the ending of Dragon Age II, where she confers with her colleague Cassandra Pentaghast following the conclusion of the latter's interrogation of Varric Tethras. In The Exiled Prince DLC pack, she is encountered by Hawke's party at the Viscount's Keep in Kirkwall. Revealing herself as Sister Nightingale, a special agent who is known as the Left Hand of the Divine, she asks Hawke to persuade Grand Cleric Elthina to flee the city out of concern for her safety. In the Mark of the Assassin DLC, Leliana makes a brief appearance at the estate of the Orlesian nobleman Prosper de Montfort, where she appears to be well-acquainted with the Qunari spy Tallis.

Dragon Age: Inquisition
In Dragon Age: Inquisition, Leliana is appointed as the organization's spymaster who deals in secrets and is quick to move amongst the shadows when diplomacy fails and when a deft touch is needed instead. She is presented as "suspicious and deliberate" who carefully chooses her allies to protect against betrayal and deception, and someone who is emotionally hardened due to her time working as an agent of the Divine due to her many enemies. If a world state is configured where Leliana had an relationship with the Hero of Ferelden during the events of Origins, this will be acknowledged within in-game dialogue.

Leliana is depicted as having become ruthless and unforgiving due to experiencing a crisis of faith following the untimely death of Divine Justinia V. the Inquisitor has the option of accepting her emergent personality, or attempt to reach the idealistic part of her seen in Origins. Mid-way through Inquisition's narrative, Leliana will emerge as a potential candidate for election as the next Divine of the Andrastrian Chantry, potentially succeeding Justinia V as Divine Victoria.

In other media
In the 2011 novel Dragon Age: Asunder, Leliana is presented as an agent of Divine Justinia V who attempts to mediate between the warring Mage and Templar factions. She later participates in a raid on the White Spire to free some captive mages, but her presence convinces the Templar Order that Divine Justinia is conspiring against them.

In the 2014 novel Dragon Age: The Masked Empire, Leliana appears as an envoy to Empress Celene on behalf of Divine Justinia V. Among the topics of discussion between the characters include the ongoing Mage-Templar War, as well as a rebellion led by elves in the city of Halamshiral.

Leliana makes a brief appearance in the 2015 comic book miniseries Dragon Age: Magekiller. She assigns Dorian Pavus and the Bull's Chargers on a mission to help the main characters of Magekiler, Marius and Tessa Forsythia, defeat the Venatori. She greets them upon their return to Caer Bronach, an old Ferelden military outpost in the Crestwood area.

Reception
Leliana is described by GamesRadar as a popular and well received companion character. Kimberley Wallace described her as a wild card and her return in the then-upcoming Inquisition to be most exciting, as her motivations and true loyalties are shrouded in an aura of mystery. In an article written in commemoration of International Women's Day 2020, Jamie Sharp from Power Up Gaming praised Leliana for representing the virtue of strength and persistence, who has been through a lot of opposition and struggles in her life and yet retains her semblance of self and eventually becomes "the person she wants to be". On the other hand, Charles Onyett from IGN took the view that Leliana was hardly the most compelling character from the Dragon Age universe. Hayley Williams from Kotaku did not find her change in personality from Origins to Inquisition convincing and called her accent "terrible".

The presentation of Leliana's romance arc in Origins has been of some interest to commentators. In her essay published by the 2015 book Game Love: Essays on Play and Affection, Annika Waern discussed Leliana along with the other romanceable characters of Origins within the context of the "bleed" concept, an emotional transfer between the player-controlled character and a non-player character; during the course of her research where she examined player feedback to the romance options, Waern found that Leliana is written to fall in love and maintains her feelings for the player character throughout Origins with equal ease in comparison to the other characters. Nathan Grayson from Kotaku was drawn to the game's even-handedness on religion as a subject, and to Leliana as a romance option since he could relate to her on the topics of "faith, the nature of it, and how much good it had done for her". The potential same sex relationship between her and the player character is noted for its stability, revolves around love as opposed to sex, and does not lead to a tragic end unless the player sacrifices their player character at the game's ending. Corin Bae from TheGamer credits her experience of replaying Origins in 2017 and interacting with Leliana for aiding her to come to terms with her traumatic personal experiences. She believes that the greatest thing she took away from experiencing Leliana's story, is "the willingness to let myself want".

For her work as Leliana in Inquisition, Corinne Kempa was nominated for the Supporting Performance In A Drama award for the National Academy of Video Game Trade Reviewers' 14th annual awards program honoring video game art, technology, and production in 2015.

References

External links
 Leliana on the official Dragon Age: Inquisition website

Further reading

Dragon Age characters
Fantasy video game characters
Female characters in video games
Fictional advisors
Fictional archers
Fictional bards
Fictional assassins in video games
Fictional bisexual females
Fictional criminals in video games
Fictional explorers in video games
Fictional mercenaries in video games
Fictional spymasters
LGBT characters in video games
Musician characters in video games
Religious worker characters in video games
Role-playing video game characters
Video game characters introduced in 2009
Video game protagonists
Video game sidekicks
Woman soldier and warrior characters in video games


text:
Винтон Грей Серф (; 23 июня 1943 года, Нью-Хейвен (Коннектикут), США) — американский учёный в области теории вычислительных систем, один из разработчиков стека протоколов TCP/IP.

Член Национальной инженерной академии США (1995), Национальной академии наук США (2020), Американского философского общества (2008), иностранный член Лондонского королевского общества (2016).
Лауреат премии Тьюринга (2004) и других наипрестижнейших отличий.

Биография
Серф окончил школу в Лос-Анджелесе, поступил в Стэнфордский университет, где получил степень бакалавра по математике в 1965 году. Получив высшее образование, Серф поступил на работу в IBM, где содействовал разработке языка программирования QUIKTRAN. Однако, спустя два года он покинул компанию и вернулся в вуз, поступив в Калифорнийский университет в Лос-Анджелесе. Там он получил степени магистра и (1972) степень доктора по информатике. В течение учёбы Серф работал под руководством профессора Леонарда Клейнрока, известного реализацией подключения университета к ARPANET, предшественнику Интернета. Там он познакомился с Робертом Каном. После учёбы Серф устроился доцентом в Стэнфордском университете и проработал там четыре года.

С 1976 по 1982 год Винтон Серф работал на Агентство по перспективным оборонным научно-исследовательским разработкам США (DARPA). После этого он работал четыре года в MCI Inc., а затем в Корпорации национальных исследовательских инициатив (CNRI) до января 1994 года.

В 1997 году Серф, страдающий пониженным слухом, становится одним из руководителей Галлаудетского университета — государственного вуза для обучения глухих и слабослышащих людей.

С 1999 по 2007 возглавлял руководство организации ICANN.

С сентября 2005 года Винтон Серф является вице-президентом и «главным проповедником интернета» («верховный апостол») в корпорации Google.

В 2008 году доктор Серф возглавил комитет IETF по разработке и внедрению интернационализованных доменных имён.

Серф является сопредседателем Campus Party Silicon Valley, американского издания одного из крупнейших технологических фестивалей в мире, наряду с Эл Гор и Тимом Бернерсом-Ли. С 2009-2011 гг. Серф был избран членом Совета управляющих Smart Grid Interoperability Panel (SGIP). SGIP является государственно-частным консорциумом, созданным NIST в 2009 году, и представляет собой форум для предприятий и других заинтересованных групп для участия в координации и ускорении разработки стандартов для развивающейся Smart Grid. Серф был избран на двухлетний срок в качестве президента Ассоциации вычислительной техники (ACM) с 1 июля 2012 года.

16 января 2013 года президент США Барак Обама объявил о своём намерении назначить доктора Серфа на ключевой пост администрации Национального совета науки. Серф также входит в число 15 членов совета управляющих Международного института информационных технологий в Хайдарабаде.

Награды, отличия, почести
 1993 — EFF Pioneer Award
 1996 — Yuri Rubinsky Memorial Award
 1996 — C&C Prize
 1996 — SIGCOMM Award
 1997 — Национальная медаль США за технологию и инновацию
 1997 — Золотая медаль имени Александра Грэма Белла
 1998 — Премия Маркони
 2000 — Library of Congress Living Legend
 2002 — Премия принца Астурийского в технических и научных исследованиях
 2004 — Премия Тьюринга совместно с Робертом Каном «за пионерскую работу по проблеме межсетевого обмена (англ. internetworking), включая разработку и реализацию основных Интернет-протоколов, TCP/IP и за ведущую роль в области компьютерных сетей»
 2005 — Президентская медаль Свободы
 2006 — Цепь ордена Святых Кирилла и Мефодия
 2006 — Введен в National Inventors Hall of Fame совместно с Робертом Каном
 2008 — Премия Японии
 2008 — Freedom of the City (Лондон)
 2010 — Премия Гарольда Пендера
 2010 — Почётный доктор МГИМО
 2012 — Зал славы Интернета
 2013 — Премия королевы Елизаветы II в области инженерного дела
 2015 — Почётный доктор Сент-Эндрюсского университета
 2018 — Медаль Бенджамина Франклина

См. также
 Кан, Роберт Эллиот
 TCP/IP

Примечания

Ссылки

 Биография Винтона Серфа на сайте ICANN, 8 февраля 2001 года

Персоналии:История Интернета
Учёные в области информатики США
Члены Американского философского общества
Члены Национальной академии наук США
Члены Национальной инженерной академии США
Иностранные члены Лондонского королевского общества
Выпускники Школы гуманитарных и естественных наук Стэнфордского университета
Выпускники Стэнфордского университета
Выпускники Инженерной школы Калифорнийского университета в Лос-Анджелесе
Выпускники Калифорнийского университета в Лос-Анджелесе
Сотрудники Google
Зал славы Интернета
Члены Национального зала славы изобретателей
Члены Американской академии искусств и наук
Члены Американской ассоциации содействия развитию науки
Действительные члены IEEE
Награждённые Национальной медалью США в области технологий и инноваций
Награждённые золотой медалью имени Александра Грэма Белла
Награждённые медалью Бенджамина Франклина (Институт Франклина)
Лауреаты премии Японии
Лауреаты премии Чарльза Старка Дрейпера
Лауреаты премии Маркони
Лауреаты премии королевы Елизаветы II в области инженерного дела
Почётные доктора Сент-Эндрюсского университета
Почётные доктора МГИМО
Почётные доктора ETH Zurich
Почётные доктора Йельского университета
Почётные доктора Университета Кэйо
Почётные доктора Технологического университета Лулео
Члены Шведской королевской академии инженерных наук
Почётные члены Британского компьютерного общества
Президенты Ассоциации вычислительной техники
ICANN


text:
Kim Chapiron (born 4 July 1980) is a French film director, screenwriter, and musician of Vietnamese descent.

Biography
Of Vietnamese origin by his mother, Chapiron is the son of graphic designer Christian Chapiron, better known as Kiki Picasso, and the brother of singer and stylist Mai Lan.

In 1995, he created the collective "Kourtrajmé" with the director Romain Gavras. The same year, the two directors met for a science fiction short entitled Paradoxe Perdu. They play the only two main characters. Chapiron filmed more than twenty short films mixing action and comedy (compiled in 2003 in the double DVD Seigneur ne leur pardonnez pas car ils savent ce qu'ils font).

February 2006 saw the release of Sheitan, Kim Chapiron's first feature film that won the closing screening of Midnight Madness at the 2005 Toronto International Film Festival and was selected at various festivals, including the Festival international du film fantastique de Gérardmer, the Melbourne International Film Festival and the Tribeca Film Festival.

His second film Dog Pound produced by Partizan Films, shot in 2008, shows the daily life of three minors in a prison in Montana, U.S.

He won Best New Narrative Filmmaker 2010 at the Tribeca Film Festival.

In August 2012, he began shooting his third feature film, La Crème de la crème. The action takes place in a large French business school (close to HEC) and tells the adventures of three students who decide to set up a prostitution network within the school. On the day of the film's release, 1 April 2014 he declared in Canal+'s Grand Journal that he found streaming pornography "quite incredible". Alongside pornography, he recalled the existence of love that the younger generations must not forget. Pornography, sexuality and love are precisely three themes of La Crème de la crème.

In March 2017, he was a member of the jury for the fourth edition of the Rennes International Short Film Festival and also for the seventh Moon Festival.

Filmography

 Sheitan (2006)
 Dog Pound (2010)
 La Crème de la crème (2014)
 Guyane (2016–2017)  TV 4 episodes

Personal life
Chapiron is the partner of actress and model Ludivine Sagnier, with whom he has two daughters, Ly Lan, born in 2009 and Tàm, born in 2014.

References

External links

1980 births
Living people
Film directors from Paris
French male screenwriters
French screenwriters
French people of Vietnamese descent


text:
Das Zauberbuch ist ein deutsch-tschechischer Fantasy-Märchenfilm aus dem Jahr 1996. Die Uraufführung erfolgte am 23. September 1996.

Handlung
König Johannes III. besitzt einen verzauberten Geldbeutel. Mit ihm ist es möglich, so viele Golddukaten herbeizuzaubern, wie der Besitzer verlangt.

Nachdem die Hexe Irrfriede nach ihrem 27-jährigen Schlaf aufwacht, findet sie ihr Zauberbuch völlig von den Mäusen zernagt. Um ein Neues zu beschaffen, beschließt sie, den Zaubergeldbeutel des Königs mit Hilfe des "Herrn der Flammen" zu stehlen. Dieser hält auch die Gegenspielerin der Hexe – die Fee Melusine – im Kamin des Königsschlosses fest. Der König verspricht demjenigen, der seinen verloren gegangenen Geldbeutel wiederbeschafft, seine Tochter, die Prinzessin Blanka, zur Frau. Dem als Schornsteinfeger verkleideten Prinz Peter gelingt es, den Herrn der Flammen zu vertreiben, Melusine zu befreien, den verzauberten Doktor aus der Gestalt einer Gans wieder zu entzaubern und den Geldbeutel wiederzubeschaffen. Inzwischen haben sich Prinz Peter und Prinzessin Blanka ineinander verliebt und heiraten am Ende des Märchens.

Kritiken
Der film-dienst urteilte 1997:
"Ein unruhiges konventionelles Märchen, mit Materialien und Know-how des renommierten tschechischen Kinderfilms akzeptabel inszeniert."

Katrin Hoffmann von der Kinder- und Jugendfilmkorrespondenz bezog dagegen folgenden Standpunkt:
"Vaclav Vorlicek ist wieder eine Märchenadaption gelungen! Diesmal – nachdem er bereits mit Drei Haselnüsse für Aschenbrödel einen Kinderfilmklassiker geschaffen hat – wählte er Das Zauberbuch aus, einen alten tschechischen Märchenstoff … Gut und Böse sind klar charakterisiert, auch die musikalischen Themen trennen deutlich – um nicht zu sagen überdeutlich – in Schlecht und Recht."

Auszeichnungen
Beim Kinderfilmfestival in Zlín wurde der Film von der Kinderjury mit dem ersten Preis ausgezeichnet.

Synchronsprecher
 Susanne von Medvey: Hexe Irrfriede
 Christian Bey: Prinz Peter
 Klaus Guth: Doktor
 Michael Schwarzmaier: Prinz Raffried
 Hans Georg Panczak: Herr der Flammen
 Thomas Piper: Brummla
 Wolf Ackva: Regent
 Werner Abrolat: Spucki
 Claudia Lössl: Melusine
 Katrin Fröhlich: Betty
 Margit Weinert: Marktfrau
 Erich Ludwig: Kaminkehrer
 Horst Raspe: Hofmeister
 Ulf Sämisch: Diener Johann
 Wilhelm Beck: Diener
 Inge Schulz: Köchin
 Michael Rüth: Kostümverleiher

Weblinks

 Bilder auf ČSFD – Filmdatenbank zu Das Zauberbuch

Einzelnachweise

Filmtitel 1996
Deutscher Film
Tschechischer Film
Märchenfilm
Kinderfilm


text:
Astacilla cymodocea är en kräftdjursart som beskrevs av Menzies och Peter W. Glynn 1968. Astacilla cymodocea ingår i släktet Astacilla och familjen Arcturidae.

Artens utbredningsområde är Mexikanska golfen. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gråsuggor och tånglöss
cymodocea


text:
Biografia
Montalbán era figlio di genitori spagnoli, Jenaro, direttore di un magazzino e Ricarda Merino. Era fratello maggiore del più noto attore Ricardo Montalbán.

Sebbene meno famoso del fratello minore, egli fu protagonista come "El Exigente" in una serie di siparietti pubblicitari per la Savarin Coffee negli anni 1960 e 1970 e interpretò due diversi personaggi chiamati "Vargas", la prima volta nel film Un provinciale a New York (1970) con Jack Lemmon, e ancora nel film Il dittatore dello stato libero di Bananas (1971) di Woody Allen. Il film americano per cui è più ricordato fu il drammatico Il colosso d'argilla (1956), ove interpretava la parte del simpatico manager di un peso massimo.

Montalbán fu anche un rinomato speaker e annunciatore, famoso come voce ufficiale in lingua spagnola per le sigarette Marlboro.

Montalbán morì nella sua abitazione di Manhattan a New York City, a causa di una malattia cardiovascolare.

Filmografia

Cinema
 Carioca (Flying Down to Rio), regia di Thornton Freeland (1933)
 La cruz y la espada, regia di Frank Strayer (1934)
 Messaggio segreto (A Message to Garcia), regia di George Marshall (1936)
 Amanti di domani (When You're in Love), regia di Robert Riskin, Harry Lachman (1937)
 La guerra la gano yo, regia di Francisco Mugica (1939)
 Crowded Paradise, regia di Fred Pressburger, Ben Gradus (1956)
 Il colosso d'argilla (The Harder They Fall), regia di Mark Robson (1956)
 I misteriani (The Mysterians), regia di Ishirō Honda (1957)
 Oltre ogni limite (Flor De Mayo), regia di Roberto Gavaldón (1959)
 Pepe, regia di George Sidney (1960)
 Strani amori (Love Has Many Faces), regia di Alexander Singer (1965)
 Un provinciale a New York (The Out-of-Towners), regia di Arthur Hiller (1970)
 Il dittatore dello stato libero di Bananas (Bananas), regia di Woody Allen (1971)
 The March Of Time (voce narrante)

Televisione
 Producers' Showcase - serie TV, 1 episodio (1955)
 Robert Montgomery Presents, serie TV, 5ª stagione, un episodio: Wages of Fear; 6ª stagione, 2 episodi: Rosie e The Fourth of July
 Studio One, serie TV, nona stagione, un episodio: Guitar
 Hawk l'indiano, serie TV, un episodio: The Shivering Pigeon
 Coronet Blue, serie TV, un episodio: Man Running
 Playhouse 90, serie TV, terza stagione, un episodio: The Time of Your Life
 La città in controluce, serie TV, prima stagione, un episodio: Baker's Dozen
 F.B.I., serie TV, prima stagione, un episodio: The Exiles; seconda stagione, un episodio: The Extortionist

Note

Collegamenti esterni

  Fandango filmography


text:
Djwal Khul (altrimenti scritto Djwhal Khul, Djwal Kul, o abbreviato in DK o D.K., anche detto «Il Tibetano») è descritto nell'ambito dell'esoterismo e della teosofia come un iniziato che si è assunto il compito di rivelare verità occulte in forma chiara e adatta ai nostri tempi, per favorire l'evoluzione spirituale del nostro pianeta.

Egli sarebbe l'ispiratore (secondo la stessa Bailey), a mezzo telepatia, dell'opera di Alice Bailey (1880–1949), che si articola attorno all'evoluzione delle tematiche ereditate dall'insegnamento teosofico di Madame Blavatsky, espresse nell'opera La Dottrina Segreta e altre.

Djwal Khul secondo la teosofia
Nell'ambito dei seguaci di tali insegnamenti spirituali, Djwal Khul è ritenuto essere, dalla  Bailey e dalla Blavatsky, un «Maestro di Saggezza» (o «di Sapienza», dall'inglese Master of Wisdom) vivente nel Tibet, seguendo la  tradizione dell'antica spiritualità esoterica. La Bailey lo descrive come un membro della Gerarchia Spirituale o Fratellanza di quei mahatma definiti come le guide spirituali dell'umanità, col compito di  insegnare gli antichi principi cosmologici, metafisici ed esoterici, che sono all'origine di tutte le maggiori filosofie, mitologie e tradizioni spirituali del mondo.

Il nome Djwal Khul comparve per la prima volta negli scritti di Madame Blavatsky, come ispiratore della Società Teosofica. Pubblicata nel 1888, La Dottrina Segreta fu principalmente ispirata da Koot Hoomi e Morya.

In un suo scritto, C. W. Leadbeater raccontò che un giorno era a colloquio con Madame Blavatsky, e la porta dello studio era chiusa. Erano soli e la porta della stanza era in vista. Improvvisamente fra lui e la porta apparve un uomo, causandogli un grande spavento, cosa sulla quale la Blavatsky lo prese bonariamente in giro. La porta non era certamente stata aperta, scrive Leadbeater, e l'uomo si rivelò poi essere Djwal Khul.

La Bailey ispirata da Djwal Khul

Mentre lavorava a Krotona nel 1919, Alice Bailey iniziò a trascrivere degli insegnamenti esoterici che lei diceva esserle dettati da un Maestro di Saggezza. Tali scritti vennero successivamente firmati con il nome de «Il Tibetano», ma per una distrazione della Bailey nel riordinare gli scritti da affidare alle stampe, sfuggì alla sua attenzione un paragrafo in cui al posto de «Il Tibetano» compariva il nome Djwal Khul, il quale avrebbe invece preferito non rivelare pubblicamente.

La Bailey scrisse per 30 anni fino al 1949 dichiarando di rivelare l'insegnamento di Djwal Khul. Secondo Bailey l'intenzione di Djwal Khul era la rivelazione dei misteri occulti in modo adatto ai nostri tempi, definiti da Djwal Khul come un momento molto importante per l'umanità, perché passaggio dall'"Era dei Pesci" all'"Era dell'Acquario".

Come Djwal Khul descrive se stesso
Ecco come Djwal Khul descrive se stesso, in un passo riportato in quasi tutte le introduzioni dei libri della Bailey:

Note

Teosofia


text:
Далма́товське міське поселення () — сільське поселення у складі Далматовського району Курганської області Росії.

Адміністративний центр — місто Далматово.

Населення сільського поселення становить 13020 осіб (2017; 14172 у 2010, 15353 у 2002).

Склад
До складу сільського поселення входять:

Примітки

Поселення Далматовського району


text:
Henry Carey (1687–1743) – angielski poeta, pisarz i kompozytor
 Henry Charles Carey (1793–1879) – amerykański ekonomista


text:
Zsák Károly (Budapest, 1895. augusztus 30. – Budapest, 1944. november 2.) labdarúgó, korának világhírű kapusa.

Ideális testfelépítéssel rendelkezett. Mozgása harmonikus, esztétikus, látványos és hallatlanul eredményes volt. Bátorságát és gyorsaságát párducszerű ruganyossággal egészítette ki. Kiváló ütemérzékkel avatkozott a játékba, magabiztos labdafogás, pontos öklözés, biztos kifutások és vetődések jellemezték munkáját. Sok későbbi kapus számára jelentett mintát stílusa, szinte új iskolát teremtett.

Pályafutása
1909-ben már az MTK csapatában szerepelt, innen került a 33 FC-be, ahol két évtizeden át védett. Csapatához még, akkor is hű maradt, amikor az kiesett az első osztályból.

Kiválóan értékesítette a büntetőket. Klubjában közel negyven gólt szerzett tizenegyesből, a válogatottban erre nem volt lehetősége.

A húszas évek elején eltört az egyik ujja és nem jött rendbe teljesen. Éveken át fájdalmakat okozott és végül amputálni kellett, de a fájdalmak közepette, később négy ujjal is ugyanolyan teljesítményt nyújtva őrizte kapuját, mint előtte.

17 éves korában került be a válogatott csapatba, melynek 30 alkalommal volt tagja. Részt vett az 1912. évi nyári olimpiai játékokon és az 1924. évi nyári olimpiai játékok labdarúgó tornáján, de nem lépett pályára. Összesen 36 gólt kapott, ebből négyet tizenegyesből.

1927-ben az orvosok eltiltották a labdarúgástól. 1944-ben fiatalon hunyt el.

Sírja a Farkasréti temetőben van. (10/1-1-164)

Sikerei, díjai

Statisztika

Mérkőzései a válogatottban

Irodalom

 Fekete Pál: Orth és társai... Orth György, Schlosser Imre, Zsák Károly; Sport, Bp., 1963 (Színes sportkönyvtár)

Jegyzetek

Források
Magyar életrajzi lexikon

 Nádori László főszerkesztő: Sportlexikon L-Z – Sport, 1986 –

1895-ben született személyek
1944-ben elhunyt személyek
Magyar labdarúgók
Labdarúgókapusok
Az MTK labdarúgói
Az év magyar labdarúgói
A 33 FC labdarúgói
Magyar olimpikonok
Az 1912. évi nyári olimpiai játékok labdarúgói
Az 1924. évi nyári olimpiai játékok labdarúgói
Budapesten született személyek


text:
Holling Clancy Holling (1900, condado de Jackson, Míchigan – 1973) fue un escritor e ilustrador estadounidense, muy reconocido por ser el autor del libro infantil Paddle to the Sea (Remando hacia el mar), un clásico de la literatura infantil norteamericana, y que fue distinguido con la medalla Caldecott en 1942. Paddle-to-the-Sea ha sido llevada al cine por la National Film Board of Canada en 1966, dirigida por Bill Mason. Fue nominada para un Oscar.

Graduado por el Chicago Art Institute en 1923, trabajó en el departamento de taxidermia del Field Museum of Natural History de Chicago, trabajando en antropología con el Doctor Ralph Linton. En este período, se casó con Lucille Webster, que también le ayudó en la ilustración de sus libros.

Holling C. Holling dedicó la mayor parte de su tiempo e interés a escribir libros para niños.

Obra
 Paddle to the Sea (1941) (se podría traducir como Remando hacia el mar. Un niño indio que vive en una cabaña junto al lago Nipigon, al norte del lago Superior, en Canadá, talla en madera una canoa con un indio a bordo de ella. Es este objeto inanimado el que nos transporta y sirve de guía excepcional a través de todos los Grandes Lagos, y después por el río San Lorenzo, hasta alcanzar finalmente el Océano Atlántico).

 Tree in the Trail (1942) (un álamo de Virginia observa la historia del camino de Santa Fe durante más de doscientos años).

 Seabird (1948) (una gaviota tallada en marfil sirve como mascota de cuatro generaciones de navegantes a bordo de un ballenero, un barco de vela, un vapor, y un aeroplano).
 Minn of the Mississippi (1951) (una tortuga que nace en las fuentes del Mississippi es llevada a través del corazón de América hacia el Golfo de México).

 Pagoo (1957) (intrincado estudio de la vida en las charcas marinas es presentado por la historia de Pagoo, un cangrejo ermitaño).

Algunas de sus primeras obras:
 Little Big Bye-and-Bye (1926)
 Claws of the Thunderbird (1928)
 Rocky Billy (1928)
 Choo-Me-Shoo (1928)
 Twins Who Flew Around the World (1930)
 Book of Indians (1935)
 Book of Cowboys (1936)
 Little Buffalo Boy'' (1939)

Enlaces externos
 Guide to the Holling Clancy Holling papers at the University of Oregon
 Guide to the Holling Clancy Holling papers at the University of California Los Angeles

Escritores de Estados Unidos del siglo XX
Escritores en inglés del siglo XX
Ilustradores de Estados Unidos
Escritores de Míchigan
Humoristas gráficos