text:
Thomas Arundel (1353 - 19 de febrero de 1414) fue Arzobispo de Canterbury en 1397 y desde 1399 hasta su muerte, oponente de los Lolardos.

Carrera eclesiástica

Uno de los hijos menores de Richard FitzAlan, X conde de Arundel, fue consagrado por el papa como obispo de Ely, el 13 de agosto de 1373, exclusivamente por el peso político de su padre y por el apoyo financiero que había prestado a la corona durante el reinado de Eduardo III de Inglaterra. Thomas abandonó sin lamentarlo sus estudios en Oxford, que no le proporcionaban ninguna satisfacción. Ely constituía una sede tremendamente rica que parecía haber captado el interés de Thomas hasta que la oposición de su hermano a Ricardo II, tanto en Inglaterra como en Francia, le arrastró. En medio de una crisis extremadamente grave, al borde de la guerra civil de 1386-1388, el obispo se vio al frente, al menos en términos formales, de los intentos de cinco nobles para purgar a los consejeros del rey y así lograr el control político.

El 3 de abril de 1388, fue elevado a la posición de Arzobispo de York en un momento en que Ricardo II estaba, de hecho, apartado del gobierno. Dada la riqueza de Ease, este ascenso obedecía más a razones de prestigio y control que a razones económicas.

Arundel ejerció como Lord Canciller en dos ocasiones durante el reinado de Ricardo II, en contra de los deseos del rey entre 1386 y 1389, y, nuevamente desde 1391 a 1396. Por las razones que fuera, el rey, en su plan de reconquistar el poder, trató de ganarse la confianza de Arundel, hasta el golpe de Estado de 1397, cuando el arzobispo fue engañado al conceder un salvoconducto real a su hermano para que pudiera salir de la clandestinidad, pero que acabó con la vida de éste.

A lo largo de su vida, Arundel demostró ser más confiado de lo que le convenía. Pese a sus inquietudes políticas, que le mantuvieron alejado de York durante largas temporadas, acreditó ser una persona piadosa en la provincia del norte. Además, como demostraría más tarde en Caterbury, se reveló como un administrado de talento.

El 25 de septiembre de 1396, fue nombrado Arzobispo de Canterbury y primado de Inglaterra. Este nombramiento real parecía augurarle un buen futuro. Sin embargo, al cabo de un año, fue exiliado por el rey durante las represalías del rey contra los conspiradores de diez años atrás, siendo reemplazado por Roger Walden.

Se exilió en Florencia, donde, en 1398, a petición de Ricardo II, el Papa Bonifacio IX le ordenó obispo de Saint Andrews, un cruel destino, ya que Escocia había reconocido durante el Gran Cisma al Papa de Aviñón y contaba ya con un obispo enviado por él, por lo que Thomas Arundel no sería aceptado. De todas formas, poco después, se unió a su compañero de exilio Henry Bolingbroke. Aunque no eran almas gemelas, invadieron Inglaterra juntos y forzaron a Ricardo II a abdicar en Bolingbroke, que pasó a ser Enrique IV. Arundel jugó un papel crucial en la usurpación  y era, posiblemente, el más interesado en eliminar por completo al rey: si mintió o no a Ricardo II para distraerle de Conway es una cuestión abierta a discusión. El nuevo régimen sirvió para corregir muchas de las decisiones de Ricardo II, incluyendo la instauración de Walden. Arundel volvió a ocupar su puesto de Primado, en tanto que Walden, con el apoyo de Arundel, fue enviado a la importante sede de Londres.

Al enfermar el rey en 1405, Arundel se puso de nuevo al frente del gobierno. Incluso llevó al enfermo rey al Palacio de Lambeth para su cuidado. En 1405-06 tuvo que enfrentarse a la crisis que el papado había provocado ante la decisión del rey de ejecutar a Richard Scrope, Arzobispo de York, que había participado en la conspiración de Henry Percy. Bajo Enrique IV, Arundel sirvió en dos ocasiones como Lord Canciller; en 1399 y de 1407 a 1410. Cuando Enrique V sucedió a su padre Enrique IV, la influencia de Arundel empezó a declinar.

Falleció el 19 de febrero de 1414. Fue enterrado en la Catedral de Canterbury. Sus restos fueron descubiertos bajo la nave durante excavaciones arqueológicas en la década de 1990.

Oposición a los Lolardos

Arundel se opuso vehementemente a los Lolardos, seguidores de John Wycliffe quien, en su tratado De Eucharistia, de 1379, había negado el dogma de la Transubstanciación.

Enrique IV emitió en 1401 el decreto De heretico comburendo, que establecía en el preámbulo su oposición a cierta secta que pensaba mal de los sacramentos y usurpaba el oficio de predicación.(1913 Catholic Encyclopedia) Por este decreto se permitió a los obispos arrestar, encarcelar e interrogar a los sospechosos, y a entregar a las autoridades seglares a los reincidentes o a los que se hubieran negado a abjurar. Los condenados serían quemados "en un lugar alto" ante el pueblo. Este acto fue posiblemente impulsado por el autoritario Arundel.

La aprobación del decreto fue seguida casi de inmediato por la muerte en la hoguera de William Sawtrey, sacerdote londinense. Había abjurado anteriormente, pero luego reincidió, y se negaba, tanto a reconocer la autoridad de la iglesia, como a revelar su creencia en la transubstanciación.

En 1407, Arundel presidió un sínodo en Oxford, en el que se aprobaron varias regulaciones de la predicación, la traducción y uso de las escrituras y la educación teológica en las escuelas y universidades. En 1410, un comité de censores de Oxford condenaron 267 proposiciones contenidas en los escritos de Wycliffe.

Estas medidas parecen haber sido bastante eficaces, al menos lo suficiente como para que el lolardismo desapareciese entre el clero y se convirtiera cada vez más en un movimiento laico, con frecuencia con conexiones con el descontento político.

La pena de muerte apenas se aplicó. Hasta 1410, ningún Lolardo más fue ejecutado. La revuelta de John Oldcaste de 1414 provocó el ahorcamiento y la quema de unos setenta. A partir de ahí, las ejecuciones fueron escasas hasta llegar al periodo Tudor. Arundel sufrió un ataque que le dejó sin habla poco tiempo después. Enrique V, cuyas relaciones con Arundel no eran buenas, instaló en su lugar a Henry Chichele.

Referencias

Fuentes
 ; ME Aston, Thomas Arundel; R.G. Davies, 'Thomas Arundel as archbishop of Canterbury', Journal of Ecclesiastical History 1972; J. Hughes, Pastors and Visionaries.

Enlaces externos

  Latin transcription; Arundel prohible traducir la biblia a lenguas vernáculas.

Nobles de Inglaterra del siglo XIV
Arzobispos católicos de Canterbury
Obispos de Ely
Obispos de Inglaterra del siglo XIV
Obispos de Inglaterra del siglo XV
Sepultados en la Catedral de Canterbury
Arzobispos del siglo XIV
Arzobispos del siglo XV
Obispos católicos del siglo XV
Obispos católicos del siglo XIV


text:
Piazza Venezia è una piazza di Trieste situata nel quartiere di borgo Giuseppino.

Descrizione
La piazza è prospiciente il mar Adriatico all'altezza di Riva Nazario Sauro con il corrispondente Molo Venezia.
Precedentemente nota come piazza Ganza, venne realizzata in seguito all'interramento delle vie prospicienti il mare. Il suolo rimase in terra battuta fino alla realizzazione della pavimentazione avvenuta nel 1865.
Piazza Venezia era precedentemente chiamata Giuseppina, così come il borgo Giuseppino, in onore di Giuseppe II.
Dalla piazza inizia via Torino, considerata il centro della movida triestina.

Sino al 13 settembre 2009 la piazza ospitava sul lato sud (attuale parcheggio taxi) il capolinea della linea 10 per Valmaura, spostato il giorno successivo in Piazza Tommaseo con un conseguente accorciamento del percorso.

Palazzo Revoltella
Il palazzo Revoltella, sito al civico 5, era un tempo dimora del barone e imprenditore Pasquale Revoltella. Oggi il palazzo ospita il museo Revoltella, ed è noto per i suoi ricchi arredi e la collezione di dipinti e sculture che Revoltella lasciò in eredità alla città di Trieste. L'edificio venne progettato da Friedrich Hitzig e costruito nel 1858. La collezione lasciata in eredità da Revoltella venne ampliata nel corso degli anni, e oggi sono esposte circa 350 opere d'arte.

Farmacia Mizzan
La storica farmacia, precedentemente ubicata in via Lazzaretto Vecchio, si trova all'interno di un palazzo costruito nella prima metà dell'Ottocento dall'architetto neoclassico Valentino Valle. Venne inaugurata il 1º gennaio 1903, quando la piazza si chiamava ancora piazza Giuseppina.. La farmacia viene acquistata nel 1900 dalla famiglia Mizzan e rimase di loro proprietà per oltre settant'anni. Oggi denominata Al Sant'Andrea, la farmacia viene ancora chiamata Mizzan dai cittadini triestini più anziani. Nel giorno della sua apertura, l'ampiezza e la modernità della farmacia vengono enfatizzate. Oggi sono ancora conservate le decorazioni e gli arredi originali, tra cui boiserie intagliate e vetrate colorate lavorate a fuoco con immagini mitologiche.

Il palazzo che ospita la farmacia è considerato una delle migliori opere di Valle, che firma il progetto l'8 marzo 1834. Ha quattro piani. Il piano terra ha un esterno in bugnato liscio, nel quale sono presenti cinque archi a tutto sesto. La superficie murale è arricchita da quattro lesene doriche di ordine gigante. Le finestre del secondo piano presentano una cimasa lineare, sostenuta da volute in pietra bianca. La facciata si piega ad angolo ottuso, e sul lato più corto, su via Torino, v'è la porta d'ingresso al palazzo, sovrastata da un balcone a balaustra che viene aggiunto successivamente, nel 1861.

Monumento di Massimiliano
Nel centro della piazza c'è il monumento di Massimiliano I del Messico che fece costruire il castello di Miramare, uno dei simboli della città. La statua è uno dei monumenti più noti di Massimiliano e della città di Trieste. Il monumento è opera dello scultore tedesco Johannes Schilling. Fu inaugurato il 3 aprile 1875, alla presenza dell'imperatore Francesco Giuseppe I d'Austria. Il monumento è in bronzo, e misura circa 9 metri in altezza.  Massimiliano è vestito da ammiraglio, e sta su un piedistallo decorato con un altorilievo che presenta gli stemmi austriaci e triestini. Attorno alla base ottagonale si trovano le personificazioni dei quattro punti cardinali, alternati a medaglioni con i simboli delle arti, della scienza, della poesia e dell'industria. L'Oriente è rappresentato da una donna con in mano un germoglio, con una falce di luna e una stella; l'Occidente è rappresentato da una donna a torso nudo con la stella della sera e un tridente, il Sud è un egiziano con un ramo di palma, e il Nord un uomo barbuto con un arpione e una gomena.

Quando Trieste entra a far parte dell'Italia nel 1918, il monumento venne rimosso dalle autorità. Nel 1961 venne collocato nel parco del Castello di Miramare, e solo nel 2009 ritornò in piazza Venezia.

Palazzo Scuglievich
Sul lato ovest della piazza si trova il palazzo Scuglievich, costruito nel 1832 su progetto dell'architetto Domenico Corti, al quale si deve lo stile attuale del quartiere. Il palazzo viene profondamente ristrutturato nel 1863, e nel 1876 viene acquisito da Scuglievich, un mercante originario di Mostar Cristoforo Scuglievich, parte della comunità serba - ortodossa di Trieste. Il palazzo ha ospitato il vincitore del premio Nobel Ivo Andrić durante la sua permanenza a Trieste tra il 1922 e il 1923, e oggi sulla facciata a piano terra del palazzo c'è una targa commemorativa dell'evento.

Galleria d'immagini

Note

Altri progetti

Venezia

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Foreign Devil is a 1999 young adult horror novel by Christine Harris. It follows the story of Tyler Norton who is abducted by pirates from the past and faces a bid for freedom.

Background
Foreign Devil was first published in Australia in 1999 by Random House in trade paperback format. It won the 1999 Aurealis Award for best horror novel and a travel grant from the Department for the Arts and Cultural Development.

References

External links

1999 Australian novels
Australian horror novels
Novels about pirates
Aurealis Award-winning works


text:
Kuźnica Bogucka – nazwa osady przemysłowej wydzielonej z Bogucic, która stała się
zalążkiem obecnych Katowic.

Kuźnica Bogucka jest także nazwą, pod którą występował zakład produkcyjny – kuźnica bogucka, który powstał ok. 1360 r. Kuźnica bogucka – zakład znajdował się na terenie osady przemysłowej Kuźnica Bogucka.

Osada przemysłowa Kuźnica Bogucka wydzieliła się w XV w. ze wsi Bogucice. W XV w. były to dobra ziemskie umiejscowione pomiędzy Roździanką (pierwotna nazwa potoku Rawa) i jej prawym dopływem – Osiekiem a rzeką Kłodnicą. Właścicielami tej ziemi na przestrzeni wieków byli m.in. książęta opolsko-raciborsko-rybniccy (1178-1336) i opawscy (1336-1424).

Pierwszą wzmiankę o terenie, na którym stała bogucka kuźnica żelaza (wieś "Boguczyce z wsią Rozdzen i z miastem Myslowicze"), przytacza dokument darowizny sporządzony w Pszczynie 15 grudnia 1360 roku i podpisany przez Mikołaja II Opawskiego. Wzmianka o kuźnicy boguckiej pojawia się także w 1397 roku w tekście wyroku kurii biskupiej w Krakowie o nadawstwo (kolaturę) kościoła parafialnego w Mysłowicach.

W 1480 roku właścicielem ziemi pszczyńskiej wraz z okręgiem mysłowickim, w którym znajdowała się Kuźnica Bogucka, został Kazimierz II cieszyński. Kazimierz II tereny te odkupił od Wiktoryna z Podiebradów i z kolei odsprzedał je w 1517 r. kupcowi węgierskiemu z Krakowa Aleksemu Turzo.

Nieco wcześniej, bo w 1486 roku, Kazimierz II zatwierdził umowę, w myśl której właścicielem terenu koło Bogucic (z młynem i stawem), wioski Brwinów i 2 łanów w Bogucicach został kuźnik Jurga Kleparski. Jak mówi dokument, ma on "kuźniczy stawiti" (postawić kuźnicę), a dokładniej: "ten staw u Boguticz y młyn k swey potrzebie oprawili ma". Uzyskuje również prawo do korzystania z lasów i "wszystkich innych rzeczy", których "już inni kuźnicy ku potrzebie kuźniczej używali od starodawna". Jurga Kleparski przywrócił kuźnicy na wiele lat dawną świetność.

W roku 1536 dobra Kuźnicy Boguckiej zostały wydzielone z ziemi pszczyńskiej, a ich właścicielem został sekretarz królowej Bony, Stanisław Salamon z Krakowa.

Około 1580 r. na terenach należących do dóbr Kuźnicy Boguckiej, kuźnik Andrzej Bogucki założył wieś zagrodniczą Katowicze, zwaną później Katowicami. W roku 1598 dzierżawcą Kuźnicy wraz ze wsiami Katowice i Brwinów (Brynów) został Adam Behmer. Na początku XVII w. w Kuźnicy Boguckiej znajdowały się m.in. zabudowania kuźnicy, folwark z ziemią orną i odłogami, dwa łany bogucickie, zagrody, karczma, młyny i stawy rybne.

Kuźnik z pobliskiego Roździenia, Walenty Roździeński, spokrewniony z właścicielami kuźnicy boguckiej, wydał w 1612 r. w Krakowie unikatowy w literaturze polskiej poemat Officina ferraria, abo huta y warstat z kuźniami szlachetnego dzieła żelaznego. Wymienia w nim najdawniejsze kuźnice na Górnym Śląsku, a wśród nich – kuźnicę bogucką, której poświęca trzy strofy.

W XVIII w. działała kuźnica (zwana "hamernią"), gdzie funkcjonowała dymarka służąca do wytopu stali oraz młot napędzany kołem wodnym. Zakład produkował wyroby metalowe.

Na przestrzeni XVII–XIX w. właściciele Kuźnicy Boguckiej zmieniali się często: w roku 1609 była nią Katarzyna Salamonowa, następnie Jadwiga Gosławska, później Karol Bernard Sobek i Jan Krzysztof Mieroszewski, sekretarz królów polskich, który w 1698 r. odkupił ją od poprzedniego właściciela i w tym samym roku odsprzedał za 13 750 talarów Georgowi Holly z Ponięcic koło Raciborza.

Na przełomie XVII i XVIII wieku w dobrach Kuźnicy powstały dwa folwarki – folwark bogucki (hutniczy) w rejonie dzisiejszych ulic Piastowskiej, Uniwersyteckiej i alei Wojciecha Korfantego oraz folwark brwinowski (brynowski) – przy obecnej ulicy Tadeusza Kościuszki (między osiedlem Alfonsa Zgrzebnioka a tzw. Ptasim Osiedlem).

W roku 1702 dobra Kuźnicy Boguckiej przeszły na własność Baltazara Erdmana Promnitza, który kupił je za 15 tysięcy złotych reńskich. Od Promnitzów kupił Kuźnicę, Katowice i Brwinów Jan Krzysztof Mieroszewski, starosta i sędzia ziemski księstwa siewierskiego, pierwszy ordynat mysłowicki. Po śmierci Mieroszewskiego w 1755 r. właścicielką Kuźnicy Boguckiej została jego jedyna córka Józefa, po mężu Schwellengrebel, która w 1764 roku sprzedała ją, ale już jako dobra rycerskie – Katowice (nazwa: Ritter-Gut Cattowitz) swojemu synowi Janowi Nepomucenowi. W sporządzonym 20 lat później opisie geograficzno-statystycznym Śląska zaznaczono podobnie: "Bogucka Kuźnica nazywana też Katowicami, należy do szlacheckiej rodziny Näfe". Gottlieb Friedrich von Näfe był właścicielem dóbr katowickich od 1776 r., kolejnymi zaś właścicielami byli: od 1790 Josef von Mikusch, od 1796 Bernard von Mleczko, od 1799 Johann Friedrich Koulhaas, pionier nowoczesnego hutnictwa z Kalet, od 1809 Johann Friedrich Wedding budowniczy hut śląskich, od 1832 Karl Friedrich Lehmann, radca górniczy, od 1838 Franz von Winckler, właściciel kilkudziesięciu kopalń, 12 hut i posiadłości ziemskich, od 1851 Maria Winckler, żona Franza, od 1853 Waleska von Tiele-Winckler, córka F. von Wincklera z pierwszego małżeństwa, jedyna spadkobierczyni. Po 1865 r., czyli po nadaniu praw miejskich wsi Katowice, nie odnotowano w dokumentach, aby dobra katowickie miały jako całość jednego właściciela.

Zobacz też
 Jaźwce

Przypisy

Bibliografia
 ...Bogucice, Załęże et nova villa Katowice: rozwój w czasie i przestrzeni, oprac. Wojciech Janota, Jerzy Moskal, Katowice 1993, .
 Materiały do dziejów wielkich Katowic (1299-1799), oprac. Ludwik Musioł, Katowice 1994, .
 Lech Szaraniec, Osady i osiedla Katowic, Katowice 1996, .
 Dzieje i rozwój Wielkich Katowic jako ośrodka górnośląskiego przemysłu i stolicy autonomicznego województwa śląskiego (1866-1926), oprac. Wł. Nałęcz-Gostomski, Katowice 1926.
 Dzieje Katowic (1299-1945), oprac. Joanna Starnawska, Katowice 1990.

Historyczne dzielnice, osady i kolonie Katowic
Bogucice
Śródmieście (Katowice)


text:
Zlatý křížek (v německém originále Das goldene Kreuz) je nejznámější opera rakouského skladatele Ignaze Brülla. Libreto napsal vídeňský dramatik Salomon Hermann Mosenthal s použitím stejnojmenné (Croix d'or) francouzské hry Mélesvilla (vl. jm. Anne-Honoré-Joseph baron de Duveyrier) a Nicolase Braziera. Poprvé byla uvedena 22. prosince 1875 v Královské opeře v Berlíně.

Vznik a historie díla
Ignaz Brüll se pokusil svou první operu, Žebráky ze Samarkandu, uvést ve Stuttgartu roku 1864, ale když se mu to nepodařilo, odklonil se od operních plánů a věnoval se zejména skladbám pro klavír a písním. K opeře se vrátil až roku 1875, kdy dostal do rukou libreto "lidové opery" od známého dramatika Salomona Mosenthala, který byl mj. libretistou velmi úspěšné opery Brüllova přítele Karla Goldmarka Královna ze Sáby. Libreto bylo ve dvou aktech a v tradici německého singspielu (nebo spíše francouzské opéry comique, na kterou poukazuje i francouzský námět) se v něm hudební čísla střídají s mluvenými dialogy. Brüll je zhudebnil živým, kultivovaným tónem využívajícím komické i lyrické až sentimentální stránky příběhu. Opera byla psána pro berlínské divadlo a pruskému obecenstvu se Brüll i přizpůsobil, neboť velká pozornost věnována vojenským melodiím.

Opera měla velký úspěch a byla brzy hrána na dalších jevištích. Ještě v téže sezóně jako v Berlíně byl Zlatý křížek uveden v pražském Stavovském divadle a 9. prosince 1876 měl rovněž českojazyčnou premiéru na scéně Prozatímního divadla, což bylo rovněž první uvedené v jiném než originálním jazyce. Po Praze, ještě roku 1876, byla uvedena i ve Vídni, dále např. v Rize (1877), Londýně (1878), Rotterdamu (1878), Basileji (1879), Stockholmu (1879), Lublani (1880), Temešváru (1883), New Yorku (1886). Po 1. světové válce bylo její uvádění omezeno víceméně na německá jeviště, odkud však vymizela s nástupem nacismu vzhledem k židovskému původu skladatele.

Po vynikajícím úspěchu Zlatého křížku se Ignaz Brüll věnoval opeře pravidelněji a napsal v průběhu následujících dvaceti let osm dalších oper (a jeden balet). Přestože měly čestný úspěch, triumf Zatého křížku nezopakovaly.

Vedle samotné opery se uplatnila i její jednotlivá čísla. Zejména obě písně seržanta Bombardona — optimisticky bojovná Bombombom, trarara i melancholická Wie anders war es, als vor wenig Jahren se staly oblíbenými koncertními kusy pro barytonisty a z prvních desetiletí gramofonové éry existuje řada jejich nahrávek.

Osoby
 Gontran de l'Ancre, mladý šlechtic (lyrický tenor)
 Nicolas (Colas) Pariset, mlynář, (charakterní baryton)
 Christine, jeho sestra (lyrický soprán)
 Thérèse, hostinská, jeho sestřenice a nevěsta (mezzosoprán)
 Bombardon, seržant (bas buffo)
Vojáci, vesničané, vesničanky

Děj opery
Opera se odehrává ve Francii, ve vesnici poblíž Melunu v letech 1812 (1. akt) a 1815 (2. akt). Tatáž náves s hostincem a Nicolasovým mlýnem.

1. dějství
Thérèse je oblečena v šatech nevěsty a září radostí, Christine je oblečena skromně a je zasmušilá. Děvčata oslavují němestu (sbor Rosmarin mit bunten Bändern). Christine dosud žila s bratrem, Thérèsiným ženichem, a nyní lituje, že jejich idyla končí (romance Die Eltern starben frühe). Christine má navíc obavu, že Colas bude odveden na vojnu. A vskutku přichází rekrutující seržant Bombardon (píseňa duet Halt, Front, Gewehr bei Fuß!) v rozhovoru se šlechticem Gontranem, jehož cesta vede rovněž přes ves. Oba se usadí v hospodě, kde je obsluhuje Thérèse. Ta jim povídá o své svatbě, Gontran však na lásku nevěří, neboť se v ní zklamal (romance Was ist Leben ohne Liebe).

Když odejde, přichází Colas ve vojenské uniformě a s plačící sestrou: skutečně byl odveden. K nářkům se připojuje Thérèse, naopak Bombardon se je snaží uklidnit; Gontram zatím z okna pozoruje Christine a nepozorován se do ní bezhlavě zamiluje (duet, pak tercet, pak kvintet Courage! Kind, such dich zu fassen). Bombardon má dodává odvahy vojenskou písní (Bombombom, trarara). Christina si ví rady: tolik chlapců se o ni v posledním roce ucházelo, jistě se kvůli ní někdo přihlásí na vojnu místo Colase. Slibuje tedy ruku tomu, kdo se nechá naverbovat a za dva roky jí přinese zlatý křížek po matce, který mu hodlá dát jako zástavu. Houf mladíků se sice Christině dvoří, tato podmínka však každého odradí (sbor O seht die kummervolle Miene... Was wünschen Sie, Mamsell Christine? a ansámbl Dies goldne Kreuz, der Mutter teures Pfand). Colas se tedy chytá odejít, ale Bombardon je informuje, že to již není třeba: dobrovolník se našel a seržant mu předá onen zlatý křížek (finále Ist's möglich! O Himmel se sborem vojáků Auf zum Kampf! Auf zum Sieg!).

2. dějství
Colas a Thérèse žijí v rozšafném manželství (duet Schau, schau, mein Männchen ruht sich aus). Přesněji řečeno, Thérèse drží Colase pěkně pod pantoflem (árie Die Männer muß man sich dressier'n). Christine se zatím stará o neznámého vojáka, který se k ní dostal těžce zraněn a teprve nyní se po dlouhé době vyléčil. Zjevně se s Christine do sebe zamilovali, ale Christine dala kdysi své slovo, a i když není pravděpodobné, že se její dobrodinec vrátí, vyléčený voják — a je to ovšem ve skutečnosti Gontran — nechce využít situace a nutit ji, aby své slovo porušila (romance Nein, nein, ich will ihr Herz nicht zwingen). Na oslavu vyléčení ale všichni čtyři zasednou ke stolu (kvartet Da ist sie! Zu Tische! Das Mahl ist bereit!). Gontran se ale nyní hodlá rozloučit; v duetu si s Christine konečně vyznávají lásku (Darf ich's glauben, wenn ich scheide). Přesto Christine chce dále čekat, ale v té chvíli se jí Gontran dá poznat — a současně přizná, že její zlatý křížek již nemá. Christine bez důkazu nechce uvěřit jeho historce; Gontran se cítí uražen na cti a odchází.

Do vesnice přichází Bombardon se svými vojáky — nebo spíše s tím, co z nich po ruské kampani zbylo, jak popisuje v árii Wie anders war es, als vor wenig Jahren. Ale ještě něco: přináší Christine její zlatý křížek. Christine si jej tedy hodlá vzít, ale Bombardon jí vysvětluje, že jí ten křížek přináší jako poslední pozdrav umírajícího vojáka (1. část finále Es ist das Kreuz, das Pfand, das ich gegeben). Pak ale Bombardon slyší hlas odcházejícího Gontrana zpívajícího svou píseň Liebesglück, Liebestraum a poznává v něm onoho vojáka. Gontran je povolán zpět, Christine se mu omluví, oba si padnou do náručí a všichni se připojují k Bombardonově písni Bombombom, trarara.

Literatura

Externí odkazy
 Libreto Zlatého křížku (v němčině): 1. dějství a 2. dějství

Opery Ignaze Brülla
Opery v němčině
Opery z roku 1875
Opery poprvé uvedené v Berlíně


text:
Die tip-Discount Handels GmbH & Co. KG (eigene Schreibweise: TiP) war eine bis 1999 bestehende Discounterkette und Vertriebslinie der Metro AG mit Märkten in Deutschland und Polen. Hauptsitz des Unternehmens war in Sarstedt.

Geschichte
Die Kette, die ursprünglich eine Tochter von C+C Schaper war, wurde 1987/1988 von der Asko Deutsche Kaufhaus AG übernommen und in die Deutsche SB-Kauf eingegliedert, ehe 1996 die Übernahme durch die Metro AG erfolgte. Durch die Zerschlagung der coop AG kamen 34 Standorte zu Tip und wurden im Jahr 1991 entsprechend umgeflaggt.

1996 erfolgte der Markteintritt ins Nachbarland Polen mit der Eröffnung der ersten 16 Märkte, bis März 1997 folgten fünf weitere, sodass im 1. Quartal des gleichen Jahres bereits 21 Märkte bestanden.

Die Tip-Discountmärkte besaß im Geschäftsjahr 1997 496 Märkte im gesamten Bundesgebiet sowie Polen, wobei hier 21 Märkte eröffnet wurden. In Deutschland wurden im gleichen Zeitraum 109 Märkte neu eröffnet. Das Angebot des Discounters bestand aus der Eigenmarke Toll im Preis, kurz TiP, die auch bei den Vertriebslinien extra und real zu finden war.

Trotz anhaltender Verluste im In- und Ausland wurde an einer Expansion festgehalten. Alleine in Polen, sollten im Jahr 1998 75 Filialen und 1999 100 weitere Filialen folgen. In Deutschland sollten im Jahr 1998 77 Filialen eröffnen sowie eine eigene Logistik in Planung gehen.

Aufgrund wachsender Verluste entschied sich die Metro AG die Tochtergesellschaft dann im November 1998 an ein Konsortium von Finanzinvestoren unter Leitung der Deutschen Bank, an dem die Metro AG mit 50 % beteiligt war, zu verkaufen. Als Grund wurden u. a. die damals neuen Ladenöffnungszeiten und das damit veränderte Kundenverhalten hin zum Vollsortimenter genannt. Am 23. Dezember 1998 wurde bekannt, dass Tengelmann 165 Filialen in Berlin samt Umland sowie in einigen Städten im Ruhrgebiet mit Wirkung zum 1. März 1999 übernehmen wird. Die Standorte wurden als Plus-Filialen weiterbetrieben. Die inzwischen 57 Filialen von Tip in Polen wurden von Biedronka übernommen.

Entwicklung als Eigenmarke

Das Discountkonzept ging auf die 1987 bei der SB-Warenhauskette real-kauf, einem Vorgänger von real, des Handelsunternehmens Schaper eingeführten, gleichnamigen Preiseinstiegsmarke TiP ("Toll im Preis") zurück. Bereits im Vorfeld gab es mit der Eigenmarke Extra Tip mit ähnlichem Logo einen Vorgänger. Durch Zusammenschluss des späteren Eigentümers Asko zur Metro AG kamen die Eigenmarken-Artikel auch zu den Supermarkt-Vertriebslinien extra, Comet und Bolle. Durch die Übernahme der Supermarktvertriebslinien durch die Rewe Group verschwand die Eigenmarke und wurde durch die Rewe-Eigenmarke ja! ersetzt. Zeitgleich wurden einige Artikel bei real auf die mittelpreisige Eigenmarke real Quality umgestellt. Ein letztes Rebranding erhielt die Marke 2008 zum 30. Geburtstag, bei dem das Logo deutlich modernisiert wurde.

Durch die Übernahme der Marke durch die Zentrale Handelsgesellschaft mbH, welche Teil des Markant-Verbundes ist, änderten die Famila-Warenhäuser und Markant-Märkte von Bartels-Langness im Verlauf des ersten Halbjahres 2019 sukzessive verschiedene Artikelgruppen auf die für das Handelsunternehmen neue Marke. Die Bela hatte sich zuvor im Jahr 2017 mit verschiedenen Handelsunternehmen, unter anderem real, zur Einkaufsgemeinschaft Retail Trade Group zusammengeschlossen. Mit der Zerschlagung von real finden in den übernommenen Märkten die Eigenmarken der Konkurrenten Platz, aufgrund der abnehmenden Zahl von eigenen Filialen wird die Eigenmarke immer weiter durch die Markant-Marke Jeden Tag ersetzt. Seit dem 6. September 2021 wird auch offiziell der Wechsel von TiP zu Jeden Tag, u. a. in den Werbeprospekten von real beworben. Auch die Bela führt sukzessive die Markant-Marke ein.

Einzelnachweise

Aufgelöst 1999
Organisation (Sarstedt)
Ehemaliges Unternehmen (Landkreis Hildesheim)


text:
Sierakowice is een dorp in het Poolse woiwodschap Silezië, in het district Gliwicki. De plaats maakt deel uit van de gemeente Sośnicowice en telt 1300 inwoners.

Plaats in Silezië


text:
Charles Sanders Peirce (pronunciat /pɜːrs/ <perss>, Cambridge, Massachusetts, 10 de setembre de 1839 – Milford, Pennsilvània, 19 d'abril de 1914) va ser un filòsof, lògic i científic estatunidenc. És considerat el fundador del pragmatisme i el pare de la semiòtica moderna. Va veure la possibilitat de reduir els processos lògics a circuíts elèctrics cap el 1880, cosa que duria dècades després al desenvolupament de l'ordinador electrònic.

Biografia
Els seus pares van ser Sarah i Benjamin Peirce, professor d'astronomia i matemàtiques a Universitat Harvard. Encara que es va graduar en química a la Universitat Harvard, mai va aconseguir tenir una posició acadèmica permanent a causa de la seva difícil personalitat (potser maníac-depressiva), i de l'escàndol que va envoltar el seu segon matrimoni després de divorciar de la seva primera dona, Melusina Fay. Va desenvolupar la seva carrera professional com a científic a la United States Coast Survey (1859-1891), treballant especialment en astronomia, en geodèsia i en mesures pendulars. Des de 1879 fins a 1884 va ser professor de lògica a temps parcial a la Universitat Johns Hopkins. Després de retirar-se el 1887, es va establir amb la seva segona dona, Juliette Froissy, a Milford, on va morir de càncer després de 26 anys d'escriptura intensa i prolífica. No va tenir fills.

Obra i valoració crítica
Peirce va publicar dos llibres, Photometric Researches (1878) i Studies in Logic (1883), i un gran nombre d'articles en revistes de diferents àrees. Els seus manuscrits, una gran part d'ells sense publicar, ocupen prop de 80.000 pàgines. Entre 1931 i 1958 es va ordenar temàticament una selecció dels seus escrits i es va publicar en vuit volums amb el nom de Collected Papers of Charles Sanders Peirce. Des de 1982, s'han publicat a més, alguns volums de A Chronological Edition, que aspira a aconseguir trenta volums.

William James va reconèixer a Charles Peirce com a fundador del pragmatisme. El seu pragmatisme pot entendre's com un mètode de resoldre confusions conceptuals relacionant el significat dels conceptes s amb les conseqüències pràctiques. Sense cap dubte, aquesta teoria no té cap semblança amb la noció vulgar de pragmatisme, que connota una recerca implacable del benefici així com la conveniència política.

Peirce és també considerat com el pare de la semiòtica moderna: la ciència dels signes. Més encara, el seu treball-sovint pioner-fou rellevant per a moltes àrees del coneixement, com ara astronomia, metrologia, geodèsia, matemàtiques, lògica, filosofia, teoria i història de la ciència, semiòtica, lingüística, econometria i psicologia. Cada vegada més, ha arribat a ser objecte d'abundants elogis. Popper ho veu com "un dels filòsofs més grans de tots els temps". Per tant, no és sorprenent que el seu treball i les seves idees sobre moltes qüestions hagin estat objecte de renovat interès, no només per les seves intel·ligents anticipacions als desenvolupaments científics, sinó sobretot perquè mostra efectivament com tornar a assumir la responsabilitat filosòfica de la qual va abdicar gran part de la filosofia del .

No obstant això, Charles S. Peirce no hauria de ser considerat principalment com a filòsof o lògic, sinó com a científic, tant per la seva formació com per la seva carrera professional. Els seus informes a la Coast Survey són un testimoni notable de la seva experiència personal en el dur treball de mesurar i obtenir evidències empíriques. Una mirada a aquests informes oficials o als seus  Photometric Researches  produïts en els anys 1872-1875 proporciona una vívida impressió de treball científic sòlid. Com va escriure Max Fisch, «Peirce no era merament un filòsof o un lògic que ha estudiat qüestions científiques. Era un científic professional de tot dret, que va portar al seu treball les preocupacions del filòsof i del lògic».

Encara que Peirce va ser un filòsof sistemàtic en el sentit tradicional de la paraula, la seva obra aborda els problemes moderns de la ciència, la veritat i el coneixement a partir de la seva pròpia experiència com a lògic i científic experimental que treballava en el si d'una comunitat internacional de científics i pensadors. Encara que va realitzar importants contribucions a la lògica deductiva, Peirce estava principalment interessat en la lògica de la ciència i, més especialment, en el que va anomenar abducció (com a complement als processos de deducció i inducció), que és el procés pel qual es genera una hipòtesi, de manera que puguin explicar fets sorprenents. Peirce va considerar que l'abducció estava al cor no sols de la investigació científica sinó de totes les activitats humanes ordinàries.

Una dificultat en l'estudi de Peirce és que la interpretació del pensament de Peirce ha provocat durant anys un ampli desacord entre els estudiosos peirceans, degut en part a la presentació fragmentària i caòtica de la seva obra en els Collected Papers i en part al seu anar contra corrent. El fet és que Peirce no és un filòsof fàcil de classificar: alguns ho van considerar un pensador sistemàtic, però amb quatre sistemes successius (Murphey, 1961), altres ho van veure com un pensador contradictori (Goudge, 1950), o com un metafísic especulatiu de tipus idealista (Esposito, 1980). No obstant això, en anys més recents ha començat a guanyar acceptació general una comprensió més profunda de la naturalesa arquitectònica del seu pensament i de la seva evolució des dels seus primers escrits el 1865 fins a la seva mort el 1914. En l'última dècada tots els estudiosos peirceans han reconegut clarament la coherència bàsica i la sistematització del pensament de Peirce.

Concepció de la ciència
Les afirmacions de Peirce sobre la naturalesa de l'activitat científica tenen una sorprenent continuïtat amb les discussions contemporànies en epistemologia, metodologia i filosofia de la ciència, sobretot per l'èmfasi que va posar al caràcter social i comunitari de la ciència. Sens dubte, algunes de les manifestacions de la seva absoluta confiança en el progrés científic resulten avui dia anacròniques. Peirce era un home del  i, en consonància amb l'esperit de la seva època, tenia una fe gairebé religiosa en la capacitat de la ciència per descobrir la veritat. En aquest sentit, Peirce era un ferm defensor d'una aproximació científica a la filosofia. És més, en certa manera Peirce volia transformar la filosofia en una ciència estricta, fer de la filosofia una "filosofia científica", no només en els àmbits de la lògica i l'epistemologia, sinó de manera més urgent i necessària en metafísica i cosmologia.

Avui en dia aquesta pretensió pot semblar antiquada, i fins i tot ridícula, pròpia dels filòsofs del passat o del positivisme més cru i intransigent. Aquesta actitud científica ha motivat que Peirce, a diferència d'altres pragmatistes com William James o Friedrich von Schiller, fos vist amb simpatia i fins i tot admiració per part de molts pensadors de la tradició de la filosofia analítica. No obstant això, encara que en alguna ocasió digués al pragmatisme com una filosofia proto-positivista ( EP  2:339, 1905), seria més que inexacte dir que Peirce va ser un filòsof positivista en sentit estricte. En primer lloc, una de les lliçons que més vivament aprendre del devot esperit unitari de Harvard -del que el seu pare, Benjamin Peirce, va ser incansable promotor-era la idea reconciliar ciència i religió. Aquest és, efectivament, un impuls central a tota l'obra de Peirce que sovint ha passat desapercebut pels autors que sostenen una lectura naturalista de la màxima pragmàtica i del mètode científic. De fet, per Peirce la investigació científica és l'activitat religiosa per excel·lència, ja que el seu objecte és, senzillament, la recerca apassionada i desinteressada de la veritat.

Peirce va adoptar un concepte molt ampli de ciència que no quedava restringit a les ciències enteses com a ciències de laboratori. Per a ell la ciència no consisteix ni únicament ni principalment en una col·lecció de fets o mètodes, ni tan sols en un conjunt sistemàtic de coneixements, es tracta d'una activitat social. És a dir, la ciència és una investigació autocontrolada, responsable i autocorrectiva duta a terme per homes i dones reals sota un mateix principi de cooperació amb vista a un fi molt particular: la consecució de la veritat ( EP  2:459, 1911). En altres paraules, la ciència és un "procés viu" encarnat en un grup d'investigadors i animat per un intens desig d'esbrinar com són les coses realment, per "un gran desig d'aprendre la veritat". De fet, dirà Peirce, "el desig d'aprendre" és el més important requisit de la ciència i la primera regla de la raó. Aquest requisit ve de la mà d'un altre precepte que, segons Peirce, hauria d'escriure en totes les parets de la ciutat de la filosofia: "no bloquejar el camí de la investigació". D'acord amb la seva experiència com a científic entrenat a les sales de laboratori, Peirce volia fer de la filosofia una ciència allunyada tant del diletantisme literari com de la filosofia acadèmica tradicional, a la qual considerava animada per un esperit dogmàtic i racionalista.

Però això no suposava reduir, com feia el positivisme, tots els modes de coneixement al coneixement científic, sinó que indicava simplement la necessitat d'abordar els problemes filosòfics amb una actitud experimental. És a dir, amb un tarannà comunicatiu i obert a la revisió contínua, a la necessària correcció que impliquen tant la discussió pública amb els col·legues com el contrast amb l'experiència en el procés d'investigació científica. Aquesta actitud, que Peirce va denominar falibilitat, era una conseqüència necessària del seu rebuig radical del fundacionalisme característic de la filosofia moderna, que considerava encarnada de manera prototípica en la figura de Descartes. En concret, Peirce va criticar molt durament el replegament de la filosofia moderna cap a l'interior de la consciència, el recurs a la introspecció com a garantia del coneixement i la idea d'intuïció, entesa com aquella cognició no determinada per cognicions prèvies. En el seu rebuig de l'esperit escolàstic, el cartesianisme havia fet del cogito la font última de la certesa, així com la baula fundant de tot l'edifici del coneixement, entès com una cadena de raonaments que es dedueixen d'aquest fonament o principi necessari. Com a conseqüència, l'individu i la seva consciència constituïen, en última instància, l'única garantia de la ciència i el coneixement racional. Per Peirce això era una "filosofia de butaca", merament especulativa i allunyada de la manera que realment treballen els científics. Per Peirce la ciència era, en gran manera, el treball cooperatiu i comunitari d'homes i dones treballant en intercomunicació, corregint els uns als altres en un procés continu de revisió d'hipòtesis, que conduiria a una opinió final encarnada en una comunitat ideal d'investigadors.

De la mateixa manera, el dubte metòdic era per Peirce una manera insincera d'apropar-se als problemes del coneixement, ja que no tenia en compte que els éssers humans estem sempre emmarcats en un procés actiu i dinàmic de correcció i adquisició de noves creences. En aquest procés, el dubte és una irritació, una insatisfacció real produïda per la resistència que la realitat imposa sobre determinades creences prèvies a causa d'una situació nova que desafia el conjunt d'hàbits acumulat per l'experiència. El dubte és, per tant, un catalitzador per a la posada en marxa de noves creences que permetin controlar aquesta situació inestable i, per tant, proporcionen a l'agent de disposicions ferms per actuar. Com diu Peirce, no es pot dubtar a plaer. El dubte cartesià és un dubte artificial, una "dubte de paper". En definitiva, no podem pretendre dubtar en la filosofia d'allò del que no dubtem en els nostres cors.

El signe

Concepció triàdica del signe
Enfront de la concepció dualista que té l'origen modern en el lingüista Ferdinand de Saussure, per Peirce les paraules, els signes, no són només el que està en el nostre discurs en lloc de les coses, sinó que, sobretot, signe és «el que al conèixer-ens fa conèixer una mica més. Això suposa un contrast amb els filòsofs de l'edat moderna, ja que tant racionalistes com empiristes van sostenir que tenim un coneixement directe i infal·lible dels nostres propis pensaments, i en aquest coneixement van fundar tant la ciència com l'autonomia moral de l'individu.

Des dels seus primers escrits Peirce va rebutjar rotundament tant el dualisme cartesià com la tesi de Locke que tot pensament era percepció interna d'idees. L'ariet de tota la seva reflexió és la comprensió de l'estructura triàdica bàsica que conforma la relació lògica del nostre coneixement com un procés de significació. La funció representativa del signe no rau en la seva connexió material amb l'objecte ni en que sigui una imatge de l'objecte, sinó que sigui considerat com a tal signe per un pensament. En essència, l'argument és que tota síntesi proposicional implica una relació significativa, una semiosi (l'acció del signe), en què s'articulen tres elements:

 El signe o representació (que és el nom tècnic que utilitza Peirce), és «una cosa que està per a algú en lloc d'alguna cosa sota algun aspecte o capacitat. S'adreça a algú, és a dir, crea en la ment d'aquesta persona un signe equivalent o potser un signe més desenvolupat. Aquest signe creat és al que dic interpretant del primer signe. Aquest signe està en lloc d'alguna cosa, el seu objecte. Està en lloc d'alguna cosa no en tots els seus aspectes, sinó només en relació amb alguna idea a la que de vegades he anomenat la base (ground) del representació.

 L'objecte és la cosa per la qual hi ha el signe, allò que representa.
 L'interpretant és el signe equivalent o més desenvolupat que el signe original, causat per aquest signe original en la ment de qui l'interpreta. Es tracta de l'element distintiu i original en l'explicació de la significació per part de Peirce i té un paper central en tota interpretació no reduccionista de l'activitat comunicativa humana. Aquest tercer element converteix a la relació de significació en una relació triàdica-front a tot dualisme cartesià o estructuralista post-saussureà-, ja que el signe mitjana entre l'objecte i el interpretant, l'interpretant relaciona el signe i l'objecte, i l'objecte funda la relació entre el signe i l'interpretant.

Tot signe és una representació. Representar és l'operació més pròpia del signe, és estar en lloc de l'objecte «com l'ambaixador pren el lloc del seu país, el representa en un país estranger». Representar és «estar en una relació tal amb un altre que per a un cert propòsit és tractat per una ment com si fos aquest altre. Així, un portaveu, un diputat, un agent, un vicari, un diagrama, un símptoma, una descripció, un concepte, un testimoni, tots ells representen, en les seves diferents maneres, una mica més a les ments que els consideren "(CP 2.273, 1901). Pensar és el principal manera de representar, i interpretar un signe és desxifrar el seu significat. La representació no és la mera imatge de la cosa, la reproducció sensorial de l'objecte, sinó que pren el lloc de la cosa en el nostre pensament. El signe no és només una cosa que està en lloc de la cosa (que la substitueix, amb la qual està en relació d'«equivalència»), sinó que és una cosa mitjançant el coneixement coneixem una mica més. Al conèixer el signe inferim el que significa. El representamen amplia així la nostra comprensió, de manera que el procés de significació o semiosi arriba a convertir-se en el temps en un procés il·limitat d'inferències. Per això els signes no es defineixen només perquè substitueixin les coses, sinó perquè funcionen realment com a instruments que posen l'univers a l'abast dels intèrprets, ja que fan possible que pensem també el que no veiem ni toquem o ni tan sols ens imaginem.

Les persones o intèrprets són portadors d'interpretants, d'interpretacions. El signe crea alguna cosa en la ment de l'intèrpret, i aquesta cosa creat pel signe, ha estat creat també d'una manera indirecta i relativa per l'objecte del signe. En aquest sentit, es pot dir que l'aportació capital de Peirce consisteix a posar de manifest que, si s'accepta que els processos de significació són processos d'inferència, ha d'acceptar també que la major part de les vegades, aquesta inferència és de naturalesa hipotètica («abductiva» en terminologia de Peirce), és a dir, que implica sempre una interpretació i té un cert caràcter de conjectura. La nostra interpretació és sempre fal·lible, és a dir, pot ser sempre millorada, corregida, enriquida o rectificada.

Tipus de signes
Per Peirce existien 3 classes de signes. En primer lloc les semblances o icones, que serveixen per transmetre idees de les coses que representen imitadors. En segon lloc les indicacions o índexs, que mostren alguna cosa sobre les coses per estar físicament connectades amb elles i els signes generals o símbols, que han estat associats amb el seu significat per l'ús.

Peirce va plantejar que hi havia una progressió regular entre els tipus de signe i va dir que la semblança no té una connexió dinàmica amb l'objecte que representa, sinó que les seves qualitats s'assemblen a les de l'objecte i provoquen sensacions anàlogues, mentre que l'índex està connectat amb l'objecte de manera que constitueixen el que Peirce anomena un parell orgànic i el símbol està connectat amb l'objecte en virtut de la idea de la ment que utilitza aquests símbols.

Per Peirce, els símbols no indiquen coses en particular sinó que denoten una classe de coses i creixen, ja que arriben a existir mitjançant el desenvolupament d'altres símbols, que tenen part de semblança i de símbol.

Referències

Bibliografia

 Barrena, Sara,  La raó creativa: creixement i finalitat de l'ésser humà segons C. S. Peirce , Rialp, Madrid, 2007.
 Brent, James.  Charles Sanders Peirce. A Life , edició revisada i ampliada. Bloomington, IN: Indiana University Press, 1998.
 Debrock, Guy. "Peirce, a Philosopher for the 21st Century. Introduction",  Transactions of the Ch S. Peirce Society 28  (1992), pp. 1-18. Un article introductori que explica bé per què la filosofia de Peirce és rellevant per al nostre temps.
 Hookway, Christopher.  Peirce . London: Routledge & Kegan Paul, 1985. Una explicació general molt bona de l'obra de Peirce com a precursor de la filosofia analítica contemporània.
 Nubiola, Jaime i Fernando Zalamea. "Peirce i el món hispànic. El que CS Peirce va dir sobre Espanya i el que el món hispànic ha dit sobre Peirce". Pamplona: Ediciones Universidad de Navarra, 2006.
 Parker, Kelly A.  The Continuity of Peirce's Thought . Nashville, TN: Vanderbilt University Press, 1998.

 Peirce, Charles S.  The Essential Peirce , 2 vols., N. Houser et al (eds.) Bloomington, IN: Indiana University Press, 1992-1998. Una excel·lent edició dels treballs filosòfics de Peirce més rellevants. Les introduccions als dos volums, escrites per Nathan Houser, són la millor presentació breu de Peirce. Citat en el text com  EP , seguit del número de volum i pàgina.
 Percy, Walker.  Signposts in a Strange Land , P. Samway (ed.). New York: Farrar, Straus & Giroux, 1991, pp. 271-291. Una introducció per a no filòsofs.

Vegeu també
 Faneron

Enllaços externs

 Arisbe: the Peirce Gateway website . Conté els fitxers de la Peirce-List, una bona quantitat de textos de Peirce, diversos recursos per a l'estudi i centenars d'articles sobre Peirce.
 CSP - Centro de Sistemática Peirceana . (El bloc associat només sobreviu a archive.org.: Acervo peirceans, Departaments de Filosofia i de Matemàtiques - Universitat Nacional de Colòmbia)
 Commens Centre virtual per als estudis de Peirce a la Universitat de Hèlsinki. Inclou un fantàstic diccionari de termes de Peirce.
 Digital Encyclopedia of Charles S. Peirce La primera enciclopèdia on-line que reuneix el treball més recent sobre Peirce i el treball inspirat pel seu pensament en diversos àmbits. Té la seva base al Brasil.
 Pàgina del Grup d'Estudis Peirceanos (Navarra, Espanya). Conté una bibliografia quasi exhaustiva de llibres sobre Peirce, i una bona quantitat de traduccions d'obres de Peirce i sobre Peirce.
 Peirce Edition Project (Indianapolis)  Conté abundant informació sobre Peirce i sobre l'edició cronològica de la seva obra.
 Peirce's Logic Entrada escrita per Eric Hammer a la Stanford Encyclopedia of Philosophy sobre les contribucions de Peirce a la teoria lògica.
 Pensaments de Charles Sanders Peirce
  Philosophica : Enciclopèdia filosòfica  en línia  - Veu Charles Sanders Peirce, de Sara Barrena i Jaime Nubiola
 The Pragmatism Cybrary Una web amb molta informació sobre  Peirce , dels principals pragmatistes i de les societats, revistes i programes sobre ells. Resulta especialment útil una llista de tesis relacionades amb  Peirce  i el pragmatisme i una biblioteca de pragmatistes vius.
 Peirce.org  Alguns escrits de Peirce (en anglès).

Matemàtics de Massachusetts
Filòsofs de Massachusetts
Filòsofs en anglès
Estadístics estatunidencs
Semiòlegs
Alumnes de la Universitat Harvard
Alumnes de la Harvard School of Engineering and Applied Sciences
Morts a Pennsilvània
Persones de Cambridge (Massachusetts)


text:
Royal Air Force Music Services is the organization which provides military musical support to the Royal Air Force. Based at RAF Northolt (previously at RAF Uxbridge) and RAF Cranwell, it forms the central administration of one hundred and seventy musicians divided between The Band of the Royal Air Force College, The Band of the Royal Air Force Regiment, Central Band of the Royal Air Force, the Royal Air Force Salon Orchestra and Headquarters Music Services. These main military bands contain within their ranks the Royal Air Force Squadronaires, Royal Air Force Swing Wing and Royal Air Force Shades of Blue.

History

Royal Air Force Music Services has its origins in the RAF School of Music which was established by Walford Davies in 1918.

Current organization
RAF Music Services consists of the Band of the Royal Air Force College, Central Band of the Royal Air Force, Band of the Royal Air Force Regiment, Headquarters Music Services (HQMS), Royal Air Force Salon Orchestra, and the Band of the Royal Auxiliary Air Force. Besides supporting the Royal Air Force, Royal Air Force Music Services' musicians also undertake operational roles both as individuals and as a unit. The RAF Music Services' current Principal Director of Music is Wing Commander Piers Morrell.

See also
 RAF Voluntary Bands

References

External links
RAF Music Services

Royal Air Force music
Musical groups established in 1918


text:
Le Jeune Docteur Kildare (), film américain d'Harold S. Bucquet sorti en 1938 ;
 Le Jeune Docteur Kildare (), série télévisée américaine en 190 épisodes diffusée de 1961 à 1966.

Voir aussi
Docteur Kildare (série de films).


text:
An Hae-eun (; born 7 May 1963) is a South Korean rowing coxswain. She competed in the women's coxed four event at the 1984 Summer Olympics.

References

External links

1963 births
Living people
South Korean female rowers
Olympic rowers of South Korea
Rowers at the 1984 Summer Olympics
Place of birth missing (living people)
Coxswains (rowing)


text:
François Sommer, né le  à Mouzon (Ardennes) et mort le  à Paris, est un industriel et un résistant français.

Investi dans la chasse, il fonde en 1950 l'Association nationale des chasseurs de grand gibier, qui est à l'origine des premiers plans de chasse (1954) ou des arrêtés ministériels autorisant le tir d'été du brocard (1956). Il est également à l'origine de la création de la fondation François-Sommer pour la chasse et la nature, du musée de la Chasse et de la Nature et du parc de Bel-Val dans les Ardennes.

Biographie

Les premières années

Son enfance dans les Ardennes développe en lui le goût de la nature et des grands espaces. Il est l'ainé des enfants Sommer, et partage avec ses frères Pierre et Raymond, une passion pour le sport et l'aventure.

Auprès de son père, Roger Sommer qui fut l'un des pionniers de l'aviation, il goûte très jeune à l'aventure. En 1910, à l'âge de six ans, François Sommer effectue son baptême de l'air avec son père.

L'aventure aérienne et la découverte de l'Afrique
En 1924, il convainc son père de louer l'ancien territoire de chasse de Bel-val, qui fait près de 1000 hectares dans le massif forestier des Dieulets et ne compte plus alors que deux ou trois couples de chevreuil.

En 1934, il traverse l'Afrique du Nord au Sud à bord d'un petit avion Fairchild 24 de tourisme.
Il épouse Paule Darrigrand, le .

L'engagement dans la guerre et la résistance militaire

Navigateur dans la  de bombardement
Devenu un aviateur expérimenté, il se distingue brillamment pendant la Seconde Guerre mondiale.
Il est mobilisé au Bourget en septembre 1939 et est affecté à la  de bombardement, avec le grade de sergent-chef, le .

Le  à l'aube, les lignes de défense autour de Sedan sont attaquées par mille cinq cents avions des  et  Fliegerkorps de la Luftwaffe. Les chasseurs et bombardiers viennent en appui de l'infanterie composée de dix mille hommes, trois cents chars et trois mille véhicules. La  est versée dans le groupement de bombardement N°9 (GB 9) et se retrouve en première ligne, basée à Montdidier et à Roye en Picardie. François Sommer se retrouve aux commandes d'un vieux bombardier Amiot 143, de 1934, avec un équipage de quatre hommes. Le lieutenant Gaston Palewski, directeur de cabinet de Paul Reynaud qui a demandé à rejoindre une unité combattante, se retrouve ainsi à ses côtés.

Il effectue de nombreuses missions et est honoré de deux citations à l'ordre de la division. Le II/34 effectue sa dernière mission de guerre le  sur Château-Thierry. Deux jours plus tard, l'ordre d'évacuation vers le Maroc est donné afin d'éviter que les avions ne tombent au main des allemands. Replié à Meknès, la GB 9 se voit attribuer une citation à l'ordre de l'armée par le général Joseph Vuillemin, commandant en chef des forces aériennes. Après l'armistice du , François Sommer est démobilisé le . Il regagne la France et retrouve son épouse dans les Ardennes.

La résistance intérieure avec Ceux de la Libération
De retour en France occupée, il rejoint, en novembre 1940, le réseau de la résistance "Ceux de la Libération" (CDLL), l'un des huit grands mouvements de la Résistance intérieure que viennent de créer Maurice Ripoche et Jacques Ballet. Il devient l'un des responsables de ce mouvement, avec Maurice Ripoche, Jacques Ballet et Gilbert Médéric-Védy. Leur action permet d'obtenir des plans allemands et des informations sur les déplacements de troupes ennemies. En fin d'année 1942, François Sommer est recherché par la Gestapo, il décide de rejoindre les Forces aériennes françaises libres en passant en Angleterre, en compagnie de Jacques Ballet, en convoyant avec eux un sergent mitrailleur américain. La traversée des Pyrénées est très difficile avec le renforcement des patrouilles allemandes et une météo difficile. Les trois hommes franchissent le Val d'Aran, sous la neige à l'aube du . Deux jours plus tard, ils sont arrêtés en Catalogne par la garde civile, et se font passer pour des citoyens canadiens pour obtenir leur libération. Après un mois d'incarcération difficile à Lérida, ils sont libérés et dirigés sur Madrid. L'ambassade britannique leur fournit un sauf-conduit pour Londres, qu'ils rejoignent par un convoi partant de Gibraltar.

Navigateur dans le groupe de bombardement Lorraine

Dès son arrivée à Londres, en mars, François Sommer se présente au bureau de recrutement de la Royal Air Force, et se rajeunit de huit ans pour être admis à voler. Il est affecté aux forces aériennes françaises libres et intégré au groupe de bombardement Lorraine qui est officiellement reconstitué comme une unité française rattachée à la Royal Air Force et immatriculé Squadron n° 342, le . Son entrainement commence aussitôt sur le terrain de West Raynham (Norfolk), où il est affecté à un bombardier bimoteur d'assaut, le Douglas A-20 Havoc avec l'appellation , donnée par la Royal Air Force, qui correspond à une commande initiale de la France.

François Sommer devient navigateur au sein de l'équipage du "C" pour Charlie, Ville de Cherbourg. Il effectue avec ses compagnons d'arme quatre-vingt-trois missions de bombardement de jour et de nuit, sans aucune perte pour l'équipage, et devient l'avion le plus titré de l'escadre. Charlie bombarde le dépôt de locomotives de la gare de Tourcoing, sans toucher la ville, ou encore lance le raid de bombes fumigènes sur les plages du débarquement en Normandie à l'aube du . Après la participation aux combats en Normandie, les missions vont se déployer aux Pays-Bas puis en Allemagne, et l'escadre quitte sa base d'Hartford Bridge, pour Vitry-en-Artois, dans le Pas-de-Calais, le .

Cet engagement vaut à tout l'équipage d'être nommé compagnon de la Libération. Le  reçoit la croix de la Libération et survole les Champs-Élysées en formation de croix de Lorraine, le .

Chef de cabinet dans l'état-major de l'armée de l'air
En octobre 1944, il est nommé lieutenant et chef de cabinet du général de division aérienne Martial Valin, chef d'état-major de l'armée de l'air (et ancien  commandant des Forces aériennes françaises libres). Ce travail, qui consiste surtout à gérer les départs des personnels excédentaires avec la fin de la guerre, ne lui apporte peu de satisfactions, hormis l'estime et l'amitié d'hommes politiques qui fonderont la V République.

Le chef d'entreprise

François Sommer est démobilisé le  avec le grade de capitaine après cinq années et deux mois d'active. Il retourne dans les Ardennes, pour retrouver les ateliers de la petite entreprise familiale de feutre créée en 1807, et gérée tant bien que mal pendant l'occupation par son père Roger. Les ateliers Sommer sortent relativement intacts de la guerre. L'usine, épargnée en 1940, a été bombardée entre le  et le . Ces bombardements ont détruit 45 % des installations. Ils comptent 250 ouvriers qui travaillent, dans des conditions pénibles et avec des procédés traditionnels, le feutre et le simili-cuir, à base de déchets de cuir et de latex. L'entreprise produit des semelles de pantoufles, et de la thibaude, doublure de tapis ou de moquette qui confère une épaisseur et un moelleux.

En 1947, Roger Sommer, soixante-dix ans, associe ses fils François et Pierre au capital et à la direction des usines Sommer, en transformant la société en SARL Roger Sommer et fils.

En 1953, il succède à son père à la tête de l'entreprise, devenue société anonyme, avec 250 salariés. François Sommer crée les marques Tapiflex et Tapisom, et scelle l'alliance des textiles et des plastiques. L'entreprise lance des campagnes de publicité, des démonstrations au Salon des arts ménagers et s'organise pour s'adapter à la grande distribution. En 1962, l'entreprise ouvre une nouvelle usine dans la zone industrielle de Sedan, et crée une société de distribution en Allemagne qui devient rapidement le deuxième marché de l'entreprise.

La société dépasse les limites du marché national et devient une entreprise européenne, une référence dans le domaine des revêtements de sol. En 1965, l'entreprise devient Sommer SA, elle fait un chiffre d'affaires de 237,5 millions de francs, avec 1916 employés.

Ouvert sur les questions sociales, François Sommer est l'un des tout premiers patrons à appliquer l'ordonnance facultative du  sur l'intéressement aux résultats de l'entreprise, puis celle du  sur la participation.

Voyage, protection de la nature et chasses
Après la guerre, il reprend ses voyages. L'Afrique reste l'une de ses terres de prédilection. Dans les années cinquante, afin de lutter contre une chasse intensive et meurtrière, il propose la création de la réserve de Manda, au Tchad, qui deviendra parc national grâce à ses interventions. Dans une perspective semblable, il entreprend de faire du parc de Bel-Val dans les Ardennes, une réserve de la faune française en y acclimatant des animaux sauvages. Ami de Mariano Freiherr von Droste zu Hülshoff à Adenau, il se laisse inspirer par l' encadrement et la manière de chasse allemand.

Ce goût passionné de la nature est partagé par son épouse Jacqueline Sommer (1913-1993). Non contente d'accompagner son mari dans ses lointaines expéditions de chasse, elle fonde l'Association sportive de la chasse photographique française et organise, en 1963, le premier festival international de films de chasse et de nature.

Les dernières années
François Sommer est probablement atteint d'un cancer du foie, qui s'avère rapidement inopérable, malgré des traitements à l'hôpital américain de Neuilly, en . Il meurt à son domicile parisien du Quai d'Orsay, le . Ses obsèques eurent lieu dans l'église de Mouzon. Il fut ensuite inhumé peu après dans le cimetière de Belval-Bois-des-Dames. Cette épitaphe est gravée sur sa tombe: .

Décorations
  à titre militaire ()
  ()
  ()
  par décret du
 Membre du Conseil de l'ordre de la Libération en novembre 1963
  (7 citations)
  par décret du
  par décret du
  ()

Opinions de François Sommer

L'entreprise sociale par l'engagement politique
Venu tard aux affaires, en 1953, il succède à son père à la tête de la manufacture de feutres de Mouzon, créée en 1887 par son grand-père Alfred Sommer. Sous son impulsion, cette petite industrie se développe vigoureusement et devient la première société mondiale dans le domaine des revêtements de sol.

Ouvert aux questions sociales, François Sommer est l'un des tout premiers à instituer l'intéressement de ses employés au résultat de l'entreprise. Ces initiatives ont été diversement appréciées à l'époque, tant du côté organisations patronales que du côté syndicat de salariés. Il crée avec son frère Pierre Sommer (1909-2002) la Fondation François-et-Pierre-Sommer, fondation d'entreprise dédiée à l'action sociale en faveur des anciens salariés de la société Sommer et de leurs descendants dans le berceau historique de l'entreprise à Mouzon.

L'encadrement de la chasse
François Sommer est conscient de la mutation de la société française : de majoritairement rurale qu'elle était au début du siècle, elle devient citadine ce qui modifie consécutivement les rapports de l'homme à la nature. Son action est particulièrement marquante dans le domaine de la réglementation de la chasse. Il inspire des réformes favorisant l'essor du grand gibier en France : évolution des méthodes de repeuplement, création de chasses pilotes, délimitation de territoires cynégétiques, adaptation des dates d'ouverture et de fermeture à chaque gibier, etc. Il suggère également pour la chasse, et pour la pêche, de créer une direction indépendante de l'administration des forêts. Il milite plus généralement auprès des pouvoirs publics pour la création d'un ministère de l'Environnement.

Publications

  (réédition: Montbel, 2005, 284 pp. )

Films documentaires
 1947 : Kenya, film en 16 mm sur les lions et éléphants
 1953 : François le rhinocéros, film tourné en 16 mm puis transformé en 35 mm. Prix du court métrage de la Mostra de Venise (1953)
 1979 : Manda, la vie animale dans la réserve de Manda, près de Fort-Archambault au Tchad

Postérité
Pour promouvoir leurs conceptions, François et Jacqueline Sommer créent, en 1964, dans un hôtel particulier du Marais, la Maison de la Chasse et de la Nature, institution originale qui est reconnue d'utilité publique. Celle-ci, devenue aujourd'hui la fondation François-Sommer pour la chasse et la nature, y a installé le musée de la Chasse et de la Nature.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 .

Articles connexes
 Alfred SommerRoger SommerRaymond SommerPierre Sommer
 Groupe de bombardement Lorraine
 Sommer-Allibert
 Fondation François-Sommer pour la chasse et la nature
 Musée de la chasse et de la nature

Liens externes

 Base Léonore

Lauréat du prix Broquette-Gonin (littérature)
Industriel français du XXe siècle
Écrivain français du XXe siècle
Chasseur français
Compagnon de la Libération
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Titulaire de la médaille de la Résistance française avec rosette
Commandeur de la Légion d'honneur
Naissance en décembre 1904
Naissance à Mouzon (Ardennes)
Décès en janvier 1973
Décès dans le 7e arrondissement de Paris
Décès à 68 ans


text:
Geografie
In de Verenigde Staten:
 Tilton (Illinois), een dorp in Illinois
 Tilton (Iowa), een gehucht in Iowa
 Tilton (Kentucky), een gehucht in Kentucky
 Tilton (New Hampshire), een gemeente in New Hampshire
 Tilton Northfield, een census-designated place in New Hampshire
 Tilton (rivier), een rivier in de Amerikaanse staat Washington

Elders:
 Tilton (Canada), een dorp in Newfoundland en Labrador
 Tilton on the Hill, een dorp in Engeland

Personen
 Charlene Tilton, een Amerikaanse actrice
 Martha Tilton, een Amerikaanse zangeres


text:
A by-election was held for the New South Wales Legislative Assembly electorate of Central Cumberland on 14 May 1888 because of the resignation of Andrew McCulloch () who was facing financial difficulties. He announced his intention to recontest the seat at the by-election, however he decided not to stand.

Dates

Result

The by-election was caused by the resignation of Andrew McCulloch ().

See also
Electoral results for the district of Central Cumberland
List of New South Wales state by-elections

References

1888 elections in Australia
New South Wales state by-elections
1880s in New South Wales


text:
La terza stagione della serie animata franco-statunitense è composta da 26 episodi in onda dal 10 giugno 2017 al 1º marzo 2019.

In Italia è stata trasmessa in prima visione assoluta dal 2017 su Nickelodeon; in chiaro è stata trasmessa in prima TV da K2 dall'estate 2018

Alvin Karateka
Alvin si appassiona al karate e quando deve combattere contro un bambino, la famiglia crede che debba combattere contro il padre muscoloso del bambino.

Il figlio preferito
Alvin crede che Simon sia il figlio preferito e insieme a Theodore cerca di far cambiare idea a Dave.

La pagella
Alvin non vuole che Dave veda la sua pagella e con l'aiuto di Theodore cerca di prenderla prima di lui.

Spoiler
Simon e le Chipettes sono stufi di Alvin che spoilera continuamente i programmi televisivi e quindi Alvin scommette con loro che non parlerà per 24 ore in modo da non poter spoilerare il finale di una serie televisiva.

Uno strano pesce
Theo vince un pesce, che però muore. Alvin, con la complicità di Simon e le Chipettes, cerca di sostituirlo.

Giovani genitori
I Chipmunks, le Chipettes e la loro classe, divisi in coppie, devono badare ad un bebe robot.

I graffiti misteriosi
In città avvengono vandalerie sui muri e si scoprirà che il colpevole è Simon, a causa del suo sonnambulismo!

Un giorno fortunato
Theo trova un quadrifoglio e ha molta fortuna, mentre Alvin è devastato dalla sfortuna.

Mamma temporanea
I Chipmunks vogliono trovare una babysitter giusta e Alvin sceglie una donna olimpica forte e cattiva, Theodore una cuoca straniera e Simon una ragazza ossessionata dalle cavie!

Un fantasma a scuola
Alvin e Brittany rimangono a scuola mentre gli altri sono in gita. Lì sentono dei rumori strani...

Roba da femmine
Dave promette alle Chipettes di passare una giornata con loro.

Inversione di ruoli
Alvin ha pensato di fare uno scherzo a Simon invertendo i risultati di una sfida di intelligenza online tra di loro, lasciandogli credere di esser stato battuto. Ma appena le Chipettes lo scoprono, organizzano uno scherzo vendicativo, dove Alvin perderà in un videogioco contro Simon.

La memoria di Dave
Dave perde temporaneamente la memoria, e Alvin ne approfitta!

La fobia di Theo
Theodore, dopo una lezione scolastica, ha il terrore dei germi.

La vendetta dell'orsetto parlante
Alvin non vuole che Theodore porti Teddy a scuola perché crede che sia umiliante e Theodore si inventa una storia insieme a una loro compagna di classe per fargli cambiare idea.

Una nuova festività
Alvin, per non fare una cosa, inventa una scusa e racconta a Theo della festa delle lumache. Servirà il senso di colpa e le decorazioni di Natale, Pasqua e Halloween per non deludere Theo!

I droni della pizza
Per aiutare una pizzeria, Simon crea dei droni che consegnano la pizza.

Ladro di giornali
Per avere qualche voto o un po' di soldi in più, Alvin ruba il giornale e lo da agli insegnanti e al coach, che causerà una discussione tra Dave e il ragazzo che consegna i giornali.

Contatti alieni
Alvin scommette sull'esistenza degli alieni con Bo Carter.

Il blog di Brit
Ammalatasi, Brit viene sostituita da Jeanette che scrive sul suo blog non cose di moda, ma di ecologia...

Strane influenze
Simon induce un esperimento su come le parole e la musica positive e negative influenzino le piante.

L'alveare
Jeanette vuole salvare un alveare da Brit, terrorizzata dalle api.

Lo chalet stregato
Dave organizza una vacanza in uno chalet, ma Alvin vede fantasmi dovunque e Dave impedisce di dire la parola "infestato" davanti a Theo dopo l'Halloween precedente...

Il Diavolo veste Rodentia
Quella che sembra un'opportunità per Brit, si trasformerà in un incubo: fare da serva a Marina Rodentia.

Perso nello spazio
Simon, Jeanette, Theodore e Eleonore vanno in un'accademia spaziale, ma Theo è vittima di un bullo.

Cioccolata super calda
Per la vendita di dolci, Brit si occupa dei biscotti e Alvin della cioccolata bollente, che però ustionerà il piccolo Theo.

La guardia del corpo
Sfruttandolo, Alvin addestra Theodore, che fa lo stesso con Kevin e Cheesy, per farlo diventare un agente segreto.

Il ballo padre-figlia
Le Chipettes litigano perché tutte vogliono chiedere a Dave di venire con loro al ballo padre-figlia.

Note


text:
A Pagi híd egy vasbetoníves híd Horvátországban, amely a Ljubački vratán átívelve köti össze Pag szigetét a kontinenssel. Rajta halad át a 8-as főútról Posedarjénál leágazó, a szigeten át a žigljeni kompkikötőig menő 106-os főút.

Története
A hidat 1968. november 17-én adták át a forgalomnak. Hosszúsága 301 méter, szélessége 9 méter, az ív hosszúsága 193 méter, magassága 35 méter. A hidat a "Mostogradnja" Építő Vállalat építette Ilija Stojadinović tervei szerint. A honvédő háború idején a híd volt az egyetlen összeköttetés Dalmácia és az ország többi, nem megszállt része között, melyen sok menekült és száműzött kelt át. Rajta keresztül érkezett fegyver, élelem és katona, ezért a JNA légiereje többször is támadta. Ennek következtében súlyos sérülések érték, de közvetlenül a háború után teljesen felújították.

Képek

Fordítás

Külső hivatkozások
Paški most slavi 40. rođendan (A 40. éves születésnapját ünneplő Pagi híd)

Horvátország hídjai
Ívhidak
Zára megye
1968-ban átadott építmények
20. századi hidak
Közúti hidak


text:
Международная ассоциация рынков капитала (ICMA) — это международная саморегулируемая организация и торговая ассоциация международного финансового рынка.

Международная природа рынка подразумевает, что он не может быть таким же объектом контроля как внутренние первичный и вторичный рынки. С момента своего образования ICMA играет центральную и основополагающую роль в создании глобальных рамок деятельности этого рынка, основываясь на правилах и рекомендациях современной экономики и производства, являющимися в свою очередь базой для регулирования и развития финансового рынка. Ассоциация предоставляет своим членам широкий спектр услуг, продуктов и разного вида поддержку.

См. также
 Ассоциированные члены ICMA

Ссылки
 Официальный сайт ICMA

Международные финансовые организации
Международные ассоциации


text:
Ichneumon inurbanus är en stekelart som beskrevs av Cresson 1867. Ichneumon inurbanus ingår i släktet Ichneumon och familjen brokparasitsteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Brokparasitsteklar
inurbanus


text:
Eupogonesthes xenicus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

Morfologia
 Els mascles poden assolir 11,4 cm de longitud total.

Hàbitat
És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 200-600 m de fondària.

Distribució geogràfica
Es troba a l'est de l'Índic.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs

Estòmids


text:
Bumbăcari – wieś w Rumunii, w okręgu Braiła, w gminie Dudești. W 2011 roku liczyła 63 mieszkańców.

Przypisy

Wsie w okręgu Braiła


text:
Carabus es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae, propios del Nuevo y del Viejo Mundo. En la región Neártica hay alrededor de 17 especies. Es el único miembro de la subtribu Carabina. Son depredadores nocturnos que se alimentan de caracoles, lombrices de tierra y orugas. La mayoría de las especies se encuentran en el Paleártico.

Especies

Galería

Referencias

 Boleslav Brezina (1999) World catalogue of the genus Carabus L. (Coleoptera, Carabidae) Pensoft Series. Faunística, No 15. Pensoft, Sofia - Moscú
 Thierry Deuve (2007) Liste Blumenthal 2007 (Liste de taxons valides du genre Carabus L., 1758). Muséum national d'histoire naturelle, París

Enlaces externos

 Carabidae of the World - Género Carabus
 Carabusonline.co.uk
 Carabus.eu
 Clave de especies del género Carabus en Inglaterra

Géneros de coleópteros


text:
Област Сенан () Sennan-gun се налази у префектури Осака, Јапан.

2009. године, у области Сенан живело је 70.631 становника и густину насељености од 991 становника по км². Укупна површина је 71,27 км².

У једном тренутку Пич Авиеишн је имао своје седиште на аеродрому Кансај и у Таџирију, у области Сенан.

Вароши и села
 Куматори
 Мисаки
 Таџири

Референце

Области у Јапану


text:
Plotnikow  (, wiss. Transliteration , weibliche Form Plotnikowa, englische Transkription Plotnikov, selten auch Plotnikoff) ist ein russischer Familienname, abgeleitet vom russischen Wort plotnik (плотник, "Zimmerer, Zimmermann").

Namensträger
 Bernadette Collenberg-Plotnikov (* 1963), deutsche Hochschullehrerin für Philosophie
 Boris Grigorjewitsch Plotnikow (1949–2020), russischer Schauspieler
 Daniil Plotnikow (* 2001), kasachischer Kugelstoßer
 Iwan Stepanowitsch Plotnikow (1878–1955), russischer Chemiker
 Nikolai Wladimirowitsch Plotnikow (* 1960), sowjetisch-russischer KGB- und FSB-Offizier
 Nikolaj Plotnikov (* 1966), Hochschullehrer für Philosophie

 Sergei Sergejewitsch Plotnikow (* 1990), russischer Eishockeyspieler
 Wladimir Plotnikow (* 1986), kasachischer Fußballspieler

Familienname


text:
Die Gemeinde Grundarfjörður (isl. Grundarfjarðarbær) liegt im Westen Islands in der Region Vesturland am namensgebenden Fjord Grundarfjörður. Der frühere Name der Gemeinde war Eyrarsveit.

Am  hatte die Gemeinde  Einwohner, davon lebten  in der gleichnamigen Stadt, dem Hauptort der Gemeinde.

Geografie

Die Gemeinde Grundarfjörður wie auch ihr Hauptort liegen an der Nordküste der Halbinsel Snæfellsnes. Grundarfjörður liegt vor einem Küstengebirge, das teilweise alpinen Charakter hat. Dabei handelt es sich um den Gebirgszug Helgrindur mit seinem höchsten Gipfel Kaldnasi, der gleichzeitig Zentralvulkan des Vulkansystems Lýsuskarð ist. Am Fjord Grundarfjörður liegt vor der Stadt auf einer Halbinsel der Berg Kirkjufell, ein spitzer Gipfel, den Eiszeitgletscher von beiden Seiten zugeschliffen haben. Westlich der Stadt liegt das Kap Búlandshöfði, östlich liegt der Kolgrafafjörður.

Geschichte

Im Landnahmebuch, dem Buch über die Besiedelung Islands im 9. und 10. Jahrhundert, wird von Herjólfur Sigurðsson berichtet, der sich das Land zwischen dem Kap Búlandshöfði und dem Fjord Kirkjufjörður zu eigen gemacht hätte. Man weiß nicht ganz genau, wo der Fjord Kirkjufjörður lag, aber man nimmt an, es habe sich um den heutigen Fjord Grundarfjörður gehandelt.

In der Eyrbyggja saga, einer der Isländersagas, die vor allem im nördlichen Snæfellsnes spielt, wird auch der Wikingersiedler Vestar erwähnt, der sich auf einer Halbinsel im Osten des Fjordes Grundarfjörður niedergelassen hätte. Seine Nachkommen lebten auf der Landzunge Öndverðareyri und wurden Eyrbyggjar genannt. Daher der Titel der Saga.

Der Ort Grundarfjörður entstand aus einer kleinen Ansiedlung, die sich zunächst während der dänischen Monopolwirtschaft (1601–1786) um eine Handelsniederlassung der Dänen herum gebildet hatte.

Nach Aufhebung des dänischen Handelsmonopols wurde Grundarfjörður 1786 das Handelsrecht zugesprochen. Daraufhin blühte der Ort etwas auf, dessen Name zunächst Grafarnes lautete. Der Hafen war relativ günstig und geschützt, allerdings damals nicht geeignet für hochseetüchtige Schiffe. Andere Verkehrsverbindungen gab es aber fast nicht. Nur einige Saumpfade führten über die Berge, die den Ort von allen Seiten einschließen. Diese Isolation führte wohl auch dazu, dass sich der dänische Verwaltungsamtmann nicht wie eigentlich geplant in Grundarfjörður niederließ.

Um 1800 hatten sich für eine Zeit lang Handel treibende und auf Fischfang fahrende Franzosen in Grundarfjörður niedergelassen, die sogar eine eigene Kirche und ein eigenes Krankenhaus errichteten sowie einen eigenen Friedhof anlegten. Sie hatten etwa 20 Fischerboote und verarbeiteten Kabeljau zu Klippfisch. Ende der 1860er Jahre brachen sie die Siedlung jedoch ab und nahmen alles mit in die Heimat, auch ihre Toten.

Ende des 19. Jahrhunderts wurde der Ort von Grundarkampur nach Grafarnes verlegt. Ab 1906 entstand in Grafarnes ein Fischerdorf. Ein Städtchen bildete sich dort ab 1940.

1953 strandete ein Fischerboot, die Edda GK, im Fjord. 8 von 17 Männern konnten mit Hilfe der Anwohner gerettet werden. Ein Denkmal von Árni Jónsson am Hafen erinnert an das Ereignis.

Seit 1963 befindet sich auch der Pfarrsitz in Grundarfjörður und aus diesem Grunde wurde eine Kirche errichtet.

Der Hafen wurde 1978 noch weiter ausgebaut, so dass er sich heutzutage sehr gut für die Fischerei eignet.

2006 wurde eine höhere Schule eröffnet.

Namensgebung
Die ersten Handelsniederlassungen übernahmen den Namen des Fjordes. Aber nach der Verlegung nach Grafarnes, benützte man auch den Namen dieser Halbinsel (isl. nes = dt. Halbinsel, Landzunge; vgl. Snæfells – nes = Halbinsel des Schneeberges).

Etliche Gebäude standen auf einer anderen Landzunge namens Framnes. Auch dieser Name wurde bis etwa 1940 für den Ort gebraucht. Danach hieß der Ort Grafarnes oder Grundarfjörður, bis eine Volksabstimmung 1965 die Entscheidung für Grundarfjörður brachte.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
Die Gegend rund um Grundarfjörður ist bekannt für ihren Vogelreichtum. Am Meer brüten z. B. viele Eismöwen und man entdeckt im Sommer zahlreiche Austernfischer am Strand. Sandregenpfeifer stehen in den moorigen Niederungen. Und über allem schweben nicht selten einige der wenigen in Island noch lebenden Seeadler auf der Suche nach Beute. Die Region rund um Grundarfjörður ist ebenfalls für seinen Walreichtum bekannt. Im Winter und Frühsommer kann man hier insbesondere Schwertwale (Orcas) und Pottwale beobachten.

Im Ortszentrum befindet sich das Saga Centre welches einige interessante Exponate über die Geschichte des Ortes beherbergt. Ausgestellt wird eine Nachbildung eines Geschäfts aus den fünfziger Jahren mit Kinderspielzeug, ein altes Fischerboot, zahlreiche alte Werkzeuge sowie eine Kanone von einem französischen Walfangboot, welches 1720 in der Nähe vom Kirkjufell gestrandet ist. Sehenswert ist ebenfalls die Fotoausstellung Bæringsstofa. Gezeigt werden Fotos des lokalen Fotografen Bæring Cecilsson (1923–2002), die den Alltag in der Stadt in alten Zeiten zeigen. Der Eintritt ist kostenlos.

Die bekanntesten Sehenswürdigkeiten Grundarfjörðurs sind der Berg Kirkjufell zusammen mit dem Wasserfall Kirkjufellsfoss. Es gibt aber noch einiges mehr zu entdecken.

 Grundarfoss – Der Wasserfall stürzt 70 Meter in die Tiefe und ist damit einer der höchsten Wasserfälle im Westen Islands.
 Die Kirche von Grundarfjörður, am 31. Juli 1966 nach über sechs Jahren Bauzeit eingeweiht, ist wegen ihrer bunten Glasfenster und ihrer in Deutschland gebauten Orgel bekannt. Sie bildet zusammen mit der Skulptur einer Fischersfrau von Steinunn Þórarinsdóttir ein wunderbares Fotomotiv.
 Die Steinskulpturen von Lúðvík Karlsson kann man in der ganzen Stadt entdecken. Empfehlenswert ist ebenfalls ein Besuch seiner Werkstatt und Galerie
 Am Hafen von Grundarfjörður gibt es einige interessante Informationstafeln über die Entwicklung des Hafens und der heimischen Tierwelt.
 Besuchenswert ist auch die lebensgroße Skulptur eines Orcas von Unnsteinn Guðmundsson. Diese soll auf diese faszinierenden Tier die rund um Snæfellsnes leben aufmerksam machen.

Die 1892 errichtete Setbergskirkja, 5 km nordöstlich von Grundarfjörður gelegen, ist eine kleine Holzkirche ohne Turm oder Dachreiter, die nur 7,79 m lang und 6,45 m breit ist. Der Hof Setberg verfügte bereits im 12. Jahrhundert über eine eigene Kirche. Seit 1990 steht die Setbergskirkja, über deren Eingangstür die Jahreszahl 1892 zu sehen ist, unter Denkmalschutz. Das Altargemälde, das die Auferstehung Christi darstellt, wurde von dem dänischen Maler Anker Lund gestaltet, und die Kanzel wurde 1892 aus dem bemalten Holz einer älteren Kanzel einer anderen Kirche angefertigt. Auf dem Holz befanden sich fünf Schichten verschiedener Farben, und darunter in der innersten Schicht kamen die die Jahreszahl 1757 sowie eine Darstellung des Evangelisten Markus zum Vorschein. Nach der Restaurierung ist die Bemalung der innersten Schicht heute auf der Kanzel zu sehen. Nahe der Kanzel hängt ein Leuchter mit der Jahreszahl 1789. Anlässlich des hundertjährigen Bestehens der Kirche fanden eine Renovierung des Gebäudes sowie eine Bemalung des Innenraumes, der Bänke und der Fensterrahmen  mit den ursprünglichen Farben statt.

Wirtschaft und Infrastruktur
Noch heute leben die Einwohner hauptsächlich von Fischfang und -verarbeitung, aber auch von Handel und Tourismus.

Grundarfjörður bezieht bedeutende Einnahmen aus dem Fischfang, was man auch an den teilweise recht ausgefallenen Häusern sehen kann. Vor allem widmet man sich hier Fang und Verarbeitung von Kammmuscheln und Garnelen. Der Ort hat einen geschützten Hafen, vor dem inzwischen u. a. Kreuzfahrtschiffe stoppen.

Der Ort verfügt über etliche Dienstleistungseinrichtungen, darunter eine weiterführende Schule.

Die Verkehrsanbindung der Gegend ist gut. Der Snæfellsnesvegur 54 überquert auf Brücken den Kolgrafafjörður und den kleineren Hraunsfjörður und führt weiter nach Stykkishólmur.

Einwohnerentwicklung

Grundarfjörður ist einer der wenigen Orte abseits der Hauptstadtregion in Island, deren Bevölkerungszahl in den letzten Jahren, zumindest bis 2005, angewachsen ist. Das hängt einerseits mit der Lukrativität des Fischfangs hier zusammen, andererseits mit einem Ausbau der Infrastruktur in den letzten Jahren. Danach lässt sich ein leichter Rückgang feststellen, mit einem unwesentlichen Ansteigen der Einwohnerzahl bis 2008.

Städtepartnerschaften
Seit 2002 existiert im Andenken an die französische Vergangenheit der Gegend eine Städtepartnerschaft mit Paimpol in der Bretagne.

  Paimpol, Frankreich

Bildergalerie

Weblinks

 Webpräsenz der Gemeindeverwaltung (isländisch)
 Webpräsenz der Gemeindeverwaltung (deutsch)
 Off. Homepage, Westisland (englisch)

Siehe auch
 Liste der Städte in Island

Einzelnachweise

Gemeinde in Island
Ort in Island
Snæfellsnes


text:
Douglas Smith (Minnesota, 1962) is een Amerikaans geschiedkundige en schrijver. Hij schreef meerdere toonaangevende historische werken over Rusland.

Biografie
Smith studeerde Duits en Russisch aan de universiteit van Vermont en hij behaalde een PhD in Geschiedenis aan de universiteit van Californië in Los Angeles.

Smith was werkzaam in Rusland voor de Amerikaanse overheid. Hij schreef onder andere voor The New York Times en Wall Street Journal. Daarnaast is hij analist voor Russische zaken voor Radio Free Europe.

Hij is getrouwd en heeft twee kinderen en is woonachtig in Seattle

Erkentelijkheden
 - Guggenheim Fellowship
2013 - inaugural Pushkin House Russian Book Prize
2016 - Finalist James Tait Black Memorial Prize

Publicaties
Smith heeft meerdere publicatie op zijn naar waaronder volgende boeken:
Working the Rough Stone: Freemasonry and Society in Eighteenth-Century Russia(1999)
Love and Conquest: Personal Correspondence of Catherine the Great and Prince Grigory Potemkin(2004)
The Pearl: A True Tale of Forbidden Love in Catherine the Great's Russia (2008)
Former People: The Final Days of the Russian Aristocracy (2012)
Rasputin: Faith, Power, and the Twilight of the Romanovs (2016)
The Russian Job: The Forgotten Story of How America Saved the Soviet Union from Ruin (2019)

Externe link
 Officiële webstek

Amerikaans historicus
Amerikaans schrijver


text:
Robert Alan Jennings (born 28 February 1977) is a former English cricketer.  Jennings was a right-handed batsman who played primarily as a wicketkeeper.  He was born in Bristol.

Jennings represented the Gloucestershire Cricket Board in a single List A match against Huntingdonshire in the 1st round of the 2002 Cheltenham & Gloucester Trophy which was held in 2001.  In his only List A match, he scored an unbeaten 12 runs and took a single catch behind the stumps.

References

External links
Robert Jennings at Cricinfo
Robert Jennings at CricketArchive

1977 births
Living people
Cricketers from Bristol
English cricketers
Gloucestershire Cricket Board cricketers
Wicket-keepers


text:
Ше́лдон Бато́ (; 29 января 1991, Порт-оф-Спейн) — тринидадский футболист, защитник турецкого клуба «Самсунспор» и сборной Тринидада и Тобаго.

Карьера
Начинал играть в клубах Тринидада и Тобаго. Воспитанник одной из сильнейших и популярных команд страны «Сан-Хуан Джаблоти». Выступал за молодёжную и юношескую национальную команду. С 2013 года привлекался в сборную Тринидада и Тобаго.

С сентября 2012 года выступал в «Мехелене» в бельгийской Про-лиге. Свой первый сезон провёл уверенно, сыграв за команду 22 матча из 36 и забив два гола. В следующем сезоне уже был твёрдым игроком основы, провёл 35 матчей, забил один гол. В сезоне 2014/15 сыграл 20 матчей, забил два гола. Но в следующем сезоне сыграл всего два матча в августе и был отдан в аренду.

26 августа 2015 года перешёл в аренду с правом выкупа в самарские «Крылья Советов». А через год «Крылья» выкупили его контракт у «Мехелена».

27 июня 2017 года защитник был передан в аренду до конца года алматинскому «Кайрату», который укреплял оборону перед играми Лиги Европы. Однако в 4 матчах квалификации Лиги Европы Бато не участвовал, а «Кайрат» быстро выбыл из турнира, проиграв по сумме двух матчей албанскому «Скендербеу». Но Шелдон стабильно провёл 14 игр в чемпионате, завоевав с командой серебряные медали. А также полностью отыграл финальный матч на Кубок Казахстана, выигранный у «Атырау» (1:0). Поэтому «Кайрат» продлил аренду тринидадца до лета 2018 года.

Достижения
 «Кайрат»
 Серебряный призёр чемпионата Казахстана: 2017
 Обладатель Кубка Казахстана: 2017

Статистика

Клубная

Сборная

Примечания

Ссылки

Футболисты Тринидада и Тобаго
Игроки сборной Тринидада и Тобаго по футболу
Игроки ФК «Сан-Хуан Джаблоти»
Игроки ФК «Мехелен»
Игроки ФК «Крылья Советов»
Игроки ФК «Кайрат»
Игроки ФК «Сарпсборг 08»
Игроки ФК «Самсунспор»
Игроки ФК «Васланд-Беверен»


text:
Reinhardtsgrimma ist ein Ortsteil der Stadt Glashütte im Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge im Freistaat Sachsen. Vor dem 2. Januar 2008 war er eine eigenständige, verwaltungsgemeinschaftsfreie Gemeinde mit 3002 Einwohnern (2006) auf einer Fläche von 53,81 km².

Geographie und Verkehr

Die Ortschaft befindet sich etwa 20 km südlich der Landeshauptstadt Dresden und etwa 6 km östlich der Großen Kreisstadt Dippoldiswalde. Sie liegt am Nordhang des Osterzgebirges zwischen den für die Region markanten Flüssen Rote Weißeritz und Müglitz zu beiden Seiten des Lockwitzbaches. Dieser wird im Gemeindegebiet im Hochwasserrückhaltebecken Reinhardtsgrimma bei extremer Hochwasserlage aufgestaut. Das Gemeindegebiet wird nördlich durch die Wendisch-Carsdorfer Verwerfung abgegrenzt, auf der auch der Wilisch liegt.

Die B 170 verläuft westlich von Reinhardtsgrimma und ist gut erreichbar. Außerdem wird das Gebiet des Ortsteils östlich durch die Müglitztalbahn tangiert.

Ortsteile der ehemaligen Gemeinde Reinhardtsgrimma waren:
 Reinhardtsgrimma
 Cunnersdorf
 Hausdorf
 Hermsdorf am Wilisch
 Hirschbach
 Niederfrauendorf und Oberfrauendorf

Geschichte

Reinhardtsgrimma wurde 1206 erstmals urkundlich erwähnt, im Jahr 1350 Hermsdorf. Die Ortsteile Oberfrauendorf und Cunnersdorf werden im Jahr 1404 erstmals urkundlich erwähnt. Die Gegend wurde in der Vergangenheit unter anderem durch den Bergbau geprägt. Bis ins späte Mittelalter war Reinhardtsgrimma in ein Ober- und ein Unterdorf gegliedert. Das Oberdorf unterstand der Verwaltung des Oberhofs (heutige Förderschule) und das Unterdorf der Verwaltung durch den Schlossherren.

1631 erwarb Joachim von Loß Reinhardtsgrimma.

1765–1767 wurde das barocke Schloss Reinhardtsgrimma in seiner heutigen Form durch Oberlandbaumeister Johann Friedrich Knöbel im Auftrag von Kammerrat Johann Christoph Lippold im spätbarocken Stil mit englischen Park errichtet. Zuvor stand an gleicher Stelle eine Wasserburg. 1908 erwarb es Generalmajor
Maximilian Senfft von Pilsach.

Ursprünglich war eine Verlängerung der ehemaligen Überlandstraßenbahn Lockwitztalbahn von Kreischa bis nach Reinhardtsgrimma geplant, welche allerdings auf Betreiben des Reinhardtsgrimmaschen Schlossherren nicht durchgeführt wurde, da dieser die Abwanderung seiner billigen Arbeiter befürchtete.

Am 1. April 1995 wurden Cunnersdorf, Frauendorf und Hirschbach nach Reinhardtsgrimma eingemeindet. Am 1. Juli 1995 folgte Hausdorf.

Partnergemeinden
 Chronstau, Polen
 Villingendorf, Baden-Württemberg

Bildung
In Reinhardtsgrimma befindet sich eine Grundschule und die Staatliche Weiterbildungsstätte für Landwirtschaft. Die Landwirtschaftsschule ist im Schloss untergebracht. Außerdem befindet sich im Oberdorf die Förderschule für geistig behinderte Kinder.

In den Ortsteilen Reinhardtsgrimma und Cunnersdorf befinden sich außerdem Kindergärten.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Kulturelles Leben und regelmäßige Veranstaltungen
Es finden regelmäßig Konzerte in der Kirche und im Schloss statt. Die Bandbreite reicht von Orgelkonzerten auf der Silbermannorgel bis hin zu Open-Air-Konzerten im Schlosspark. Vorwiegend handelt es sich um Konzerte des klassischen oder barocken Stils.

In der Kirche zu Reinhardtsgrimma finden regelmäßig Gottesdienste und Andachten statt.

Reinhardtsgrimmas Sportverein, der TSV 1894 (Turn- & SportVerein), bietet verschiedene Sportangebote und einen eigenen Fußballverein. Regelmäßig finden auf dem Sportplatz Turniere statt und die Turnhalle wird von verschiedenen Sportgruppen genutzt. Im Ortsteil Cunnersdorf befindet sich eine Kegelbahn und im Ortsteil Hausdorf ein anmietbarer Festsaal.

Im Mai 2006 fand eine Festwoche aus Anlass der 800-Jahr-Feier des Ortes statt. Es gab vielfältige kulturelle Angebote. Den Abschluss bildete ein ungefähr zweistündiger Festumzug mit über 40 einzelnen Bildern.

Sehenswürdigkeiten
 Kirche mit Orgel von Gottfried Silbermann aus dem Jahre 1731
 Barockschloss mit englischem Landschaftsgarten
 klassizistisches Badehaus
 Alter Schlossfriedhof
 Pilzmuseum im Erbgericht
In Reinhardtsgrimma befindet sich im 1830 erbauten und in den letzten Jahren rekonstruierten Erbgericht das Pilzmuseum Reinhardtsgrimma. Das Museum wird von Ulla Falz aus Reinhardtsgrimma mit Unterstützung durch den Pilzsachverständigen Reiner Helwig aus Dippoldiswalde geleitet. Geöffnet ist das Pilzmuseum an Sonn- und Feiertagen von April bis November.
 Buschhäuser in der Reinhardtsgrimmaer Heide
 Märchenwiese mit Streichelzoo
 Burgruine Grimmstein

Persönlichkeiten

Söhne und Töchter der Ortschaft
 Carl Christian von Tettau (1681–1747), Oberberghauptmann
 Carl Friedrich Freiherr von Rumohr (Pseudonym: Joseph König) (1785–1843), Kunsthistoriker, Schriftsteller, Zeichner, Radierer, Übersetzer
 Karl Neumer (1887–1984), Radrennfahrer und Olympiamedaillengewinner
 Charlotte Zeibig (1919–2014), Weltmeisterin im Sportkegeln
 Günter Vogler (* 1933), Historiker

Personen, die mit dem Ort in Verbindung stehen
 Maximilian Senfft von Pilsach (1854–1931), Generalmajor
 Martin Kreisig (1856–1940), Pädagoge, Gründer des Robert-Schumann-Museums Zwickau und der Robert-Schumann-Gesellschaft
 Richard Pusch (1912–1998), Maler und Grafiker
 Herbert Collum (1914–1982), Kirchenmusiker

Literatur

Weblinks

 Reinhardtsgrimma – offizielle Homepage der Gemeinde Reinhardtsgrimma

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge
Geographie (Glashütte, Sachsen)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge)
Ort im Erzgebirge
Waldhufendorf
Ersterwähnung 1206
Gemeindeauflösung 2008


text:
Un país se denomina francófono si una gran parte de su población habla francés. En varios de estos países, el francés tiene asimismo el estatuto de lengua oficial. De todas maneras, conviene distinguir al menos las siguientes situaciones:

 País donde el francés es la única lengua oficial. Puede entonces tratarse de un país donde el francés es la lengua materna de casi toda la población, como en Francia, o de un país donde el francés es una segunda lengua ampliamente mayoritaria, la que juega el rol de lengua vehicular, como en el caso del Congo o de Costa de Marfil.
 País donde el francés es una lengua co-oficial junto a otras. Se distinguen aquí tres casos: el francés es la lengua materna de una parte importante de la población, como en Bélgica, en Suiza o en Canadá; el francés es una lengua adquirida por una parte importante de la población, como en Camerún o en Seychelles; el francés es lengua co-oficial por razones históricas o políticas, aunque practicada cotidianamente por un porcentaje menor de la población, como en Vanuatu o en Comoras.
 País que tiene una proporción importante de población francófona, pero donde el francés no es lengua oficial. Es el caso por ejemplo de la región del Magreb e incluso de Líbano.

Todos los países pertenecientes a una u otra categoría están referenciados en la lista que se presenta en las próximas secciones.

No hay que confundir país francófono con país perteneciente a la Organización Internacional de la Francofonía, que no solo agrupa a los países francófonos, sino que tiene miras más amplias, y donde hay países adheridos por razones culturales, políticas o económicas, pero que no tienen al francés ni como lengua oficial ni como lengua vehicular.

En la lista que sigue faltan los países francófonos de Asia.

Países donde el francés es la única lengua oficial
 Benín
 Burkina Faso
 * Francia

Estados donde el francés es co-oficial
 Bélgica: neerlandés/francés/alemán
 Burundi: francés/kirundi
 Camerún: francés/inglés (inglés minoritario)
 Canadá:
 Estado Federal: francés/inglés
 Provincia de Nuevo Brunswick: francés/inglés
 Territorio de Nunavut: francés/inglés/inuktitut/inuinnaqtun
 Territorios del Noroeste: francés/inglés/chipewyan/cri/gwich'in/inuinnaqtun/inuktitut/inuvialuktun/slave del norte/slave del sur/tłįchǫ
 Territorio del Yukón: francés/inglés
 Las provincias de Quebec (francés) y de Ontario (inglés) son oficialmente unilingües, pero aun así ofrecen extendidos servicios a sus respectivas minorías lingüísticas.
 Chad: árabe/francés
 Comoras: francés/árabe
 URSS
 Moscow: inglés/francés
 Guinea Ecuatorial: español/francés
 Haití: francés/creole
 Italia
 Valle de Aosta (región autónoma): francés/italiano
 Luxemburgo: francés/alemán/luxemburgués
 Madagascar: francés/malgache
 Mauricio: francés/inglés (y creole)
 Mauritania: árabe/francés (de facto)
 República Centroafricana: francés/sango
 República Democrática del Congo: francés/lingala/kituba/swahili/tshiluba
 Ruanda: kinyarwanda/francés/inglés
 Seychelles: francés/inglés/creole
 Suiza (la llamada Suisse romande o Romandía recubre en su totalidad los cantones de Ginebra, Vaud, Neuchâtel, Jura, la mayor parte de los cantones de Friburgo y Valais, y una parte del cantón de Berna): francés/alemán/italiano/romanche
 Vanuatu: francés/inglés/bichelamar
 Yibuti: francés/árabe

Estados parcialmente francófonos pero donde el francés no es oficial

 Argelia
 Bulgaria
 Andorra
 Israel
 Líbano
 Marruecos
 Moldavia
 Rumania
 Túnez

Notas y referencias

República Dominicana

Enlaces externos

Geografía humana
Francofonía


text:
Albert H. Venn (Marshall, Michigan, 24 de setembro de 1867 – Topeka, Kansas, 6 de agosto de 1908) foi um jogador de lacrosse norte-americano. Venn era membro da St. Louis Amateur Athletic Association na qual conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 1904 em Saint Louis.

Ligações externas

Naturais do Michigan
Jogadores de lacrosse dos Estados Unidos
Jogadores de lacrosse nos Jogos Olímpicos de Verão de 1904


text:
Alatyr may refer to:
 Alatyr (mythology), a rock in the middle of the world in Russian mythology
 Alatyr (river), a river in the Republic of Mordovia, Russia
 Alatyr, Chuvash Republic, a town in Russia
 Alatyr, Nizhny Novgorod Oblast, a village in Russia

See also
 Alatyr (inhabited locality), a list of inhabited localities in Russia
 Alatyrsky District


text:
Cédric Van der Elst (born 19 June 1980 in Genk, Belgium) is a Belgian retired footballer.

Career
During his career, Van der Elst never went far from his birthplace Genk, always playing for a team in or close to the Limburg region. Van der Elst first grew through the youth ranks of Winterslag and Genk, to eventually feature in the first team during the 1999-2000 season in the Belgian First Division. Still a youngster, Genk loaned him out to Dutch side MVV Maastricht and newly promoted team Beringen-Heusden-Zolder during the 2001-02 and 2002-03 seasons respectively, before allowing him to leave to Beringen-Heusden-Zolder permanently. Thereafter he moved to Belgian Second Division team OH Leuven, followed by a three-season spell at Tongeren in the Belgian Third Division. Thereafter he moved to Genk-based team Eendracht Termien in the Belgian Provincial leagues.

References

1980 births
Living people
Belgian footballers
K.R.C. Genk players
MVV Maastricht players
Oud-Heverlee Leuven players
Sportspeople from Genk
Footballers from Limburg (Belgium)
Association football midfielders
Belgian expatriate sportspeople in the Netherlands
Expatriate footballers in the Netherlands
Belgian expatriate footballers