text:
Ара-Кіреть () — село Бичурського району, Бурятії Росії. Входить до складу Сільського поселення Дунда-Кіретське.
Населення — 363 особи (2015 рік).

Примітки

Села Бурятії

Населені пункти Бичурського району


text:
Pia je ženské jméno latinského původu, které znamená "zbožná". Jejím mužským protějškem je jméno Pius. V Česku jde o jméno raritní, v roce 2007 je nosilo 9 žen (z toho ani jedna samostatně).

Slavné nositelky

Řeholnice
 Maria Pia Gullini – italská trapistka
 Pia Leśniewska – polská šedá uršulinka

Panovnice a šlechtičny
 Marie Pia Italská – italská princezna a portugalská královna manželka

Ostatní
 Pia Cramling – švédská šachistka
 Pia Douwes – nizozemská muzikálová zpěvačka
 Pia Guerra – kanadská kreslířka
 Pia Kjærsgaard – dánská politička
 Pia Elda Locatelli – italská socialistická politička
 Pia Lindström – švédská herečka
 Pia Carmen Lionetti – italská lukostřelkyně
 Pia Maiocco – americká hudebnice
 Pia Miranda – australská herečka
 Pia Nilsson – švédská golfistka
 Pia de Solenni – americká konzervativní katolická feministka
 Pia Sundstedt – švédský cyklista
 Pia Tafdrup – dánská básnířka a spisovatelka
 Pia Tassinari – italská sopranistka a mezzosopranistka
 Pia Tjelta – norská herečka
 Maria Pia De Vito – italská hudebnice
 Pia Waugh – australská propagátorka svobodného software
 Pia Wunderlich – německá fotbalistka
 Pia Zadora – americká herečka

Reference

Externí odkazy

Ženská jména

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Fundătura may refer to several villages in Romania:

 Fundătura, a village in Motoșeni Commune, Bacău County
 Fundătura, a village in Iclod Commune, Cluj County
 Fundătura, a village in the town of Luduş, Mureș County
 Fundătura, a village in Arsura Commune, Vaslui County
 Fundătura, a village in Delești Commune, Vaslui County
 Fundătura, a village in Vlădești, Vâlcea
 Fundătura Mare and Fundătura Mică, villages in Ivănești Commune, Vaslui County
 Fundătura Răchitoasa, a village in Răchitoasa Commune, Bacău County
 Fundăturile, a village in Pătârlagele town, Buzău County

See also
 Fundătura River (disambiguation)
 Fundeni (disambiguation)
 Fundoaia (disambiguation)
 Fundata


text:
Dyrenes Beskyttelse er Danmarks ældste og største dyreværnsorganisation med godt 70.000 medlemmer. Hendes Majestæt Dronning Margrethe II er protektor for foreningen. Den blev stiftet i 1875 som en privatfinansieret organisation Foreningen til Dyrenes Beskyttelse.

Dyrenes Beskyttelse er til for alle dyr, og organisationen arbejder for alle dyrs velfærd i Danmark. Det sker blandt andet gennem 8 dyreinternater, 10 vildtpleje- og hjælpestationer, over 150 lokale kredsformænd og områdeformænd, dyreværnsinspektører, dyreredningskøretøjer, mærkning af velfærdskød, politisk arbejde, pasningsvejledninger samt informations- og udstillingsvirksomhed. Dyrenes Beskyttelse udgiver medlemsbladet Dyrevennen (siden 1880) og det webbaserede børneunivers Dyrenes Kids Club.

Dyrenes Beskyttelse er repræsenteret i en lang række lovforberedende udvalg og råd i Danmark. Dyrenes Beskyttelse er desuden medlem af paraplyorganisationen Eurogroup for Animals, som repræsenterer mere end 40 dyreværnsorganisationer i EU-regi. Direktør for Dyrenes Beskyttelse, Britta Riis, blev i juni 2016 valgt som præsident for Eurogroup for Animals.

Historie

Tanken om at oprette en dyreværnsforening i Danmark opstod i hjemmet hos etatsråd Jacob Christopher Lembcke og hans hustru Julie Albertine Augusta Lembcke. Ægteparret var kendt for deres hjælp til fattige, og Jacob Lembcke var formand for flere godgørende selskaber. Samtidig var deres villa på hjørnet af Thorvaldsensvej og Bülowsvej på Frederiksberg mødested for videnskabsmænd, kunstnere, embedsmænd og folk fra det private erhvervsliv.

En af husets venner, grosserer David Graah, der var bosat i Norge, foreslog, at man som i Norge stiftede en Forening til Dyrenes Beskyttelse i Danmark. Jacob Lembcke mente dog ikke, at tiden var helt moden til en sådan forening. Da civilingeniør Viggo Schmidt, under et senere besøg hos Lembcke, hørte om ideen, gik han straks i gang med at lægge planer for, hvordan den kunne realiseres. Viggo Schmidt sendte invitationer ud til betydningsfulde mænd – en del af dem havde deres faste gang hos ægteparret Lembcke – og den 20. november 1875 stiftedes Foreningen til Dyrenes Beskyttelse i Danmark.

Foreningens formål var bl.a. at udgive små skrifter til vognmænd, kuske, heste- og kvæghandlere, slagtere osv. Inden foreningens første generalforsamling fandt sted den 10. juli 1876 i Industriforeningens foredragssal, formulerede Viggo Schmidt foreningens motto: "Dyrenes Røgt viser Menneskets Kløgt". Der var ca. 70 medlemmer, men ved udgangen af 1876 var man nået op på 1241 og året efter på 1521 medlemmer.

Foreningens første formand blev kammerherre Haxthausen. Han kunne ved det stiftende møde i 1875 meddele, at Hans Majestæt Kong Christian 10. havde sagt ja til at blive protektor. Jacob Lembcke kom til at præge Dyrenes Beskyttelse på den betydningsfulde post som sekretær.

Organisation

Kredsformænd
De frivillige udgør rygraden i dyreredningsarbejdet hos Dyrenes Beskyttelse. Foreningen har over 150 lokale kredsformænd og områdeformænd, som arbejder ulønnet over hele landet. I 2015 foretog kredsformændene 10.000 assistancer til dyr i nød, Over 3000 sager blev til dyreværnssager.

Dyreinternater
Dyrenes Beskyttelse har otte internater over hele landet. Dyrenes Beskyttelse ønsker med sine internater at skaffe nye hjem til de familiedyr, som deres ejere ikke kan have, og som er egnede til formidling. Dyrenes Beskyttelses internater skaffede i 2015 nye hjem til 4.712 katte og 919 hunde . Dertil kommer  kaniner, skildpadder, fugle m.fl.

Vildtplejestationer
Dyrenes Beskyttelses 10 vildtplejestationer, der er spredt over ud over Danmark, plejer syge eller tilskadekomne vilde dyr. Når dyrene atter er raske, genudsættes de i naturen. Alle vildtplejestationer er bemyndigede af Naturstyrelsen til at pleje f.eks.ugler og rovfugle samt en række mindre almindelige dyrearter.

Når det syge eller tilskadekomne dyr modtages på en af vildtplejestationerne, vurderes ikke blot om dyret kan overleve sine skader, men også om det kan genudsættes i naturen og overleve dér.

Dyreredning
Dyrenes Beskyttelse råder over dyreredningskøretøjer. Et køretøj er placeret hos Fyns Internat i Odense, og et andet kører ud fra foreningens hovedkvarter på Alhambravej på Frederiksberg. Godt 30 frivillige kører ambulancen på Fyn, mens 50 deles om opgaver fra Frederiksberg. De frivillige, der kører dyreredningskøretøjerne, gennemgår en grundig uddannelse, inden de kører ud. I 2015 kørte dyreredningskøretøjerne ud til 76% flere sager end i 2014. Dyrenes Beskyttelse har et samarbejde med Falcks dyreambulancer

Landbruget
Det er Dyrenes Beskyttelses målsætning at fremme en landbrugsproduktion, der tager udgangspunkt i dyrenes velfærd dvs. tager højde for både dyrenes sundhed og dyrenes naturlige behov for eksempelvis føde, miljøforhold og udfoldelsesmuligheder.

Dyrenes Beskyttelse accepterer, at dyr slagtes og bruges til menneskeføde eller på anden måde bidrager til den generelle velfærd i samfundet. Men dyrene må ikke udsættes for lidelse i forbindelse med produktionen, transporten mellem produktionssted og slagteri og slagtningen.

Dyrenes Beskyttelse har gennemført en række kampagner målrettet bedre dyrevelfærd. Senest har Dyrenes Beskyttelse gennemført en kampagne for at få alle danske malkekøer på græs i 150 dage i sommerhalvåret. Dette krav skrev mere end 100.000 personer under på, og Dyrenes Beskyttelse arbejder videre på at give malkekøerne lovkrav på at komme ud.

Anbefalet af Dyrenes Beskyttelse
Dyrenes Beskyttelse anbefaler særligt "velfærdskød". Mærket "Anbefalet af Dyrenes Beskyttelse" er en garanti til forbrugeren om, at der i produktionen er taget særligt hensyn til dyrevelfærd. Garantien baseres på, at Dyrenes Beskyttelse er med til at bestemme, hvordan produktionen foregår og sikrer kontrol af dyrevelfærd hos landmanden mindst én gang om året. Kontrollen foretages enten af kontrollanter ansat af Dyrenes Beskyttelse eller af Plantedirektoratet.

Kravene til mærket "Anbefalet af Dyrenes Beskyttelse" er koncentreret om dyrenes velfærd i produktion, transport og ophold på slagteriet og kan skitseres i fem punkter:

 Dyrene skal altid kunne bevæge sig frit og have mulighed for at udvise normal adfærd
 Dyrene må hverken lide overlast fysisk eller psykisk
 Dyrene må ikke sulte, men skal have fri adgang til naturlige fodermidler og vand, så de kan opretholde god sundhed og vigør
 Dyrene må ikke udsættes for unødig smitte eller lide anden overlast
 Dyrene må ikke på nogen måde skræmmes eller unødigt stresses

Dyretransporter
Der er primært to grunde til at transportere landbrugsdyr.

 Den første er transport af dyr, der skal forsætte livet et andet sted end der, hvor de er opdrættet. Som smågrise der samles hos en slagtesvineproducent, spædkalve der transporters til en kalveopdrætter, og kvæg der eksporters til udlandet.

 Den anden grund er transport til slagtning, og det er primært i denne kategori, at forholdene kan være problematiske.

Dyrenes Beskyttelse mener, den eneste løsning er at indføre en regel om, at dyr skal slagtes på et nærtliggende slagteri, og at dyr højst må transporteres i otte timer eller 500 km. Samtidig skal der være skærpede krav om ventilation, vand, føde, og plads i transportvogne, der transporterer levende dyr, samt veterinær kontrol ved både afsendelses- og modtagelsessted.

Dyrenes Beskyttelse har gennemført kampagner for at hjælpe dyr under transport. Senest en transportkampagne i 2016.

Årets Dyreven
Hvert år den 20. november på Dyrenes Beskyttelses fødselsdag uddeles prisen Årets Dyreven til en dansker, der har gjort en ekstraordinær indsat for dyrene. Prismodtageren modtager 10.000 kr. samt Dyrenes Beskyttelses guldmedalje.

Jørgen Toft Christensen har som den seneste modtaget medaljen.

Litteratur
 Hans Hvass, Dyrenes Beskyttelse 1875-1975, Rosenkilde og Bagger 1975.

Referencer

Eksterne henvisninger
Dyrenes Beskyttelses hjemmeside

Danmarks 3R-Center  (forsøgsdyr)

Dyrevelfærd
Foreninger fra Danmark
Etableret i 1875


text:
Hans Schönfeld ist der Name folgender Personen:

* Hans von Schönfeld (1544–1599), deutscher Hofbeamter und Diplomat
 Hans Schönfeld (Schriftsteller) (1883–nach 1936), deutscher Schriftsteller
 Hans Schönfeld (Theologe) (1900–1954), deutscher Theologe und Volkswirt
 Hans Schönfeld (Ingenieur) (1903–1978), deutscher Elektroingenieur und Hochschullehrer


text:
6-й американский шахматный конгресс проходил с 25 марта по 27 мая в Нью-Йоркe в 1889 году.

Один из самых продолжительных (64 дня) в истории шахматных соревнований: двухкруговой, при 20 участниках; во 2-м круге 1-я ничья переигрывалась. 1—2-е места разделили Макс Вейс (24 выигрыша, 10 ничьих и 4 поражения) и Михаил Чигорин (27 выигрышей, 4 ничьи и 7 поражений) — по 29 очков. Макс Вейс и Михаил Чигорин сыграли за 1-й приз дополнительный матч, все 4 партии которого завершились вничью.

Таблица турнира

Литература

Ссылки
 Партии турнира  на сайте pgnmentor.com

Американский шахматный конгресс
К
1889 год в шахматах


text:
Alloteratura longicercata is een rechtvleugelig insect uit de familie sabelsprinkhanen (Tettigoniidae). De wetenschappelijke naam van deze soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1905 door Bolívar.

longicercata


text:
L'Esbart Mare Nostrum és una entitat de Sant Andreu del Palomar (Barcelonès) creada l'any 1956. Des de fa més de cinquanta anys es dedica a ensenyar danses tradicionals dels Països Catalans, que s'ofereixen al públic en actuacions diverses. Es dedica a ensenyar danses tradicionals de totes les terres de parla catalana i a representar-les en actuacions públiques. L'esbart organitza cursets en grups, segons l'edat dels alumnes: fins a cinc anys, de sis a deu anys, i d'onze a dinou. Fins al 1957 (pel cap baix) dirigí l'esbart el folklorista Lluís Moreno i Pallí.

Referències

Enllaços externs
 Portal de l'Esbart Mare Nostrum

Entitats del districte de Sant Andreu
Mare Nostrum
Cultura popular del districte de Sant Andreu
Sant Andreu de Palomar


text:
Jamilya () is a 1968 Soviet drama film directed by Sergei Yutkevich and Irina Poplavskaya.

The film is based on the 1958 novel Jamila by Chingiz Aitmatov.

Plot
The film is told from the point of view of the narrator, an artist, who paints scenes of rural Kyrgyz life. These scenes are based on his childhood, which he reflects back upon for the bulk of the movie. The main part of the film takes place during the Great Patriotic War in what is now  Kyrgyzstan. Jamilya, a young woman, follows her parents orders by marrying Sadik, a man who she does not love. After marrying Jamilya, Sadik lives with her for only four months, then he is taken to the front, to fight in World War II. During this period,  women, old people and children went to the fields and sent wheat to the front lines where the men were fighting. Jamilya misses her husband.  However, Jamilya falls in love with the front-line soldier Daniyar, who has already returned from the war. After Sadik is wounded, he writes in a letter that he is returning home in two months, which makes everyone happy, except for Jamilya and Daniyar who are forced to confront the reality of their relationship.

Cast
 Natalya Arinbasarova as Jaamilya
 Suymenkul Chokmorov as Daniyar
 Nasreddin Dubashev
 Aliman Zhankorozova as Dzhanyl
 Altynbek Kenzhekov as Sadyk
 Mukhtar Bakhtygereyev as Osmon
 Bolot Beyshenaliev as Khudozhnik
 Chingiz Aitmatov as Narrator (voice)
 Nasyr Kitayev as Orosmat

References

External links

1968 films
1960s Russian-language films
Soviet drama films
Films based on novels
1968 drama films


text:
Die Saison 2021/22 im DVV-Pokal begann mit dem Achtelfinale am 6./7. November 2021. Als Titelverteidiger traten die United Volleys Frankfurt bei den Männern und der SSC Palmberg Schwerin bei den Frauen an. Bei den Männern gewann der VfB Friedrichshafen am 6. März 2022 im Endspiel in der SAP Arena in Mannheim mit 3:1 gegen SVG Lüneburg. Das Frauenendspiel fand coronabedingt am 20. März 2022 in Wiesbaden statt. Hier gewann Allianz MTV Stuttgart mit 3:0 gegen den Dresdner SC.

Mannschaften

RPS = Regionalpokalsieger

Männer

Frauen

Weblinks
 Informationen beim DVV

2021/22
Volleyballsaison 2021/22


text:
Epalpus unicolor är en tvåvingeart som beskrevs av Wulp 1888. Epalpus unicolor ingår i släktet Epalpus och familjen parasitflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Parasitflugor
unicolor


text:
Hagaste est un village de la commune de Hiiumaa, situé dans le comté de Hiiu en Estonie.

Géographie
Le village est situé dans l'est de l'île d'Hiiumaa, au bord de la mer des détroits, une dépendance de la mer Baltique.

Histoire
Avant la réforme administrative d', Hagaste faisait partie de la commune de Pühalepa, fusionnée à cette date avec les autres communes de l'île pour former la celle de Hiiumaa.

Village en Estonie
Hiiumaa


text:
Patronyme
Marchant peut faire référence à des personnes :
 Antoine-Philibert Marchant (1796-1859), homme politique français ;
 Daniel Marchant (°1950), homme politique belge wallon ;
 Gérard Marchant, psychiatre toulousain du  ;
 Guy Marchant, imprimeur français du  ;
 Honoré René Marchant (1764-1826), intendant général de la Grande Armée ;
 Jean Marchant (~1650 - 1738), botaniste français ;
 Jérôme Marchant (1540-1594), moine, général de l'ordre des chartreux ;
 Jules-Henri Marchant (1940-2015), metteur en scène belge ;
 Kenny Marchant (né en 1951), homme politique américain ;
 Louis Thomas Marchant (1756-1824), général de brigade français ;
 Mathieu Henri Marchant de La Houlière (1717-1793), général de division français ;
 Théodore Melchior Marchant (1750-?), général de brigade français ;
 Tony Marchant (né en 1959) dramaturge britannique ;
 Tony Marchant (né en 1937) cycliste australien ;
 Marchant, un virginaliste de la période des Tudor dont une pièce figure dans le Fitzwilliam Virginal Book.

Ou bien à des lieux :
 L'Hôpital Marchant, Centre Hospitalier psychiatrique toulousain.

Dans la marine
 Marchant désigne pour une embarcation ou un bateau, l'action d'avancer au moyen d'avirons, de voile ou d'une machine. Par exemple, les premières frégates à propulsion mixte, marchaient avec des voiles et une machine à vapeur.

Homonymie de patronyme


text:
Aman Wote (Etiopía, 18 de abril de 1984) es un atleta etíope especializado en la prueba de 1500 m, en la que consiguió ser subcampeón mundial en pista cubierta en 2014.

Carrera deportiva

En el Campeonato Mundial de Atletismo en Pista Cubierta de 2014 ganó la medalla de plata en los 1500 metros, llegando a meta en un tiempo de 3:38.08 segundos, tras el jibutiense Ayanleh Souleiman y por delante del marroquí Abdalaati Iguider (bronce con 3:38.21 segundos).

Referencias

Enlaces externos

Atletas de Etiopía


text:
Eremiaphila rotundipennis è una specie di mantide religiosa appartenente al genere Eremiaphila.

Note

Eremiaphila


text:
Die Coppa Città di Enna 1966, auch VI. Coppa Città di Enna, Pergusa, fand am 7. August auf dem Autodromo di Pergusa in Enna auf Sizilien statt und war der 9. Wertungslauf der Sportwagen-Weltmeisterschaft dieses Jahres.

Das Rennen

Zum fünften Mal nach 1962 zählte die Rennveranstaltung in Enna zur Sportwagen-Weltmeisterschaft. 1962 gewannen Marsilio Pasotti und Giancarlo Scotti auf einem Fiat-Abarth 1000. Im Jahr danach siegte Romano Perdomi, der ebenfalls einen Fiat-Abarth 1000 fuhr. Das Rennen 1964 endete mit einem Erfolg von Hans Herrmann auf einem Abarth-Simca 2000 GT. 1965 gab es durch Mario Casoni, der einen 250LM steuerte, den ersten Ferrari-Sieg.

Auch 1966 war ein Ferrari-Pilot der Favorit auf den Gesamtsieg. Lokalmatador Nino Vaccarella bestritt das Rennen auf einem Werks-Ferrari Dino 206S. Im Rennen fiel er nach einem Wagenbrand aus, sodass Marsilio Pasotti, der ebenfalls einen Dino 206S fuhr, seinen zweiten Coppa-Erfolg feierte. Im Ziel hatte er 14 Sekunden Vorsprung auf den Schweizer Charles Vögele, der auf einem Porsche 906 seine beste Platzierung bei einem Weltmeisterschaftslauf einfuhr.

Überschattet wurde das Rennen vom tödlichen Unfall des sizilianischen Rennfahrers Franco Lo Dico. Lo Dico steuerte einen Alfa Romeo Giulia TZ und kam in der siebten Runde bei einem Überholmanöver von der Strecke ab. Mit schweren Verletzungen wurde er in ein Krankenhaus in Enna gebracht, wo er kurz nach dem Eintreffen starb.

Ergebnisse

Schlussklassement

1 nicht gestartet

Nur in der Meldeliste

Hier finden sich Teams, Fahrer und Fahrzeuge, die ursprünglich für das Rennen gemeldet waren, aber aus den unterschiedlichsten Gründen daran nicht teilnahmen.

Klassensieger

Renndaten

 Gemeldet: 31
 Gestartet: 22
 Gewertet: 11
 Rennklassen: 5
 Zuschauer: unbekannt
 Wetter am Renntag: heiß und trocken
 Streckenlänge: 4,798 km
 Fahrzeit des Siegerteams: 1:41:17,100 Stunden
 Gesamtrunden des Siegerteams: 70
 Gesamtdistanz des Siegerteams: 335,790 km
 Siegerschnitt: 198,921 km/h
 Pole Position: Mario Casoni – Ford GT40 (#54) – 1:20,500 = 214,524 km/h
 Schnellste Rennrunde: Mario Casoni – Ford GT40 (#54) – 1:17,400 = 223,116 km/h
 Rennserie: 9. Lauf zur Sportwagen-Weltmeisterschaft 1966

Literatur

 Peter Higham: The Guinness Guide to International Motor Racing. A complete Reference from Formula 1 to Touring Car. Guinness Publishing Ltd., London 1995, ISBN 0-85112-642-1.

Weblinks

 Rennergebnisse bei WSPR Racing

Einzelnachweise

Rennen der Sportwagen-Weltmeisterschaft 1966
Motorsportwettbewerb in Italien
Sportveranstaltung in Enna


text:
Hourges és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 91 habitants.

Demografia

Població
El 2007 la població de fet de Hourges era de 91 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.

La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

Habitants censats

Habitatges
El 2007 hi havia 41 habitatges, 35 eren l'habitatge principal de la família i 6 eren segones residències. Tots els 41 habitatges eren cases. Dels 35 habitatges principals, 27 estaven ocupats pels seus propietaris i 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien tres cambres, 2 en tenien quatre i 30 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 18 n'hi havia dos o més.

Piràmide de població
La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:

Economia
El 2007 la població en edat de treballar era de 57 persones, 44 eren actives i 13 eren inactives. De les 44 persones actives 40 estaven ocupades (22 homes i 18 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 13 persones inactives 3 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

Activitats econòmiques
Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa alimentària, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».

L'any 2000 a Hourges hi havia 13 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 192 hectàrees.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

 Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Hourges a l'INSEE.
 Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Hourges a l'INSEE
 France par commune  Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.

Municipis del Marne


text:
EL Arroyo Colorado es un curso fluvial uruguayo que atraviesa los departamentos de  Montevideo y Canelones. También es llamado arroyo de Abel dada su escasez de agua.

Nace en la Cuchilla Grande, separa a los departamentos de Montevideo del de Canelones y desemboca en el río Santa Lucía, tras recorrer alrededor de 11 km.

Colorado
Colorado
Cuenca del río Santa Lucía (Uruguay)
Melilla (Montevideo)


text:
Междунаро́дный день саа́мов (, , , пите-саамск. Sämij álbmukbäjjve, , ; , , ) — ежегодный национальный праздник, отмечаемый 6 февраля саамами Норвегии, Швеции, Финляндии и России.

История
6 февраля 1917 года в Тронхейме (Норвегия) состоялось первое собрание саамов, на котором решались вопросы объединения саамов северных стран (Швеция, Норвегия, Великое княжество Финляндское) и взаимодействия через государственные границы.

В 1956 году был создан Союз Саамов, который представлял интересы саамов Норвегии, Швеции и Финляндии (всего 15 членов; с 1992 года в Союз вошли представители России). Члены союза ежегодно принимали участие в общем съезде — Саамской конференции. Так в 1986 году на ней были утверждены саамские национальные флаг и гимн (), включая правила их использования.

В 1992 году на XV-й Саамской конференции, прошедшей в Хельсинки, в честь первого съезда 1917 года, дата 6 февраля была утверждена национальным днём саамов. Впервые отпразднован в 1993 году в Йокмокке.

Саамы России
Саамы России вкладывают в дату 6 февраля дополнительный смысл. В 1866 году, в результате реформаторской деятельности императора Александра II, была создана саамская (с начала XX века — Кольско-Лопарская) волость, которая вошла в состав Кольского (Александровского) уезда Архангельской губернии. C 1868 года в волости начал работу выборный орган народного представительства «Коладаг соббарь».

В собрание входили старшина (управляющий саамской волостью), заседатель (помощник управляющего), писарь (секретарь, который вёл протокол собрания), представитель императора (инспектор или чиновник по крестьянским делам) и выборные представители от каждого общества (в составе волости было несколько обществ) и погоста (сиййт, которые составляли общество).

Собрание «Коладаг соббарь» из представителей саамской волости собиралось в Коле один раз в год — 25 января. В России после перехода в 1918 году на григорианский календарь — дата изменилась на 6 февраля.

Особенности
В различных странах празднование Международного дня саамов отмечается по-разному. Во время официальных действий над мэрией или ратушей поднимается саамский флаг и звучит (или поют) гимн «Sámi soga lávllaat». Для детей и подростков проводятся различные мероприятия, в школах и детских садах рассказывают о саамах, их истории, культуре. Традиционно устраиваются праздничные застолья.

В Финляндии этот праздник отмечается 6 февраля как Национальный день саамов.

Примечания

Праздники 6 февраля
Саамы
Культура Мурманской области


text:
L'Italie a participé au Concours Eurovision de la chanson 1991 le  à Rome, en Italie. C'est la  participation de l'Italie au Concours Eurovision de la chanson.

Le pays est représenté par le chanteur Peppino di Capri et la chanson , sélectionnés en interne par la RAI.

Sélection
Le radiodiffuseur italien, la Radiotelevisione Italiana (RAI, Radio-télévision italienne), choisit l'artiste et la chanson en interne pour représenter l'Italie au Concours Eurovision de la chanson 1991.

Lors de cette sélection, c'est la chanson Comme è ddoce 'o mare, interprétée par Peppino di Capri, qui fut choisie pour représenter l'Italie à l'Eurovision 1991.

Le chef d'orchestre sélectionné pour l'Italie à l'Eurovision 1991 est Bruno Canfora.

À l'Eurovision

Points attribués par l'Italie

Points attribués à l'Italie

Peppino di Capri interprète Comme è ddoce 'o mare en dernière position, suivant Chypre. À la fin du vote, l'Italie termine  sur 22 pays, ayant reçu 89 points au total.

Références

Italie
Italie au Concours Eurovision de la chanson
Concours Eurovision de la chanson


text:
Bongabon ist eine philippinische Stadtgemeinde in der Provinz Nueva Ecija.

Bongabon ist führender Zwiebelproduzent in den Philippinen und in Südostasien.

Jedes Baranggay in Bongabon hat eine eigene Fiesta. Das in ganz Bongabon gefeierte Sibuyasan Onion Festival findet jährlich in der ersten und zweiten Woche im April statt.

Baranggays

Bongabon ist politisch unterteilt in 28 Baranggays.

Geschichte
Missionare des Augustinerordens die in Pampanga den Katholizismus predigten, weiteten ihre Vorposten in das Gebiet der heutigen Provinz Nueva Ecija aus, indem sie dem Fluss Pampanga folgten. 1659 wurde in der Folge Santol (das heutige Baranggay Santor) gegründet. 1760 wurde Bongabon eine selbstständige Stadt- und Kirchengemeinde und Franz von Assisi zum Ortsheiligen erklärt.

Bongabon war die erste Hauptstadt der Provinz Nueva Ecija.

Ort auf den Philippinen


text:
A brakeman's cabin (also brakeman's cab) or brakeman's caboose (US) (German: Bremserhaus) was a small one-man compartment at one end of a railway wagon to provide shelter for the brakeman from the weather and in which equipment for manually operating the wagon brake was located. They were built in the days before continuous braking was available and the locomotive brake needed to be augmented by brakemen applying the wagon brakes individually.

History
In the early years of the railway, brakemen just had an open seat. The first cabs appeared around 1880. The number of brakeman's cabs occupied in a given train depended on the conditions of the route and the speed of the train; on some trains all the cabs might be occupied. Communication between engine driver and brakemen was by train whistle signals which required the design of the brakeman's cab to be partially open to the elements.

Risk
Working in brakeman's cabins was dangerous, especially in winter because the cabins were unheated and draughty and there was little room to move around and keep warm. As a result brakemen frequently froze, sometimes even to death, placing the entire train at risk due to lack of braking power.

Decline

Germany
Brakeman's cabins became superfluous with the widespread introduction of compressed air brakes. In Germany, such brakes first appeared on D-Zug (express) trains at the end of the 19th century. The building of brakeman's cabins stopped on German passenger trains in the early 1900s and on goods trains around 1925. Goods wagons with a brakeman's cab were still regularly seen in Germany up to the mid-1970s, especially on Italian goods wagons. With some railway companies, such as the Italian FS and the Swiss SBB, they even lasted until the 1990s.

Gallery

See also
 Brake van
 Caboose

References

External links

 *Entry for "Bremsersitze" in Rölls Enzyklopädie des Eisenbahnwesens (1912)

Rolling stock
Cabooses


text:
Fandango Latam, anteriormente conhecida como Cinepapaya, é uma empresa peruana que vende bilhetes de cinema online e por dispositivos móveis. Ele também fornece informações sobre o showtime e conteúdo relacionado a filmes.

História
O Fandango Latam começou como Cinepapaya em 2012, recebendo financiamento da 500 Startups e do acelerador de startups da Telefonica Wayra. Participou também do programa de aceleração do Start-Up Chile.

Em 2014, o Cinepapaya recebeu um investimento de 2 milhões de dólares do conglomerado de internet brasileiro Movile. Em maio de 2015, o Cinepapaya foi transacional no Peru, Chile e Colômbia, e serviu conteúdo em 17 países da América do Sul (em maio de 2015), esperando fechar 2015 em 20 países, e então se expandir em outros mercados emergentes.

Em dezembro de 2016, a Fandango Media comprou o Cinepapaya, por um valor não revelado. O Fandango já havia adquirido a concorrente brasileira da Cinepapaya, a Ingresso, em 2015, e fundiu as duas entidades para criar a Fandango Latam. Em março de 2017, a Fandango anunciou uma nova estratégia de marca para seus ativos na América Latina e, definitivamente, mudou seu nome de Cinepapaya para Fandango Latam.

Em outubro de 2017, a Fandango adquiriu a MovieTickets.com e conquistou mais fatias de mercado na América Latina. Em outubro de 2018, a Fandango Latam anunciou vários contratos plurianuais com a Cinépolis, Cinemark Theatres, National Amusements e Cinemex, adicionando 5.000 novas telas ao inventário latino-americano da Fandango. Este acordo transformou o Fandango no maior ticker online da América Latina.

Empresas fundadas em 2012


text:
Funarë is a former municipality in the Elbasan County, central Albania. At the 2015 local government reform it became a subdivision of the municipality Elbasan. The population at the 2011 census was 2,122. The municipal unit consists of the villages Bixelle, Branesh, Precë e Sipërme, Cerruje, Korre, Mollagjesh, Krrabë e Vogël, Precë e Poshtme and Stafaj.

References

Former municipalities in Elbasan County
Administrative units of Elbasan


text:
Die Jugend-Olympiamannschaft aus Indonesien für die III. Olympischen Jugend-Sommerspiele vom 6. bis 18. Oktober 2018 in Buenos Aires (Argentinien) bestand aus 17 Athleten.

Athleten nach Sportarten

Badminton

Basketball
Mädchen
 3x3: 15. Platz
Michelle Kurniawan
Valencia Pramono
Eka Febiananda
Nathania Orville
 Shoot-out: 8. Platz

Beachvolleyball
Jungen
Danang Herlambang
Bintang Akbar
 9. Platz

Gewichtheben
Mädchen
Nur Vinatasari
 Leichtgewicht:

Golf
Mädchen
Ribka Vania
 Einzel: 16. Platz
 Mixed: 8. Platz (mit Park Sang-ha )

Leichtathletik

Schießen
Jungen
Muhammad Mahardika
 Luftgewehr 10 m: 14. Platz
 Mixed: 7. Platz (mit Sofia Benetti )

Schwimmen

Weblinks

Übersicht der Athleten in der Olympedia

Indonesien
Sommerspiele 2018


text:
Časovka ženských družstev byla součástí Mistrovství světa v silniční cyklistice v letech 1987 až 1994, jezdila se na trati 50 km a zúčastnila se jí čtyřčlenná národní družstva. V letech 2012 až 2018 se jezdila v rámci Mistrovství světa časovka ženských týmů, které se zúčastnily šestičlenné týmy složené ze závodnic různých národností.

Časovka družstev

Časovka týmů

Cyklistika, silniční


text:
De Queen's Volunteer Reserves Medal is een onderscheiding van het Verenigd Koninkrijk. De ronde zilveren medaille wordt aan vrijwillige reservisten van de strijdkrachten uitgereikt. Men draagt de medaille aan een geel lint met drie groene strepen op de linkerborst.

De medaille kan ook door de regeringen van het Gemenebest worden toegekend.

De dragers mogen de letters QVRM achter hun naam dragen. De medaille werd op 29 maart 1999 door Elizabeth II in een Koninklijk Besluit, een "Royal Warrant" ingesteld. De koningin reikt ieder jaar maximaal 13 van deze medailles uit aan de vrijwilligers bij de drie krijgsmachtonderdelen.

Het vereiste is "exemplary meritorious service in the conduct of their duties". De medaille wordt door de Britse bureaucratie gezien als een "Level 3 award" die in rang op de Queen's Gallantry Medal en de Royal Victorian Medal volgt. Deze onderscheiding kan dus voor betoonde moed worden toegekend.

De eerste medailles werden in de verjaardags-lintjesregen van 1999 (de "Queen's Birthday Honours List") toegekend. Op 5 november van dat jaar vond de eerste investituur plaats.

Medaille
De ronde zilveren medaille draagt op de voorzijde het hoofd van de monarch en op de keerzijde de woorden "The Queen's Volunteer Reserves Medal". De Warrant voorziet niet in gespen.

Externe links
 Medals.org.uk
 Qvrm.org

Onderscheiding in het Verenigd Koninkrijk


text:
Emmanuelle Charpentier (Juvisy-sur-Orge, Francia; 11 de diciembre de 1968) es una microbióloga y bioquímica francesa. En 2020 fue galardonada con el Premio Nobel de Química «por el desarrollo de un método para edición genética», premio compartido con Jennifer Doudna.

Biografía
Estudió bioquímica, microbiología y genética en la Universidad Pierre y Marie Curie (UPMC) en París. En 1995 realizó su doctorado en  el Instituto Pasteur. Posteriormente se trasladó a los Estados Unidos, trabajando en diversas universidades y hospitales, como la  Universidad Rockefeller, el Centro Médico Langone de la Universidad de Nueva York, el Instituto Skirball de Medicina Biomolecular, también estuvo en Nueva York, y el Hospital de Investigación Infantil St. Jude, en Memphis. Tras cinco años, regresó a Europa, primero a Viena y más tarde a la Universidad de Umeå en Suecia, donde obtuvo la plaza de directora de investigación del  Molecular Infection Medicine Sweden (MIMS) y es además profesora visitante en el Centro Umeå para Investigación Microbiana (UCMR). En 2013, fue nombrada profesora en el Helmholtz Centre for Infection Research en Braunschweig y una cátedra Alexander von Humboldt en la Escuela de Medicina de Hannover (MHH) en Hannover, Alemania.

En 2015, Charpentier aceptó la oferta de la Sociedad Max Planck  para el puesto de directora del Instituto Max Planck de Biología de la Infección en Berlín, manteniendo su plaza de profesor visitante en la Universidad de Umeå. Desde 2018, es la directora fundadora de la Unidad de Investigación Max Planck para la Ciencia de los Patógenos.

Charpentier es más conocida por su papel en descifrar los mecanismos moleculares del sistema inmunológico bacteriano CRISPR-Cas9 (en inglés: clustered regularly interspaced short palindromic repeats) y su aplicación como herramienta en ingeniería genética. En colaboración con el laboratorio de Jennifer Doudna, el laboratorio de Charpentier descubrió como Cas9 podría ser usado para hacer cortes en cualquier secuencia deseada de un genoma e insertar, suprimir o modificar ADN. El método que desarrollaron implicaba la combinación de Cas9 con moléculas sintéticas de «ARN guía» de fácil creación. Investigadores de todo el mundo utilizan este método para manipular de forma eficaz ADN de plantas, animales y líneas celulares de laboratorio.

Desde los primeros meses de 2015 tanto Charpentier como Doudna mantienen un litigio de patentes con el bioquímico Feng Zhang, aunque realmente se trata de una polémica entre las instituciones donde trabajan los litigantes: el Instituto Tecnológico de Massachusetts (MIT), donde trabaja F. Zhang y la Universidad de California en Berkeley, lugar de trabajo de Doudna. Ambas instituciones piensan que hay mucho prestigio y dinero en juego.

En 2020 fue galardonada con el Premio Nobel de Química "por el desarrollo de un método para edición genética". Este premio lo comparte con Jennifer Doudna.

El Papa Francisco la nombró en agosto de 2021, miembro de la Pontificia Academia de las Ciencias.

Premios (selección)
 2011 – Premio Fernström para científicos jóvenes y prometedores
 2014 – Premio Göran Gustafsson
 2014 – Premio Dr. Paul Janssen de Investigación Biomédica (compartido con Jennifer Doudna)
 2014 – Premio Jacob Heskel Gabbay (compartido con Feng Zhang y Jennifer Doudna)
 2014 – Premio Breakthrough de Ciencias de la Vida (compartido con Jennifer Doudna)
 2015 – Premio de la Sociedad Internacional de Tecnologías Transgénicas (compartido con Jennifer Doudna)
 2015 – Premio Louis-Jeantet de Medicina
 2015 – Time 100: Pioneros (compartido con Jennifer Doudna)
 2015 – Premio Ernst Jung de Medicina
2015 – Premio Princesa de Asturias de Investigación Científica y Técnica (compartido con Jennifer Doudna)
2015 – Premio Gruber de Genética (compartido con Jennifer Doudna)
2015 – Premio Umeå University Jubilee: The MIMS Excellence by Choice Programme
2015 – Medalla Carus, de la Academia de Ciencias Leopoldina
2016 – Premio Fundación BBVA Fronteras del Conocimiento en la categoría de Biomedicina junto a Jennifer Doudna y Francisco M. Mojica
 2020 – Premio Wolf en Medicina junto con Jennifer Doudna.
 2020 - Premio Nobel de Química en conjunto con Jennifer Doudna

Referencias

Enlaces externos
 Umeå University Staff Directory: Emmanuelle Charpentier
 Nature  471, 602–607 (31 March 2011: "CRISPR RNA maturation by trans-encoded small RNA and host factor RNase III"
 Science, June 28 2012: "A Programmable Dual-RNA–Guided DNA Endonuclease in Adaptive Bacterial Immunity"
 Helmholz Centre for Infection Research – Regulation in Infection Biology
 Molecular Infection Medicine Sweden – Short Curriculum Vitae of Emmanuelle Charpentier
 Crispr Therapeutics: Scientific Founders
 Emmanuelle Charpentier to become a Director at the Max Planck Institute for Infection Biology in Berlin

Científicas de Francia
Bioquímicos de Francia
Microbiólogos de Francia
Inmunólogos
Profesores de la Universidad de Umeå
Miembros de la Academia Pontificia de las Ciencias
Miembros de la Real Academia de las Ciencias de Suecia
Miembros de la Leopoldina
Premio Príncipe de Asturias de Investigación Científica y Técnica
Premio L'Oréal-UNESCO a mujeres científicas
Premio Wolf en Medicina
Alumnado de la Universidad Pierre y Marie Curie
Laureados con el Premio Nobel de Química
Laureados con el Premio Nobel 2020


text:
U računarstvu i lingvistici, raščlanjivanje (parsiranje, formalnije: sintaksna analiza) je postupak analiziranja niza tokena radi utvrđivanja gramatičke strukture u odnosu na datu (više ili manje) formalnu gramatiku. Dakle, raščlanjivač je jedan od delova interpretatora ili kompilatora, u kojoj se prihvata podrazumevana hijerarhija ulaznog teksta i pretvara u oblik koji je pogodan za dalju obradu (najčešće u neki oblik stabla raščlanjivanja, apstraktnog sintaksnog stabla ili neke druge hijerarhijske strukture), pritom obično proveravajući i eventualne greške u sintaksi. Raščlanjivač često koristi poseban leksički analizator za izdvajanje tokena iz niza ulaznih znakova. Raščlanjivači mogu biti programirani ručno ili stvoreni poluautomatski (u nekom programskom jeziku) upotrebom programskih alata (poput -{Yacc}-a) polazeći od gramatike u  Bekus-Naurovoj formi.

Pored toga, raščlanjivači mogu biti konstruisani i kao izvršne specifikacije gramatika u funkcionalnim programskim jezicima. Frost, Hafiz i Kalahan (eng. -{Callaghan}-) su na osnovu radova drugih napravili skup funkcija višeg reda (nazvani raščlanjivački kombinatori) koji omogućavaju konstrukciju raščlanjivača za analizu naniže, polinomijalne vremenske i prostorne složenosti, kao izvršne specifikacije za višeznačne gramatike koje sadrže levo-rekurzivna pravila. Na sajtu -{X-SAIGA}- može se naći više pojedinosti o algoritmima i detaljima ugrađivanja.

Prirodni jezici
Pogledajte i raščlanjivanje prirodnih jezika

Kod nekih sistema za mašinsko prevođenje i obradu prirodnih jezika, prirodne jezike raščlanjuju računarski programi. Programi ne mogu lako da raščlanjuju rečenice koje formiraju ljudi, s obzirom na to da je višeznačnost jedna od osnovnih odlika u strukturi jezika koje koriste ljudi. Da bi raščlanjivali podatke prirodnog jezika istraživači prvo moraju da se dogovore koja će se gramatika koristiti. Na izbor sintakse utiču kako lingvistička tako i pitanja računarske obrade; na primer, neki sistemi za raščlanjivanje koriste leksičke funkcionalne gramatike, ali u opštem slučaju, raščlanjivanje gramatika ove vrste pripada problemima klase složenosti NP. -{Head-driven phrase structure grammar}- je još jedan lingvistički formalizam koji je bio popularan u raščlanjivačkoj zajednici, ali drugi istraživački napori su se fokusirali na manje složene formalizme kao što su oni koji su korišćeni u -{Penn}- banci drveta. Plitko raščlanjivanje ima za cilj samo određivanje granica glavnih sastavnih delova kao što su imeničke fraze. Još jedna popularna strategija za izbegavanje lingvističkih kontroverzi je raščlanjivanje zavisnih gramatika.

Većina savremenih raščlanjivača je bar delom statistička; odnosno, oni se oslanjaju na korpus već zabeleženih (ručno raščlanjenih) podataka. Ovaj pristup dozvoljava sistemu da prikuplja informacije o učestalosti pojavljivanja raznih konstrukcija u određenom kontekstu. (Videti mašinsko učenje) Pristupi koji su korišćeni obuhvataju pravolinijske -{SCFG}- (stohastičke kontekstno slobodne gramatike), maksimalnu entropiju, i neuronske mreže. Većina uspešnijih sistema koristi leksičku statistiku (to jest, razmatra identitet upotrebljenih reči, kao i njihov govorni deo).

Algoritmi za raščlanjivanje prirodnih jezika ne mogu da se oslone na to da će gramatika imati "fine" osobine kao ručno pravljene gramatike za programske jezike. Kako je već ranije pomenuto, neke gramatičke formalizme je veoma teško raščlaniti uz pomoć računara; u principu, čak i u slučaju kada željena struktura nije kontekstno slobodna, koristi se neka vrsta kontekstno slobodne aproksimacije u odnosu na gramatiku koja se koristi da bi se izvršio prvi prolazak. Algoritmi koji koriste kontekstno slobodne gramatike često se oslanjaju na neku varijantu -{CYK}- algoritma, obično sa nekom heuristikom za odbacivanje nepotrebnih analiza da bi se uštedelo na vremenu. (Videti tabelarno raščlanjivanje.) Ipak, neki sistemi su žrtvovali brzinu u cilju tačnosti korišćenjem npr. linearnih algoritama sa prebacivanje-svođenje (eng. -{shift-reduce)}- konfliktima. Nešto skoriji razvoj je prerangiranje raščlanjivanja u kojem raščlanjivač predlaže veliki broj analiza, a složeniji sistem bira najbolju opciju.

Programski jezici
Raščlanjivač se najčešće koristi kao deo kompilatora ili interpretatora. On raščlanjuje izvorni kod programskog jezika da bi stvorio neki oblik interne reprezentacije. Obično se programski jezici opisuju kontekstno slobodnim gramatikama jer se za njih mogu napisati brzi i efikasni raščlanjivači. Raščlanjivači se pišu ručno ili se stvaraju upotrebom generatora raščlanjivača.

Kontekstno slobodne gramatike su ograničene u meri u kojoj mogu da izraze sve jezičke zahteve. Neformalno, razlog je da je ograničeno pamćenje tog jezika. Gramatika ne može da zapamti prisustvo neke konstrukcije u odnosu na  proizvoljno dug ulaz; ovo je neophodno za jezik u kojem, na primer, ime mora biti deklarisano pre njegovog pozivanja. Moćnije gramatike koje mogu da izraze ova ograničenja, s druge strane, ne mogu da se raščlanjuju efikasno. Zbog toga je uobičajena strategija pravljenje manje preciznog raščlanjivača za kontekstno slobodnu gramatiku koji prihvata nadskup željenih jezičkih konstrukcija (to jest, prihvata i neke konstrukcije koje nisu korektne), a neželjene konstrukcije kasnije mogu biti izbačene.

Pregled postupka
Sledeći primer pokazuje uobičajeni slučaj raščlanjivanja računarskog jezika sa dva nivoa gramatike: leksičkim i sintaksnim.

Prvu fazu predstavlja ekstrahovanje tokena, ili leksička analiza, kojom se ulazna struja karaktera deli u osnovne simbole čije je značenje definisano gramatikom regularnih izraza. Na primer, program za izračunavanje će tražiti ulaz kao što je 12*(3+4)^2 i podeliti ga na tokene 12, *, (, 3, +, 4, ), ^ i 2, od koji svakih predstavlja simbol koji ima značenje u kontekstu aritmetičkog izraza. Raščlanjivač treba da sadrži pravila koja će mu reći da slova *, +, ^, ( i ) označavaju početak novog tokena, tako da besmisleni tokeni kao što su 12* ili (3 neće biti ekstrahovani.

Sledeća faza je raščlanjivanje ili sintaksna analiza, kojom se proverava da li otpakovani tokeni formiraju izraz koji je dozvoljen. Ovo se obično čini korišćenjem kontekstno slobodne gramatike koja rekurzivno definiše komponente koje mogu činiti izraz i redosled kojim one moraju da se pojavljuju. Ipak, ne mogu sva pravila koja definišu programske jezike da se izraze samo preko kontekstno slobodnih gramatika, na primer, ispravnost tipova i odgovarajuće deklaracije identifikatora. Ova pravila mogu formalno da se izraze pomoću atributskih gramatika.

Poslednja faza je semantičko raščlanjivanje ili analiza, kojom se obrađuju implikacije upravo potvrđenih izraza i preduzimaju odgovarajuće radnje. U slučaju kalkulatora ili interpretatora, radnja je izračunavanje izraza ili programa, dok bi, s druge strane, kompilator stvorio neku vrstu koda. Atributske gramatike mogu biti upotrebljene i za definisanje ovih radnji.

Vrste raščlanjivača
Osnovni zadatak raščlanjivača je da odredi da li i kako se dati ulaz može dobiti iz početnog simbola gramatike. Postoje dva osnovna načina da se to uradi:
Sintaksna analiza naniže -  Sintaksna analiza naniže se može posmatrati kao pokušaj nalaženja najlevljeg izvođenja neke struje ulaznih karaktera konstruisanjem drveta sintaksičke analize koje započinje od korena i napreduje ka listovima na osnovu pravila zadate formalne gramatike. Čitanje ulaznih karaktera vrši se sleva nadesno. Uključivanje izbora se koristi za prilagođavanje višeznačnosti proširivanjem svih mogućih desnih strana gramatičkih pravila. LL-analizatori  i raščlanjivači koji koriste metodu rekurzivnog spusta su primeri raščlanjivača koji koriste sintaksnu analizu naniže, koji se ne mogu prilagoditi gramatikama koje sadrže levo-rekurzivna pravila. Iako se verovalo da se jednostavna ugrađivanja sintaksne analize naniže ne mogu prilagoditi gramatikama sa direktnom i indirektnom levom rekurzijom i da mogu da zahtevaju eksponencijalnu vremensku i prostornu složenost pri raščlanjivanju višeznačnih kontekstno slobodnih gramatika, Frost, Hafiz i Kalahan su napravili nešto složeniji algoritam za sintaksnu analizu naniže koji se može primeniti i na višeznačne i levo-rekurzivne gramatike, polinomijalne vremenske složenosti, koji stvara reprezentacije polinomijalne prostorne složenosti potencijalno eksponencijalnog broja stabala sintaksičke analize. Njihov algoritam može da stvara oba, i najlevlje i najdešnje izvođenje neke ulazne niske, korišćenjem pravila zadate KSG.
Sintaksna analiza naviše - Raščlanjivač pokušava da ulaznu nisku tokena svede na početni simbol, konstruišući drvo sintaksičke analize polazeći od njegovih listova, postupnim svođenjem ka korenu. Postupak svođenja se sastoji u tome da se u pojedinim koracima analize, prepoznata desna strana nekog pravila gramatike zameni odgovarajućom levom stranom tog pravila. LR-analizatori su primeri raščlanjivača koji koriste sintaksnu analizu naviše.
Još jedna značajna razlika između ova dva navedena načina sintaksne analize je u tome da li odgovarajući raščlanjivač opisuje najlevlje ili najdešnje izvođenje zadate niske (pogledati: kontekstno slobodne gramatike). LL-analizatori će stvoriti najlevlje izvođenje, dok će LR-analizatori stvoriti najdešnje izvođenje, ali u obrnutom redosledu (od listova ka korenu).

Primeri raščlanjivača

Sintaksna analiza naniže
Neki od raščlanjivača koji koriste sintaksnu analizu naniže:
-{LL}- raščlanjivač

Sintaksna analiza naviše
Neki od raščlanjivača koji koriste sintaksnu analizu naviše:
 -{LR}- raščlanjivač
 -{SLR}- raščlanjivač
 -{LALR}- raščlanjivač
 -{GLR}- raščlanjivač
 -{CYK}- raščlanjivač

Vidi još
tabelarno raščlanjivanje
determinističko raščlanjivanje
plitko raščlanjivanje

Информатика
Преводиоци (рачунарство)
Алгоритми на нискама
Конструкција компилатора


text:
Muzycy
Marek Napiórkowski - gitary
Henryk Miśkiewicz - klarnet basowy, saksofon altowy
Krzysztof Herdzin - fortepian, flet
Adam Pierończyk - saksofon sopranowy i tenorowy
Robert Kubiszyn - gitara basowa, kontrabas
Paweł Dobrowolski - perkusja

Tracklista
1. Penn Drive
2. Here Comes the Moon
3. Teatr
4. Lunar Calendar
5. Vietato Fumare
6. Szkice Piórkiem

Szczegóły
Rok wydania: 2016
Wydawca: Agencja Muzyczna Polskiego Radia
Seria: Koncerty w Trójce (numer w serii: 17)
Numer katalogowy:
kompozycje: Marek Napiórkowski
aranżacje: Krzysztof Herdzin
produkcja: Marek Napiórkowski
edycja: Robert Kubiszyn
mix i mastering: Leszek Kamiński
nagranie koncertu: Jacek Gładkowski
koncert zarejestrowano 11 stycznia 2015 roku w Studio Koncertowym im. Agnieszki Osieckiej, Trójka 3 Program Polskiego Radia, Warszawa
zdjęcia: Darek Kawka
projekt graficzny: Marta Sołtys

Linki zewnętrzne
Oficjalna strona Marka Napiórkowskiego
Albumy muzyczne wydane w roku 2016


text:
A Sex Action egy magyar dirty rock együttes, amit 1989 márciusában alapított Szendrey Zsolt "Szasza" (ex-Love) énekes és Mátyás Attila, az F.O. System gitáros-énekes frontembere. A ritmusszekciót Zana Zoltán (ex-Dance) dobos és Somlyay Miklós "Miksa" (ex-Kézi Chopin) basszusgitáros alkották.

A kultikus Fekete Lyuk klubban, a II. Lyukas Napokon léptek fel először 1990-ben, és hamar országos népszerűségre tettek szert "csajozós" dalszövegeiknek, "szakadt fazonjuknak", és húzós rockzenéjüknek köszönhetően. Első albumuk még szerzői kiadásban jelent meg 1990-ben, de következő lemezeiket (Olcsó élvezet 1992, Mocskos élet 1993) már az EMI hazai leányvállalat gondozta. 1994-ben az együttes nevet és stílust váltott: Action néven játszottak hardcore punk zenét. Az 1994-es Összeomlás és az 1995-ös Terror című lemez után Matyi besokallt, kilépett, később Zoli is, aki inkább az egyre jobban beinduló Ganxsta Zolee és a Kartel nevű formációjára koncentrált. Szaszáék Budavári Vili gitárossal és H. Keresztes Viktor dobossal folytatták. Három további lemez (Sexact!on 1997, a HETEDIK 1999, A fehér és a zöld 2002) után azonban ők is inkább új kihívások felé fordultak, az Action feloszlott. 2004-ben Szasza szülinapján állt újra össze az eredeti felállás, és 2004 nyarán már felléptek a Sziget fesztiválon.

2005-ben új albumot vettek fel Jöhet bármi címmel, amit a Warner Hungary adott ki. 2009-ben Szasza és Miksa kiléptek az együttesből, más irányú elfoglaltságaikra hivatkozva. Az új énekes az Áfonya művésznevű Vékony Sándor lett, míg a basszusgitáros posztját a Mátyás Attila Bandben is játszó Bense Sándor vette át.

2013-ban a Matyi50 szülinapi koncertjén ismét az eredeti felállás lépett színpadra teltház előtt az A38-Hajón, ezt követte egy Düreres együttzenélés 2014 márciusában, ahol mindenki az aktuális saját zenekarával lépett fel. Itt már látszott, hogy a közönség azt szeretné, ha újra együtt folytatnák, így 2014 tavaszától az eredeti felállásban készülnek a 25 éves jubileumi koncertre.

Tagok
Jelenlegi tagok
 Szendrey Zsolt "Szasza"/"Wolfchild" - ének
 Mátyás Attila "Matyi"/"Electric Joker" - gitár
 Zana Zoltán "Döglégy"/"El Scorpio" - dob
 Somlyay Miklós "Miksa"/"Mikki the Kid" - basszusgitár
Korábbi tagok
 Vékony Sándor "Áfonya" - ének (2009-2014)
 Bense Sándor - basszusgitár (2009-2014)

Diszkográfia
Sex Action
 Kiadó: Fekete Lyuk Hangja
 Megjelenés éve: 1990
 Kiadó: Alexandra
 Megjelenés éve: 2010
Olcsó élvezet
 Kiadó: EMI Quint
 Megjelenés éve: 1992
 Kiadó: Alexandra
 Megjelenés éve: 2010
Mocskos élet
 Kiadó: EMI Quint
 Megjelenés éve: 1993
 Kiadó: Alexandra
 Megjelenés éve: 2010
 Kiadó: GrundRecords
 Megjelenés éve: 2023 (remaster)
Jöhet bármi
 Kiadó: Warner/M-Ton
 Megjelenés éve: 2005
Sex Action 1990-2006 (DVD)
 Kiadó: Alexandra
 Megjelenés éve: 2010
Olaj a tűzre
 Kiadó: GrundRecords
 Megjelenés éve: 2013
Utolsó kör
 Kiadó: GrundRecords
 Megjelenés éve: 2017

Források

Hammer World
Rockbook Biográfia
Origo.hu interjú

Külső hivatkozások
 https://www.facebook.com/sexactionband

Magyar rockegyüttesek
1989-ben alakult együttesek


text:
Irreligious est le deuxième album du groupe Moonspell sorti en 1996.

Liste des chansons
 Perverse... Almost Religious - 1:07
 Opium - 2:50
 Awake - 3:06
 For A Taste Of Eternity - 3:52
 Ruin & Misery - 3:48
 A Poisoned Gift - 5:35
 Subversion - 2:44
 Ravens Claws - 3:16
 Mephisto - 4:58
 Herr Spiegelmann - 4:36
 Full Moon Madness - 6:47

Crédits

Membres du groupe
 Fernando Ribeiro - chant
 Miguel Gaspar - batterie
 Pedro Paixão - claviers, échantillons sonores
 João Pedro - basse
 Ricardo Amorim - guitares

Musiciens invités
 Markus Freiwald - percussions sur "For a Taste of Eternity"
 Birgit Zacher - chant sur "Raven Claws"

Production
 Rolf Brenner - photographie
 Siggi Bemm - ingénierie
 Waldemar Sorychta - production, mixage

Album musical sorti en 1996
Album de Moonspell
Album produit par Waldemar Sorychta
Album publié par Century Media Records


text:
The 1952 Syracuse Orangemen football team represented Syracuse University in the 1952 college football season. The Orangemen were led by fourth-year head coach Ben Schwartzwalder and played their home games at Archbold Stadium in Syracuse, New York.

This was a historically successful season for the Orangemen, which included victories over rivals Penn State and Colgate. Syracuse lost only twice in the regular season: their season opener against the former college all-stars of the Bolling Air Force Base, and to eventual national champions Michigan State. Syracuse finished the regular season with a record of 7–2 and were ranked 14th in the final AP Poll, their first ranked finish in school history.

The team was awarded its first Lambert Trophy, which signified them as champions of the East. They were invited to the 1953 Orange Bowl after Navy refused the bid. This was the school's first ever bowl game, where they lost to Alabama in a lopsided 61–6 game.

Schedule

References

Syracuse
Syracuse Orange football seasons
Lambert-Meadowlands Trophy seasons
Syracuse Orangemen football


text:
Olszówka – wieś w Polsce, położona w województwie małopolskim, w powiecie limanowskim, w gminie Mszana Dolna. W latach 1975–1998 miejscowość położona była w województwie nowosądeckim.

Etnograficznie Olszówka należy do regionu zamieszkiwanego przez Zagórzan, ale miejscowa gwara zbliża się do gwary podhalańskiej. Według niektórych źródeł gwara Olszówki jest już gwarą podhalańską (Gwara zagórzańska).

W przysiółku Jasionów (740 m n.p.m) znajduje się jedna z siedmiu położonych w powiecie limanowskim stacja meteo IMGW.

W Olszówce organizowane są przeglądy kolędnicze.

Położenie
Wieś położona na północnych stokach Gorców, na północ od Jaworzyny Ponickiej, w dolinie potoku Olszówka, który jest dopływem Raby. Sąsiaduje z: Rabą Niżną od północy, od wschodu z Porębą Wielką, Niedźwiedziem i Podobinem, od zachodu z miastem Rabka.

Integralne części wsi

Historia
Pierwsze wzmianki o istnieniu osadnictwa na tych ziemiach pochodzą z 1254, w dokumencie potwierdzającym nadanie przez Bolesława Wstydliwego na rzecz Cystersów ze Szczyrzyca ziem w tej okolicy. Wieś została oficjalnie lokowana na prawie magdeburskim w akcie lokacyjnym wystawionym 14 maja 1388 przez króla Władysława Jagiełłę. Pierwszym zasadźcą został Filip Klimuntowicz. Ten sam dokument wspomina również erygowanie parafii i pierwszy kościół w Olszówce.

W XV wieku Olszówka należała do dóbr królewskich dzierżawionych najpierw przez Ratołdów a później przez Pieniążków, którzy w 1534 przypisali ją do tzw. klucza mszańskiego, w skład którego weszły również Mszana Dolna, Słonka, Raba Niżna i Kasinka Mała. W ramach dzierżawy mszańskiej wieś funkcjonowała aż do 1718, kiedy to została wyodrębniona jako samodzielna królewszczyzna. W 1776 została przejęta przez rząd austriacki, a w 1785 została przyłączona do starostwa nowotarskiego. Na początku XIX wieku wieś przeszła w ręce prywatne, kilkakrotnie zmieniając właścicieli.

W 1894 r. w Olszówce urodziła się poetka Antonia Zachara-Wnękowa.

3 września 1939 na terenie Olszówki Niemcy (naziści) zastrzelili 5 osób, a w wyniku uduszenia dymem z podpalonych zabudowań zmarło kolejnych 8. Na cmentarzu parafialnym znajduje się pomnik ku czci ofiar tej zbrodni hitlerowskiej.

W 1971 r. w Olszówce odbyły się pierwsze wakacyjne turnusy Oaz, czyli Ruchu Światło-Życie w archidiecezji krakowskiej.

W latach 1982–1988 w Olszówce wybudowano nowy kościół. Zabytkowy kościół drewniany z 1732 spłonął w niewyjaśnionych okolicznościach w nocy z 15 na 16 września 1993.

Turystyka

Szlaki turystyczne
 z Rabki do Poręby Wielkiej i dalej na Turbacz
 z Poręby Górnej przez przysiółek Jasionów na Piątkową
 na Maciejową i Stare Wierchy
 z Rabki Zaryte na Stare Wierchy

Atrakcje turystyczne
 przysiółek Jasionów, na który składa się kilka osiedli z zachowanym stylowym budownictwem;
 przydrożne urokliwe kapliczki na osiedlach Jasionów, Krausy, Jagody i Zarębki;
 Izba Regionalna w szkole podstawowej;
 odkrywki geologiczne wzdłuż doliny potoku Olszówka;
 pomniki przyrody na osiedlach Krausy i Trybuty;
 polana Śmierdząca, położona nad przysiółkiem Jasionów na terenie Gorczańskiego Parku Narodowego, na której obserwować można bogatą florę gorczańską, m.in. łąkę mieczykowo-miętlicową.

Przypisy

Bibliografia

Wsie w powiecie limanowskim


text:
Shane Beatty is a Canadian gridiron football coach. Beatty served as the head coach of the CJFL's Westshore Rebels from 2015 to 2022  and Okanagan Sun from 2013 to 2015.  He served as the head football coach at West Virginia University Institute of Technology in Montgomery, West Virginia from 2006 to 2007, compiling a record of 2-20

References

Year of birth missing (living people)
Living people
Canadian football linebackers
Canadian Junior Football League coaches
Canadian Junior Football League players
West Virginia Tech Golden Bears football coaches
Junior college football coaches in the United States


text:
Le suc gastrique  est le liquide biologique produit par les glandes de la paroi de l'estomac (glandes gastriques).

Fonction
Il participe à la digestion à la sortie de l'estomac, dans le duodénum, en réduisant de grandes portions d'aliments en de plus petites, qui pourront ensuite être brisées et absorbées dans les intestins par les villosités intestinales.

C'est Lazzaro Spallanzani qui, le premier, a établi grâce à deux expériences que le suc gastrique attaquait la viande. Les principales études qui suivirent furent celles d'Ivan Pavlov.

Le suc gastrique est considéré chimiquement comme un acide. Bien que variable, son pH est en moyenne voisin de 2.

Composition
Ses principaux constituants varient selon les espèces et l'âge des individus.

Ce sont principalement :
 l'eau (99 %) ;
 l'acide gastrique : qui permet de réduire la taille des portions alimentaires, en dénaturant les protéines, et de tuer la plupart des bactéries. Il s'agit d'une solution d'acide chlorhydrique de concentration (et donc de pH) variable selon la distance à un repas. L'acide chlorhydrique détruit les microorganismes et facilite l'attaque des protéines. Il est produit par les cellules pariétales grâce à des pompes H+/K+/ATPase, des canaux à Cl- et des canaux à K+. Il permet aussi de convertir le pepsinogène en pepsine ;
 la pepsine : une enzyme qui divise les chaînes de protéines en chaînes plus petites ou en acides aminés individuels. Cette endopeptidase est produite par les cellules principales ;
 la lipase gastrique : une enzyme qui hydrolyse les liaisons 1' et 3' des triglycérides en milieu acide. Elle est beaucoup moins efficace, dans ce rôle, que la lipase pancréatique ;
 le facteur intrinsèque, permettant l'absorption ultérieure de la vitamine B12 ;
 du mucus et des bicarbonates ayant un rôle de protection physique et chimique de la muqueuse de l'estomac.

L'estomac humain produit environ deux litres de suc gastrique par jour. Cette production dépend des besoins, elle est donc maximale au moment des repas. Le simple fait de sentir l'odeur de la nourriture peut déclencher la production de suc gastrique. Le suc gastrique a pour rôle principal de digérer les matières azotées.

Régulation

En partie hormonale, les cellules G produisent de la gastrine, une hormone, entraînant une augmentation de la production d'acide chlorhydrique par les cellules pariétales.

En partie nerveuse par le nerf vague qui va entraîner la production d'un suc riche en enzyme.

Utilisation médicinale

Le suc gastrique de bétail, élevé pour la consommation, est réservé à des utilisations pharmacologiques de précision.

Voir aussi

Articles connexes
 Estomac, Bile, Glande gastrique
 Digestion

Lien externe

Notes et références

Liquide biologique
Acide
Appareil digestif

ja:胃液
nl:Maagsap


text:
A Praia do Boi é uma praia do Arquipélago de São Tomé e Príncipe, localiza-se a Este da ilha do Príncipe na vasta baía entre a Ponta da Telha e a Ponta da Cana, próxima ao local da Nitreira e da Bela Vista, junto à Praia Periguito.

Ver também
 Lista de Praias de São Tomé e Príncipe
 Geografia de São Tomé e Príncipe

Referências
 Grande Atlas Mundial, Selecções do Reader´s Digest, 1ª Edc. setembro, 2006, Pág. 223. ISBN 972-609-471-2
 Grande Dicionário Enciclopédico Ediclube Vol. XVI, Pág. 5574 e 5575. 1996. ISBN 972-719-056-1

Ligações externas


text:
State Road 311 (SR 311) in the U.S. state of Indiana was a short southwest-to-northeast route in the southeastern part of the state.

Route description
State Road 311 ran a five-mile (8 km) stretch from Interstate 265 north of New Albany to U.S. Route 31 near Interstate 65 in Sellersburg.  State Road 311 in Floyd County ran along what is known as Charlestown Road.

History
A two-mile (3 km) stretch south of Interstate 265 was decommissioned by the state and maintenance was turned over to the city of New Albany. In October 2012, the portion of SR 311 in Clark County was given to the county. The remainder of the route was given back to Floyd County on January 28, 2013.

U.S. Route 31W
SR 311 was signed as US 31W until 1980.  When US 31W was removed from the area, INDOT renumbered the route as SR 311. The bridge that carried US 31W over the Ohio River, the Kentucky & Indiana Terminal Bridge, has not carried vehicle traffic since Interstate 64 was built in downtown New Albany.

Major intersections

References

External links

311
Transportation in Clark County, Indiana
Transportation in Floyd County, Indiana
U.S. Route 31
New Albany, Indiana


text:
José Carlos do Patrocínio (Campos dos Goytacazes,  — Rio de Janeiro, ) foi um farmacêutico, jornalista, escritor, orador e ativista político brasileiro. Destacou-se como uma das figuras mais importantes do movimento abolicionista no país. Foi também idealizador da Guarda Negra, que era formada por negros e ex-escravos, sendo vanguarda do movimento negro no Brasil e formada para proteger família imperial brasileira contra a aristocracia e os militares.

Biografia

Primeiros anos
Filho de João Carlos Monteiro, vigário da paróquia de Campos dos Goytacazes e orador sacro de reputação na Capela Imperial, com Justina do Espírito Santo, uma jovem escrava mina de quinze anos, cedida ao serviço do cônego por dona Emerenciana Ribeiro do Espírito Santo, proprietária da região.

Embora sem reconhecer a paternidade, o religioso encaminhou o menino para a sua fazenda na Lagoa de Cima, onde José do Patrocínio passou a infância como liberto, porém convivendo com os escravos e com os rígidos castigos que lhes eram impostos.

Aos catorze anos de idade, tendo completado a sua educação primária, pediu, e obteve ao pai, autorização para ir ao Rio de Janeiro. Encontrou trabalho como servente de pedreiro na Santa Casa de Misericórdia do Rio de Janeiro (1868), empregando-se posteriormente na casa de saúde do doutor Batista Santos. Atraído pelo combate à doença, retomou, às próprias expensas, os estudos no externato de João Pedro de Aquino, prestando os exames preparatórios para o curso de farmácia.

Inicio de carreira
Aprovado, ingressou na Faculdade de Medicina como aluno de farmácia, concluindo o curso em 1874. Nesse momento, desfazendo-se a república de estudantes em que vivia, Patrocínio viu-se na iminência de precisar alugar moradia, sem dispor de recursos para tal. Um amigo, antigo colega do externato de Aquino, João Rodrigues Pacheco Vilanova, convidou-o a morar no tradicional bairro de São Cristóvão, na casa da mãe, então casada em segundas núpcias com o capitão Emiliano Rosa Sena, abastado proprietário de terras e imóveis. Para que Patrocínio pudesse aceitar sem constrangimento a hospedagem que lhe era oferecida, o capitão Sena propôs-lhe que, como pagamento, lecionaria aos seus filhos. Patrocínio aceitou e, desde então, passou também a frequentar o "Clube Republicano" que funcionava na residência, do qual faziam parte Quintino Bocaiuva, Lopes Trovão, Pardal Mallet e outros. Não tardou que Patrocínio se apaixonasse por Maria Henriqueta, uma das filhas do militar, sendo também por ela correspondido. Quando informado do romance de ambos, o capitão Sena sentiu-se ofendido a princípio, porém veio, após o matrimônio (1879), a auxiliar Patrocínio em diversas ocasiões.

Nessa época, Patrocínio iniciou a carreira de jornalista em parceria com Dermeval da Fonseca, publicando o quinzenário satírico "Os Ferrões", que circulou de 1 de junho a 15 de outubro de 1875, no total de dez números. Os dois colaboradores se assinavam com os pseudônimos Notus Ferrão (Patrocínio) e Eurus Ferrão (Fonseca).

Ativismo politico
Dois anos depois (1877), admitido na Gazeta de Notícias como redator, foi encarregado da coluna Semana Parlamentar, que assinava com o pseudônimo de Prudhome. Foi neste espaço que, em 1879, iniciou a campanha pela abolição da escravatura no Brasil. Em torno de si, formou-se um grupo de jornalistas e de oradores, entre os quais Ferreira de Meneses (proprietário da Gazeta da Tarde), Joaquim Nabuco, João Clapp, Lopes Trovão, Paula Nei, Teodoro Fernandes Sampaio e Ubaldino do Amaral, todos da Associação Central Emancipadora. Por sua vez, Patrocínio começou a tomar parte nos trabalhos da associação.

Fundou, em 1880, juntamente com Joaquim Nabuco, a Sociedade Brasileira Contra a Escravidão. Com o falecimento de Ferreira de Meneses (1881), com recursos obtidos junto ao sogro, adquiriu a Gazeta da Tarde, assumindo-lhe a direção. Em maio de 1883, articulou a Confederação Abolicionista, congregando todos os clubes abolicionistas do país, cujo manifesto redigiu e assinou, juntamente com João Clapp, André Rebouças e Aristides Lobo. Nesta fase, Patrocínio não se limitou a escrever: também preparou e auxiliou a fuga de escravos e coordenou campanhas de angariação de fundos para adquirir alforrias, com a promoção de espetáculos ao vivo, comícios em teatros, manifestações em praça pública etc.

Em 1882, a convite de Paula Nei, Patrocínio visitou a província do Ceará, onde foi recebido em triunfo. Essa província seria pioneira no Brasil ao decretar a abolição da escravidão já em 1884.

Em 1885, visitou sua cidade natal, Campos dos Goytacazes, sendo também recebido em triunfo. De volta ao Rio de Janeiro, trouxe a mãe, idosa e doente, que viria a falecer no final desse mesmo ano. O sepultamento transformou-se em um ato político em favor da abolição, tendo comparecido personalidades como o ministro Rodolfo Dantas, o jurista Rui Barbosa e os futuros presidentes Campos Sales e Prudente de Morais.

No ano seguinte (1886), iniciou-se na política, sendo eleito vereador da Câmara Municipal do Rio de Janeiro, com votação maciça.

Participou da Maçonaria, atuando no processo de emancipação do trabalho escravo, defendendo o fim da escravidão a partir de discussões no Parlamento, de debates entre a elite branca e da defesa de uma abolição da escravatura, por intermédio da Sociedade Brasileira contra a Escravidão.

Em setembro de 1887, abandonou a Gazeta da Tarde para fundar e dirigir um novo periódico, chamado A Cidade do Rio. À frente deste periódico, intensificou a sua atuação política. Aqui, fizeram escola alguns dos melhores nomes do jornalismo brasileiro da época, reunidos e incentivados pelo próprio Patrocínio. Foi nele que Patrocínio saudou, após uma década de intensa militância, a 13 de maio de 1888, o advento da abolição. Logo após a assinatura da Lei Áurea, com os entornos do palácio tomados de celebração e uma chuva de flores caindo sobre todos, Patrocínio aproximou-se de Isabel, ficou de joelhos e beijou-lhe as mãos, sendo seguido nesse gesto por outros abolicionistas.

Obtida a vitória na campanha abolicionista, as atenções da opinião pública se voltaram para a campanha republicana. Por ironia do destino, o periódico A Cidade do Rio e a própria figura de Patrocínio passaram a ser identificados pela opinião pública como defensores da monarquia em crise. Nessa fase, Patrocínio, rotulado como um "isabelista", foi apontado como um dos mentores da chamada Guarda Negra, um grupo de ex-escravos que agia com violência contra os comícios republicanos. Esse grupo iniciou um verdadeiro culto à princesa Isabel, o chamado isabelismo, e combateu diversos ativistas contrários a um eventual Terceiro Reinado.

Na época da proclamação da República era vereador da Câmara Municipal do Rio de Janeiro. Foi ele quem tomou a iniciativa de proclamar a República, por volta das 18h, perante um grupo reunido na Câmara Municipal do Rio de Janeiro, enquanto Marechal Deodoro da Fonseca ainda elaborava a mudança de regime.

Na época Deodoro estava doente, destituiu o ministério e promoveu um desfile de tropas pela capital demonstrando um levante militar. No entanto não proclamou o novo regime. No calor do momento da revolta, o escritor e político Aníbal Falcão foi até o jornal de Patrocínio para que fosse escrita uma moção pública abolindo a monarquia. Foi este documento que ele leu no plenário da Câmara e que colocou fim à monarquia (de forma política-jurídica)

Após a proclamação da República (1889), entrou em conflito em 1892 com o governo do marechal Floriano Peixoto ao apoiar a Revolta da Armada contra o regime republicano recém-estabelecido, sendo detido e deportado para Cucuí, no alto rio Negro, no estado do Amazonas.

Retornou discretamente ao Rio de Janeiro em 1893, mas, com o estado de sítio ainda em vigor, a publicação do A Cidade do Rio continuou suspensa. Sem fonte de renda, Patrocínio foi residir no subúrbio, em Inhaúma.

Últimos anos
Nos anos seguintes, a sua participação política foi inexpressiva, concentrando-se a sua atenção no moderno invento da aviação. Iniciou a construção de um dirigível de 45 metros, o "Santa Cruz", com o sonho de voar, jamais concluído. Numa homenagem a Santos Dumont, realizada no Teatro Lírico, quando discursava saudando o inventor, foi acometido de uma hemoptise, sintoma da tuberculose que o vitimou. Faleceu pouco depois, aos 51 anos de idade, aquele que é considerado, por seus biógrafos, o maior de todos os jornalistas da abolição.

Cronologia
1853: Em 9 de outubro, José Carlos do Patrocínio nasceu em Campos dos Goytacazes (na então província do Rio de Janeiro), filho natural do padre João Carlos Monteiro e de Justina, escrava africana, vendedora de frutas.
1868: Patrocínio começou a trabalhar na Santa Casa de Misericórdia, no Rio de Janeiro.
1871: Por iniciativa do visconde do Rio Branco, foi promulgada a lei do Ventre Livre, reconhecendo como livres as crianças nascidas de mães escravas.
1874: Na Faculdade de Medicina, Patrocínio concluiu o curso de Farmácia.
1875: Com Demerval Ferreira, publicou o primeiro número do quinzenário satírico "Os Ferrões".
1877: Entrou na "Gazeta de Notícias", respondendo pela coluna "A Semana Parlamentar".
1879: Casou-se com Maria Henriqueta Sena, a "Bibi". Iniciou a campanha pela abolição da escravatura.
1881: Ingressou na "Gazeta da Tarde", vindo a se tornar proprietário do periódico.
1882: A convite de Paula Nei, viajou ao Ceará em campanha pró-abolição; como fruto, dois anos mais tarde, o Ceará foi a primeira província brasileira a dar a emancipação aos escravos.
1883: Patrocínio redigiu o manifesto da Confederação Abolicionista.
1884: Publicou o romance Pedro Espanhol.
1885: Promulgada a Lei dos Sexagenários, que concedeu a liberdade aos escravos com idade igual ou superior a 65 anos. José do Patrocínio visitou Campos, onde foi saudado como um triunfador. No Rio de Janeiro, o funeral de "tia" Justina, mãe de José do Patrocínio, transformou-se num grandioso comício de repúdio à escravidão.
1886: Foi eleito vereador da Câmara Municipal do Rio de Janeiro.
1887: Deixou a "Gazeta da Tarde", fundou e passou a dirigir o "A Cidade do Rio". Publicou o romance Mota Coqueiro ou a Pena de Morte.
1888: A 13 de maio, a princesa Isabel assinou a Lei Áurea, extinguindo a escravidão no Brasil; José do Patrocínio beijou as mãos da princesa.
1889: Patrocínio publicou o romance Os Retirantes, inspirado na inclemência da seca sobre os habitantes da região nordeste do Brasil. Foi acusado de fomentar a violenta ação da "Guarda Negra" em defesa do isabelismo. A 15 de novembro, a república foi proclamada no Brasil.
1892: José do Patrocínio importou da França o primeiro automóvel que circulou no Brasil. Movido a vapor, o seu barulho espantava os transeuntes. Por ter publicado, no seu jornal, um manifesto de um dos chefes da Revolta da Armada, o marechal Floriano Peixoto desterrou Patrocínio para Cucuí, no alto rio Negro (Amazonas).
1893: Proibida a publicação do periódico A Cidade do Rio, Patrocínio estava reduzido à miséria.
1905: Numa homenagem a Santos Dumont, ao discursar, José do Patrocínio sofreu uma hemoptise; faleceu a 30 de janeiro.

Obras
 1875: Os Ferrões, quinzenário satírico, 10 números, em colaboração com Dermeval Fonseca;
 1877: Mota Coqueiro ou a Pena de Morte, romance;
 1879: Os retirantes, romance;
 1883: Manifesto da Confederação Abolicionista;
 1884: Pedro Espanhol, romance;
 1885, 17 de maio: Conferência pública, no Teatro Politeama, em sessão da Confederação Abolicionista;
 "Associação Central Emancipadora", 8 boletins.

Pseudônimos
Em artigos nos periódicos da época, José do Patrocínio usou os pseudônimos de:
 "Justino Monteiro" ("A Notícia", 1905);
 "Notus Ferrão" ("Os Ferrões", 1875);
 "Prudhome" ("A Gazeta de Notícias", "A Cidade do Rio").

Representações na cultura
José do Patrocínio já foi retratado como personagem na televisão, interpretado por Antonio Pitanga na novela Sangue do Meu Sangue (1969) e por Kadu Karneiro no remake de 1995; Valter Santos na minissérie Abolição (1988) e Maurício Gonçalves na minissérie Chiquinha Gonzaga (1999). No cinema, foi também interpretado por Maurício Gonçalves em O Xangô de Baker Street (2001).

Bibliografia
COUTINHO, Afrânio; SOUSA, J. Galante de. Enciclopédia de literatura brasileira. São Paulo : Global.

Ligações externas

Membros da Academia Brasileira de Letras
Abolicionistas do Brasil
Romancistas do Brasil
Escritores naturalistas do Brasil
Jornalistas do Rio de Janeiro
Jornalistas afro-brasileiros
Imprensa negra no Brasil
Naturais de Campos dos Goytacazes
Monarquistas do Brasil
Escritores afro-brasileiros
Maçons do Brasil
Farmacêuticos do Rio de Janeiro


text:
Le Revard steht für:
 eine Ortschaft in der Gemeinde Les Déserts im Département Savoie, Frankreich
 Skisportstation in der Gemeinde Pugny-Chatenod im Département Savoie, Frankreich


text:
La lactoperoxydase est une oxydoréductase qui catalyse la réaction :

2 donneurs phénoliques +   2 radicaux phénoxyle des donneurs + 2 .

Cette enzyme a été isolée pour la première fois en 1929 dans le lait à partir de l'observation que, dans certaines conditions, le lait ne se contaminait pas. Elle a ensuite été identifiée et étudiée par B. Reiter, associé à K. Pruitt. Cette enzyme a non seulement des propriétés antioxydantes par la détoxication du peroxyde d'hydrogène mais aussi permet la production de composés antimicrobiens. Elle est capable de catalyser, en présence de peroxyde d'hydrogène, l'oxydation de l'iode, du brome et du thiocyanate et ainsi de produire les composés hypothiocyanite OSCN−, hypoiodite OI−, hypobromite OBr−.

Cette enzyme est constituée d'un noyau ferrique et ne supporte pas les traitements thermiques. De ce fait, elle peut être utilisée comme indicateur d'un traitement thermique du lait. Sans présence des cofacteurs iode, thiocyanate, brome, elle détoxifie le peroxyde et fait ce que l'on appelle une inhibition suicide (elle se détruit lors de la catalyse).

Exemple de réaction (détoxication du peroxyde d'hydrogène par conversion du thiocyanate en hypothiocyanite) :

  + [SCN]− → [OSCN]− + .

Extrait

En grande majorité, la lactoperoxydase disponible est extraite du lait de vache ou du lactosérum, où elle est présente en grande quantité (). Les concentrations les plus importantes sont reportées pour être trouvées chez le cochon d'Inde.

On la trouve aussi présente dans toutes les muqueuses. En particulier, on la retrouve dans la salive, dans les larmes, dans le mucus pulmonaire, dans les sécretions vaginales.

Mécanisme d'action
Les composés antimicrobiens principaux générés par la lactoperoxydase sont des composés connus pour être bactéricides ou bactériostatiques et cela selon le type de bactérie (Gram positif, Gram négatif). Les antimicrobiens (OSCN−, OI−) générés sont également virucides (OSCN, OI) et fongiques (OI−).

Le mécanisme de fonctionnement de la lactoperoxydase a été expliqué en détail par Reiter puis repris par de Wit JN, van Hooydonk ACM. Elle produit principalement le composé hypothiocyanite à partir de thiocyanate qui est en équilibre avec la fonction acide, HOSCN. L'hypothiocyanite est connu pour avoir une action sur les groupements -SH des protéines des micro-organismes.

Il a été démontré que le système n'attaque pas l'ADN et n'est pas mutagène.

Applications
La lactoperoxydase a été identifiée comme agent antimicrobien dans le lait, la salive, les larmes, le poumon. Le système lactoperoxydase (lactoperoxydase, thiocyanate, percarbonate) est reconnu du codex alimentarius comme une alternative à la réfrigération du lait car il permet, à , de conserver le lait à l'abri de toute contamination microbiennecodex. Ainsi, en activant cette fonction, on peut transporter du lait sur de longues distances à température ambiante.
Il est aussi utilisé pour le traitement de fruits, comme par exemple les mangues.

Le composé hypothiocyanite a ainsi été reconnu comme un auxiliaire technologique utilisable sur les produits alimentaires afin d'en renforcer la sécurité alimentaire.
Il existe des aliments « additivés » à la lactoperoxydase, comme par exemple les crèmes.

On trouve également des produits cosmétiques, des solutions ophtalmiques, une gamme de produits bucco-dentaires protégé par le système lactoperoxydase.

Il est aussi connu que la lactoperoxydase peut fonctionner en synergie avec la lactoferrine et le lysosyme.

Utilisation médicale

La lactoperoxydase est une oxydoréductase sécrétée par certaines glandes salivaires, pulmonaires. De fait, elle joue un rôle important dans la défense immunitaire de l'homme ou de l'animal.
Elle permet non seulement de détoxifier le peroxyde mais aussi de générer des antimicrobiens très puissants à large spectre d'action.
Ainsi, par la production d'hypothiocyanite et la détoxication du peroxyde, elle est un des composés majeurs du système immunitaire.
On a constaté, très récemment, que le composé hypothiocyanite était absent chez les patients atteints de mucoviscidose. Dès lors, certains ont fait le lien entre le rétablissement des fonctions antimicrobiennes du poumon via l'apport du dit composé.

Notes et références

7


text:
Anomphax gnoma är en fjärilsart som beskrevs av Butler 1882. Anomphax gnoma ingår i släktet Anomphax och familjen mätare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mätare
gnoma


text:
Otávio Valdetaro Coimbra (Rio de Janeiro, 14 de abril de 1893Mar de Espanha, 23 de janeiro de 1959) foi um engenheiro, lavrador e político brasileiro, prefeito de Teresópolis por um mandato, de 15 de junho de 1924 a 1 de maio de 1927, período que ficou marcado pela abertura e expansão de estradas para integrar o primeiro ao segundo distrito e a substituição de pontes de madeira para concreto armado. Foi casado com Antonieta Behring, filha de Mário Behring, ex-diretor da Biblioteca Nacional do Rio de Janeiro, com quem teve quatro filhos: Maria Elza, Maria Lúcia, Maria Regina e Otávio.

Além dos dois anos como prefeito em Teresópolis, exerceu outro cargo público: diretor da Secretaria Geral de Viação, Trabalho e Obras Públicas da Prefeitura do Distrito Federal, que na época correspondia a cidade do Rio de Janeiro. Foi também diretor da Klabin e lavrador em Juiz de Fora e Mar de Espanha.

Prefeitos de Teresópolis
Naturais da cidade do Rio de Janeiro
Nascidos em 1893
Mortos em 1959


text:
Open is a 2010 American drama film, written and directed by Jake Yuzna. The story centers around two intertwined love stories starring real queer, trans, pandrogynous individuals  as they explore new forms of love, sex, and gender emerging at the dawn of the new millennium.

Premiering in the Panorama section of the Berlin Film Festival in 2010, Open became the first American film to win the Teddy Jury Prize at the Teddy Award.  The film also won Best Narrative Film at the TLV Festival in Tel Aviv Israel, Best Performance at Newfest, as well as having the Jake Yuzna named a Four in Focus filmmaker at Outfest.  Much of the film was inspired by the artist and musician Genesis P-Orridge, who served as creative consultant on the film and is included in a post screening dialog with Jake Yuzna at New Museum  available as a DVD bonus feature on the North American release. The Detroit-based music duo Adult (band) created an original score for the film.

The film was produced by Narrative Films and released by Ariztical Entertainment in North America on September 27, 2011.

Plot
When the young hermaphrodite Cynthia (Gaea Gaddy) meets Gen (Tempest Crane) and Jay (Jendeen Forberg), a couple recovering from plastic surgery, she learns of Pandrogyny, in which two people merge their facial features in order to reflect their evolution from separate identities into one unified entity.

Inspired by this, Cynthia abandons her husband and suburban life to embark on a road trip with Gen through the remnants of 20th century America.

Simultaneously, a young trans man, Syd (Morty Diamond), meets a young punk man, Nick (Daniel Luedtke). After having sex with one another, and someone born of the opposite assigned sex for the first time, Syd and Nick find themselves falling into love, a love that forces them to confront how hormone treatments have forever changed sex and relationships.

Not science fiction, but American reality, OPEN brings together a cast of real hermaphroditic, pandrogynous, and transpeople to create a revealing look at the pioneers of the new human experience, and the emerging possibilities for humanity at the dawn of a new millennium.

Cast
 Gaea Gaddy as Cynthia, a young intersex person.
 Morty Diamond as Sid, a young trans man.
 Daniel Luedtke as Nick, a young queer man.
 Tempest Crane and Jendeen Forberg as Gen and Jaye, a pandrogynous person based on Genesis and Lady Jaye Breyer P Orridge.

Awards
 2010 Teddy Jury Prize at the Teddy Award
 Best Narrative Film at the TLV Festival in Tel Aviv Israel
 Best Performance (awarded to actor Morty Diamond) at Newfest
 Four in Focus filmmaker (awarded to director Jake Yuzna) at Outfest.

References

External links

 Distributor Website

2010 3D films
American drama films
2010s English-language films
American LGBT-related films
Films about trans men
2010 LGBT-related films
2010 films
LGBT-related drama films
Queer-related mass media
2010s American films


text:
Érvasad (románul Vășad) falu Romániában, Bihar megyében.

Fekvése
Az érmelléki síkságon, Szatmár megye határának közelében, Piskolt-tól délre fekvő település.

Közigazgatásilag Érkörtvélyeshez tartozik.

Története
Régi település, a bronzkorban végig lakott terület volt.

Először 1219-ben említik villa Vazad néven. 1380-ban poss. Vasad néven volt említve.

A XIV. században mint a nagyváradi 1. sz. káptalan birtokát említették a korabeli oklevelek.

1403-ban Wasad, 1692-ben Passat-Vassad. Ekkor már öt év óta lakatlan volt. Az újratelepedés során többnyire román jobbágyok érkeztek a visszatérők mellé.

1828 ,1851 Vasad, 1913-tól pedig Érvasad néven említik. A 19. században az Érmihályfalvi járáshoz tartozott.

Borovszky az 1900-as évek elején írta a településről: "…Házainak száma 195, lakosaié 1423. Postája Piskolt, távírója és vasúti állomása Érmihályfalva…"

Érvasad a trianoni békeszerződés előtt Bihar vármegye Érmihályfalvi járásához tartozott.

Lakossága
1910-ben 1497 főt számoltak. 1992-ben 1064 főt, ebből 796 románt, 3 magyart és 265 cigányt írtak össze.

Források
 Benedek Zoltán: Érmellék, Helios Kiadó, Orosháza, 1996
 Révai nagy lexikona, 6. kötet, Érvasad

Jegyzetek

Bihar megye települései
Bihar vármegye települései


text:
Hans Well (* 1. Mai 1953 in Willprechtszell) ist ein bayerischer Musiker. Er ist bekannt als Mitglied der mittlerweile aufgelösten Biermösl Blosn und war für die Texte der Gruppe verantwortlich. Zu den Instrumenten, die er spielt, gehören Gitarre, Steirische Harmonika, Bratsche, Saxophon, Trompete, Sopran-Jagdhorn und Tenor-Alphorn.

Leben und Wirken
Hans Well ist das neunte von fünfzehn Kindern des Schulmeisters Hermann Well und seiner Frau Gertraud Well aus dem Dorf Günzlhofen bei Fürstenfeldbruck. Er besuchte das Ludwigsgymnasium in München. In der Familie wurde der Volksmusik breiter Raum eingeräumt. Bereits als Kind und Jugendlicher trat er unter Anleitung seines Vaters mit seinen Geschwistern in Gasthäusern der Umgebung zu verschiedenen Anlässen auf.

Er studierte Pädagogik mit Germanistik und Geschichte, unter anderem bei Helmut Zöpfl. Nach eigener Aussage "entrann er dem Lehrerdasein" und tat sich stattdessen 1976 mit seinen Brüdern Christoph und Michael zu einer Musikgruppe mit dem Namen Biermösl Blosn zusammen. Diese Gruppe verband Melodien bayerischer Volksmusik mit hintergründigen und satirischen Texten in bairischer Mundart. Die Musiker bauten in ihr Programm Stellungnahmen zu den politischen Zuständen in Bayern ein und erlangten damit bald überregionale Bekanntheit. Erste bundesweite Aufmerksamkeit zogen sie 1981 infolge eines politischen Eklats auf sich, als sie nach den Massenverhaftungen von Nürnberg die zuständigen Minister beim traditionellen Maibockanstich im Hofbräuhaus in einem Lied aufforderten: "[…] sauft's aus und nemmt's an Huat!"

Nachdem sich die Biermösl Blosn im Januar 2012 nach 35 Jahren auflösten, tritt Hans Well zusammen mit seinen Kindern Sarah (* 22. November 1991), Tabea (* 23. Februar 1993) und Jonas (* 24. August 1996) Well in neuer Formation als Hans Well & die Wellbappn auf. Die erste CD der Wellbappn mit dem Titel unterbayernüberbayern erschien im April 2013. Im Oktober 2015 kam die zweite CD Schneller heraus.

Im April 2013 veröffentlichte Hans Well das Buch 35 Jahre Biermösl Blosn.

2017 wurden Hans Well und die Wellbappn mit dem Publikumspreis "Unterföhringer Mohr" ausgezeichnet.

2019 trat er mit den Wellbappn bei Lieder auf Banz auf. Hans Well wohnt in Zankenhausen.

2021 wurde Hans Well mit dem Bayerischen Verfassungsorden ausgezeichnet.

Veröffentlichungen

Werke
 Hans Well: Weder Kitsch noch Museum. Eine persönliche Standortbestimmung in Sachen Volksmusik, in: aviso. Zeitschrift für Wissenschaft und Kunst in Bayern, Heft 3/97 (erneut abgedruckt in: Augsburger Volkskundliche Nachrichten, 3. Jg., 1997, H. 2, Nr. 6, , S. 7–14; Volltext)
 Hans Well: Rundumadum: Eine musikalische Reise um die Welt und zurück zum Ammersee, mit Bildern von Hans Traxler. Kein & Aber, Zürich 2007, ISBN 978-3-0369-5509-4 (Kinderlieder).
 Hans Well: 35 Jahre Biermösl Blosn. Verlag Antje Kunstmann, 2013, ISBN 978-3-88897-823-4.
 Auf geht's zu de Gotn! (Asterix Mundart Band 9), Ehapa Verlag, Stuttgart 1997, ISBN 978-3-7704-0474-2 (Übersetzung ins Bairische)
 mit Carl-Ludwig Reichert: Graffd wead! (Asterix Mundart Band 35), Ehapa Verlag, Stuttgart 2000, ISBN 978-3-7704-2271-5 (Übersetzung ins Bairische)
siehe auch: Biermösl Blosn, Abschnitt Werk

Hörbücher
 Jürgen Roth, Gert Heidenreich: Der Untergang des Bayernlandes CD,  Verlag Antje Kunstmann, München 2008, ISBN 978-3-88897-565-3.
 Unterbayernüberbayern CD, Verlag Antje Kunstmann 2013, ISBN 978-3-88897-848-7.
 Schneller CD, Verlag Antje Kunstmann, München  2015, ISBN 978-3-95614-086-0.

Weblinks

Einzelnachweise

Multiinstrumentalist
Künstler der Neuen Volksmusik
Dialektsänger (Bairisch)
Träger der Bairischen Sprachwurzel
Person (Landkreis Fürstenfeldbruck)
Deutscher
Geboren 1953
Mann


text:
Hercostomus stanfordi är en tvåvingeart som beskrevs av Harmston och Frank Hall Knowlton 1940. Hercostomus stanfordi ingår i släktet Hercostomus och familjen styltflugor.

Artens utbredningsområde är Utah. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Styltflugor
stanfordi


text:
Sumeček velký (Ictalurus furcatus) je významný severoamerický až středoamerický zástupce řádu sumců, čeledi sumečkovitých. S délkou přes 1,5 m patří mezi největší sladkovodní ryby Severní Ameriky. Žije spíše skrytým životem při dně rozsáhlých toků (ohniskem jeho rozšíření je povodí řeky Mississippi), má sklon migrovat kvůli rozmnožování směrem k hornímu toku řek. Vzhledem k tomu, že jde o rybu s rekreačním (sportovní rybolov) i hospodářským významem, je uměle vysazován i v dalších oblastech. Místy se pak může stávat problematickým invazním druhem, zejména v důsledku predačního tlaku na menší druhy ryb.

Popis

Sumeček velký je až přes 1,5 m dlouhá ryba, v dospělosti je na hřbetě a na bocích většinou šedě modravý, na břiše bělavý. Mladé ryby jsou mnohem světlejší, při velikosti do asi 10 cm mohou být bělavé, menší až takřka průsvitné. Tak jako řada dalších sumců má i sumeček velký relativně širokou hlavu s velkou tlamou, malýma očima a čtyřmi páry výrazných vousů. Na hřbetě má kromě hřbetní ploutve také tukovou ploutvičku. Jeho ocasní ploutev je zřetelně vykrojená. Řitní ploutev sumečka velkého se směrem vzad postupně snižuje a je vyztužena 30–35 paprsky.

Sumeček velký může být zaměněn s příbuzným s. tečkovaným (I. punctatus), který se především v mládí liší temným tečkováním na hřbetě a bocích a má nižší počet paprsků v řitní ploutvi.

Velikost
Navzdory zdrobnělému rodovému jménu "sumeček" jde o největšího severoamerického sumce a o jednu z největších severoamerických sladkovodních ryb vůbec (větší je v této oblasti jen kostlín obrovský a dva druhy jeseterů). Rekordně velké exempláře sumečka velkého dosahují délky až 165 cm a hmotnosti přes 50, výjimečně až přes 60 kg.

Potrava
Potrava sumečka se mění s jeho věkem. Mladé ryby jsou spíše všežravé, kromě bezobratlých, které loví na dně, požírají také vodní rostliny. Starší ryby se pak živí především jako predátoři. Loví ryby (např. dorosomy z čeledi sleďovitých) a větší bezobratlé (mlže, raky, sladkovodní kraby apod.). Někdy požírají ryby poraněné jinými predátory nebo turbínami v přehradách umělých nádrží.

Ekologie a rozmnožování
Sumeček velký preferuje hlubší kanály s proudící vodou a velké toky a průtočná jezera s bahnitým až štěrkovitým substrátem. Velcí jedinci se mohou vyskytovat i pod jezy a hrázemi na místech s vířící vodou. Jsou schopni tolerovat i zvýšenou salinitu vody.

V závislosti na teplotě migrují zjara proti proudu do míst, kde se vytírají. Na podzim se vracejí do nižších poloh. Mohou tak během sezóny překonat i stovky kilometrů. Vytírají se na místech krytých většími balvany, kmeny, prohlubněmi, podemletými břehy apod. Samci pak jikry i mladý potěr chrání. Zejména po přechodu k predaci sumečci relativně rychle rostou. Hmotnosti kolem 40 kg ale dosahují jen starší kusy asi ve dvaceti letech.

Rozšíření
Areál sumečka velkého zahrnuje především povodí řeky Mississippi s jejími hlavními přítoky (Missouri, Ohio), zahrnuje ale i menší toky ústící do Mexického zálivu od Alabamy přes východ Mexika až do Guatemaly a Belize. Uměle vysazován je ale i v dalších oblastech Severní Ameriky. Na některých místech atlantského pobřeží Spojených států vytvořil stabilní a početné populace. Zejména na okrajích jeho přirozeného areálu naopak došlo ke snížení početnosti některých populací.

Význam
Sumeček velký patří vzhledem ke své velikosti a chutnému masu mezi významné objekty jak sportovního rybářství, tak komerčního chovu. Vykazuje též vyšší odolnost vůči některým nemocem nežli další druhy sumců. Za účelem zvýšení výnosů může být i cíleně křížen s příbuzným sumečkem tečkovaným. V některých oblastech mimo jeho přirozený výskyt, např. v Chesapeakské zátoce a v dalších tocích při atlantském pobřeží, je považován za invazní druh ohrožující místní druhy ryb i bezobratlých predací, respektive (v případě dalších druhů sumců) kompetičním tlakem.

Odkazy

Reference

Externí odkazy


text:
Медаль «Для турецьких військ» — державна нагорода  Російської імперії, призначена для османських солдатів і офіцерів, які перебували в одному таборі з російським допоміжним корпусом на Босфорі в 1833 році.

Медаль заснована 10 травня 1833 року указом Миколи I. Указ про заснування був повідомлений військовим міністром О. І. Чернишовим міністру фінансів Є. Ф. Канкріну. Медаль мала два основні варіанти — золота та срібна.

Порядок нагородження
Нагороджувалися цією нагородою військові Османської імперії, які були присутні на Босфорі під час перебування там російського десантного загону в таборі «Гаух-Кер-іскелессі» (Султанська пристань). Срібними медалями нагороджувалися нижні чини, золотими — офіцери і генерали. Вісім золотих медалей, прикрашених діамантами, було вручено найбільш високопоставленим нагородженим.

Опис медалі
Медалі зроблені з золота і срібла. Діаметр 28 мм. На лицьовій стороні медалі зображений вензель Миколи I, увінчаний великою імператорською короною. Зображення хреста на короні було дуже малим. На зворотному боці дата «1833», оточена лавровим вінком.

На Санкт-Петербурзькому монетному дворі було викарбовано 2265 срібних і 168 золотих медалей, з них 8 медалей було прикрашено діамантами.

Медаль має вушко для кріплення до стрічки. Носити медаль слід на грудях. Стрічка медалі — Олександрівська (червоного кольору, як і прапор Османської імперії).

Срібна медаль

Примітки

Посилання

Джерела

Нагороди Османської імперії
Нагороди Туреччини
Нагороди, засновані 1833
Нагороди Російської Імперії


text:
Cinema
 Il ritorno (Big Time) – film del 1929 diretto da Kenneth Hawks
 Big Time – film del 1977 diretto da Andrew Georgias
 Big Time – film del 1988 diretto da Chris Blu
 Big Time – film del 1989 diretto da Jan Egleson
 Big Time – film del 2000 diretto da Douglas Petrie
 Big Time – film del 2001 diretto da Jerry Heiss, Sean McHugh e Peter Toumasis
 Big Time – film del 2004 diretto da Geofrey Hildrew

Letteratura
 Il Grande Tempo (The Big Time) – romanzo di Fritz Leiber del 1958

Musica
 Big Time – album di Smokey Robinson del 1977, colonna sonora del film omonimo del 1977
 Big Time – singolo di Peter Gabriel del 1987, dall'album So
 Big Time – album di Tom Waits del 1988
 Big Time – traccia dell'album Amandla di Miles Davis del 1989
 Big Time – singolo di Whigfield del 1995, dall'album Whigfield
 Big Time – album degli Ultra (Kool Keith e Tim Dog) del 1996
 Big Time – traccia dell'album Broken Arrow di Neil Young del 1996
 Big Time – album di Trace Adkins del 1997
 Big Time – singolo di Big & Rich del 2003, dall'album Horses of a Different Color
 Big Time – traccia dell'album Against All Oddz degli Outlawz del 2006
 Big Time – singolo dei Big Time Rush del 2011
 Big Time – album di Angel Olsen del 2022
 Big Time Records – etichetta discografica australiana

Televisione
 The Big Time – film  per la televisione del 2002 diretto da Paris Barclay
 Alto livello (Big Time) – episodio della terza stagione di Batman of the Future
 Il momento giusto (The Big Time) – episodio della terza stagione di Sex and the City


text:
2013 Commonwealth of Independent States Cup was the 21st annual Commonwealth of Independent States Cup since its establishment in 1993. It was hosted in Saint Petersburg, Russia between 18 and 27 January 2013.

Saint Petersburg hosted the event for the fourth time, with all matches being held in a single venue (Saint Petersburg Sports and Concert Complex). All participating nations were represented by their youth (U20/U21) national teams.

Format
Group stage
Twelve teams were divided into three groups of four. The top two of each group qualified automatically for a play-off along with the two best third placed teams. The other third placed team along with the three bottom participants out of each group proceed to the play-off which would place its participants 9th through 12th places.

Playoffs
The winners of the quarter finals advanced further into semi-finals, while the other four less fortunate entered play-off for the fifth place. Next the winners of the semi-finals advanced to the final, while the other two participants played for the third place. Simultaneously the winners of the play-off for the fifth place continued to the fifth place match, while the other two played for the seventh place.

Participants
The following 12 teams, shown with age of youth national team, took part in the tournament:

Squads

Group stage

Group A

Results
All subsequent times UTC+3

Group B

Results
All subsequent times UTC+3

Group C

Results
All subsequent times UTC+3

Consolation round

Bracket

Places 9 to 12

11th place match

9th place match

Final stages

Bracket

Quarterfinals

Places 5 to 8

Semifinals

7th place match

5th place match

3rd place match

Final

Final standing

Top scorers

References

External links

 Russian Football Union Official web-site

2012–13 in Russian football
2012–13 in Ukrainian football
2013 in Saint Petersburg
2013
January 2013 sports events in Russia


text:
Qaraçaycek è un comune dell'Azerbaigian situato nel distretto di Xaçmaz. Conta una popolazione di 994 abitanti.

Collegamenti esterni
Qaraçaycek su GEOnet Names Server

Comuni del distretto di Xaçmaz