text:
La saga de Hrafnkell (nórdico antiguo, Hrafnkells saga –AFI:– e islandés moderno: Hrafnkels saga Freysgoða) es una saga islandesa cuya acción se desarrolla en el siglo X y que relata el enfrentamiento entre los jefes de los ættir (clanes familiares) en el este de la isla.

El héroe epónimo de la obra, Hrafnkell freysgoði, goza de una sólida reputación como duelista y, en un momento dado, hace el juramento de adorar exclusivamente al dios Frey. Sin embargo, tras una serie de derrotas y humillaciones, como la destrucción del templo que había construido para su dios, pierde la fe y se vuelve ateo. Su personalidad evoluciona, pues el héroe aprende a interactuar de manera pacífica con su prójimo. Al ir ganando progresivamente la confianza de nuevos compañeros, logra vengarse de sus enemigos, y finaliza sus días como un jefe poderoso y respetado. La moraleja del relato es que la verdadera fuente del poder no reside en la fe divina sino en la lealtad de los propios subordinados. La saga de Hrafnkell, leída y apreciada hasta hoy, seduce por su estructura lógica, su verosimilitud y por la relevancia de sus personajes. Por todas estas razones, la obra ocupa un lugar central en el debate sobre el origen de las sagas islandesas.

Resumen

La historia comienza con el viaje del noruego Hallfreðr, que participa alrededor del año 900 en todas las primeras expediciones de colonización de Islandia, y se instala al este de la isla en compañía de su hijo, Hrafnkell, un joven de valentía prometedora. Hrafnkell tiene ambición y, con el permiso de su padre, pronto decide fundar su propio asentamiento. Para ello escoge un valle deshabitado donde instala una granja a la que denomina Aðalból («Hogar Noble»). Este valle, debidamente identificado, será más tarde rebautizado como Hrafnkelsdalr («Valle de Hrafnkell»).

Allí Hrafnkell hace erigir un gran templo, donde efectúa fastuosos sacrificios. Las mejores cabezas de su ganado son ofrecidas a Frey, el dios que venera por sobre todos los otros. En un momento dado, coloca bajo la protección de esta divinidad a su caballo preferido, Freyfaxi, y jura que matará a cualquiera que lo monte sin su permiso. Estas manifestaciones de fervor religioso le hacen ganar el apelativo de Freysgoði («goði de Frey»).

Hrafnkell alimenta una gran sed de poder y se impone como jefe de clan al tiranizar a los habitantes de los valles circundantes. Siempre está preparado a batirse a un holmgang (duelo), y nunca paga el precio de la sangre (wergeld) después de haber matado a alguien.

La saga se centra luego en Einarr, uno de los pastores de Hrafnkell. Un día, un asunto urgente lo obliga a montar un caballo, pero al acercarse todos los animales lo rehúyen, con la excepción de Freyfaxi. Por ello, se sube a lomos de este y parte por el día. A continuación, el caballo vuelve por sí mismo a Aðalból y comienza a relinchar: Hrafnkell, al ver a su animal sucio y sudoroso, se da cuenta de lo que ha ocurrido. Sale entonces con su hacha y mata de mala gana a Einarr, con el fin de respetar su juramento.

El padre de Einarr, Þorbjörn, queda devastado por la muerte de su hijo y va al encuentro de Hrafnkell para reclamar el precio de la sangre. Este último le replica que él no paga el wergeld por ningún hombre. Admite, sin embargo, que esta muerte está entre las más atroces que ha cometido, y está dispuesto a dar una compensación honorable. Entonces le propone a Þorbjör alojarlo y cuidarlo hasta el resto de sus días. Þorbjör, no obstante, rechaza este acto de sometimiento y le exige al menos un acuerdo formal entre personas de igual rango. Al enfrentar el rechazo de Hrafnkell, Þorbjör no pierde la paciencia y busca una manera de lograr su objetivo.

Las leyes de la comunidad islandesa garantizan, en efecto, a cada hombre libre, los mismos derechos. Pero en la práctica, la ausencia de una autoridad ejecutiva central, hace que un hombre ordinario encuentre dificultades al enfrentar al jefe de un clan. En tales circunstancias, procedió a buscar el apoyo de otro jefe para ayudarle en los trámites legales, ya complejos en la época, y para posteriormente hacer aplicar el veredicto, en caso de éxito ante la asamblea.

Þorbjör solicita la ayuda de su hermano Bjarni, quien rechaza verse envuelto en una disputa con el poderoso Hrafnkell. A continuación, prueba suerte con Sámr, el hijo de Bjarni. Este último, a su vez, le aconseja mejor aceptar la oferta de Hrafnkell, sin lograr revertir la determinación del anciano. Sámr, quien no había tenido al comienzo intención alguna de involucrarse en el conflicto, se siente finalmente obligado a aceptar, en vista de la insistencia de su tío. El joven acepta formalmente tomar a su cargo el caso de Þorbjör en el proceso que se aproxima, y se convierte entonces en el querellante.

Sámr prepara su acusación contra Hrafnkell y le convoca al Alþing para el verano siguiente, lo que provoca la risa del poderoso jefe. Cuando Sámr y Þorbjör llegan a Þingvellir, donde se reúne la asamblea, descubren rápidamente que ninguno de los grandes jefes de clanes desea ofrecerles su ayuda. Esta vez, Þorbjör está pronto a abandonar, pero Sámr insiste para que el asunto sea llevado a término de una manera o de otra. Sámr y Þorbjör luego se encuentran por casualidad con Þorkell, un joven aventurero originario de Vestfirðir (fiordos del oeste). El hombre simpatiza con su causa y los ayuda a obtener el apoyo de su hermano Þorgeirr, un jefe poderoso. Gracias a esto, Sámr puede iniciar el proceso y allí demostrar toda su pericia. Hrafnkell es declarado culpable, y como resultado de este juicio, Sámr recibe el derecho de matar a Hrafnkell y de confiscar sus bienes y sus tierras. El joven, acompañado de Þorgeirr y de Þorkell, llega a Aðalból muy temprano una mañana, sorprende a Hrafnkell durante el sueño y lo captura.

Le dejan dos posibilidades a Hrafnkell: ser ejecutado en el campo o convertirse en súbdito de Sámr, despojado de su honor y de sus bienes. Hrafnkell, ante la disyuntiva, escoge vivir. Þorkell predice entonces a Sámr que se arrepentirá de haber perdonado la vida a su enemigo.

Sámr toma oficialmente posesión de Aðalból e invita a los habitantes locales a una gran fiesta, durante la cual ellos lo reconocen como su nuevo jefe. Hrafnkell, por su parte, se marcha para construirse una nueva morada en otro valle. Su ambición, que mantuvo intacta, y su tesón le permiten convertirse en un respetable granjero después de algunos años de dura labor.

Þorkell y Þorgeirr, cuya sed de venganza no ha sido saciada todavía, deciden «entregar a Freyfaxi a su propietario» y arrojan el caballo desde lo alto de un acantilado. Asimismo, incendian el templo de Hrafnkell. Habiéndose enterado de todo esto, Hrafnkell llega a la conclusión de que «es una locura creer en los dioses», desde entonces nunca más realiza sacrificio alguno. Su comportamiento se vuelve más civilizado, y el antiguo jefe tiránico se hace cada vez más agradable con sus servidores. De este modo va adquiriendo popularidad y atrae la lealtad de su entorno.

Tras seis años de paz, Hrafnkell estima que ha llegado la hora de su revancha. Descubre que el hermano de Sámr, Eyvindr, efectúa un viaje a un lugar cercano con algunos compañeros. Hrafnkell reúne a sus propios hombres y se lanza al ataque. Sámr, tan pronto como se da cuenta de la emboscada, va en ayuda de su hermano con algunos hombres, pero llega demasiado tarde.

A la mañana siguiente, Hrafnkell sorprende a Sámr durante el sueño y le ofrece la misma elección que este le había hecho seis años atrás. Al igual que su enemigo la vez anterior, Sámr prefiere vivir. Entonces Hrafnkell se reinstala en Aðalból, su antigua residencia y reasume sus funciones como jefe de clan.

Sámr parte hacia el oeste buscando nuevamente el apoyo de Þorkell y Þorgeirr, pero estos últimos le replican que él es único causante de su propia desgracia: él debería haber matado a Hrafnkell cuando tuvo la ocasión. Es por esta razón que ellos rechazan apoyar a Sámr en una nueva lucha contra su rival. Le ofrecen, en compensación, permitirle vivir a su lado. Sámr declina la invitación y regresa donde Hrafnkell, a quien servirá hasta el fin de sus días sin poder vengarse.

En cuanto a Hrafnkell, este permanece como un jefe respetado hasta morir en paz, rodeado de los suyos. Sus hijos se convierten en jefes de clanes a su debido tiempo.

Del escritor original al lector moderno

Preservación del relato
El autor de la saga de Hrafnkell permanece completamente desconocido hasta nuestros días. El texto mismo no lo nombra, ni tampoco aparece en otras fuentes de la época. Sin duda fue un islandés, y debió haber vivido cerca del lugar donde se desarrollan las peripecias de la saga.

La fecha precisa de composición de la obra es igualmente difícil de determinar: la de fines del siglo XIII parece ser la hipótesis más probable. El manuscrito más antiguo que subsiste está escrito sobre pergamino, más concretamente sobre vitela, y data de la primera mitad del siglo XV, pudiendo tratarse de la copia directa del texto original. Desgraciadamente solo una de sus páginas ha sobrevivido hasta nuestros días. Sin embargo, a partir de las copias de este manuscrito, se hicieron los manuscritos en papel ulteriores, y que han permitido preservar la integridad de la saga. La obra inicial está entonces bien conservada, y no ha sido necesario más que realizar ligeras reescrituras o pulir errores de copia.

Una de las familias de manuscritos en papel, llamada C y C1 en el esquema del lado, contiene una versión notoriamente diferente de la saga, con muchas adiciones menores. La mayor parte de los investigadores releen estas obras junto al original en vitela, pero piensan que los agregados son obra del autor de la saga de Fljótsdæla. Por ello, se presta más atención a las versiones más cortas de la historia de Hrafnkell en comparación a las versiones más largas, juzgadas apócrifas.

Las diferentes ediciones

Peder Goth Thorsen y Konráð Gíslasson editaron la saga por primera vez en 1839, en Copenhague. Siguieron otras ediciones eruditas, donde se puede destacar la de Jákup Jakobsen en 1902-1903 y la Jón Jóhannesson en 1950.

La saga de Hrafnkell ha conocido también numerosas ediciones populares, así como traducciones en diversas lenguas. La edición publicada por Halldór Laxness en 1942 fue particularmente audaz, en el sentido de que por primera vez aplicó la ortografía del islandés moderno a un texto en nórdico antiguo. Muchos detractores vieron en esto una perversión del texto original. Los partidarios de esta opción, por el contrario, han argumentado que la ortografía del nórdico antiguo es en sí misma una construcción artificial, no más cercana a los antiguos manuscritos que la ortografía moderna, y sin duda mucho más complicada para el lector. Esta tesis terminó predominando, al punto que las ediciones actuales de las sagas han recurrido en su mayoría a las convenciones tipográficas modernas.

Recepción del lector moderno
Hoy en día, la saga de Hrafnkell permanece como una de las sagas islandesas más leídas del mundo. Los lectores aprecian especialmente su intriga lógica y coherente, la cual hace de esta saga corta una primera lectura ideal para quienes desean descubrir este género literario tan particular.
El texto es estudiado en profundidad en las secundarias islandesas y constituye a la vez un buen texto de introducción para los estudiantes de nórdico antiguo. Sigurður Nordal ha llegado a decir que es «una de las novelas cortas más perfectas de la literatura mundial».

Orígenes
El hecho de que la saga de Hrafnkell sea tan accesible, la ha hecho un objeto de estudio privilegiado para descubrir el origen exacto de las sagas islandesas. En este caso, los mismos elementos sirven a veces para sostener teorías muy diferentes.

Historia
Los comentaristas habían considerado por largo tiempo que las sagas eran fieles reseñas de eventos históricos, las cuales habrían sido transmitidas oralmente durante muchas generaciones antes de ser puestas en papel por los copistas preocupados de la veracidad de los hechos. Los investigadores del siglo XIX, en particular, fueron seducidos por esta teoría. No obstante, la idea fue abandonada en los medios universitarios hacia 1940, y solo la sostienen todavía los aficionados entusiastas.

Muchos continúan viendo en la saga de Hrafnkell un ejemplo típico de historia oral preservada con exactitud. La verosimilitud del relato, el realismo de los protagonistas y sus reacciones contribuyen a favorecer esta hipótesis, así como la ausencia de elementos sobrenaturales. Por otro lado, la brevedad del texto hace creíble que su contenido haya podido ser transmitido por vía oral de manera coherente durante largo período cronológico: el lector moderno por sí mismo, después de dos o tres lecturas, será capaz de narrar la historia con precisión.

Pero esta interpretación histórica enfrenta un sinnúmero de dificultades. Cuando se compara la saga con otras fuentes de la misma época, particularmente con el Landnámabók, aparecen inmediatamente muchas incoherencias. Verbigracia, el Landnámabók nos muestra que Hrafnkell tuvo un padre llamado Hrafn, mientras que la saga le da el nombre de Hallfreðr. La forma en que la saga presenta las leyes de la época, y la manera de aplicarlas, entran a menudo en contradicción con otras fuentes más fiables.

Literatura
Las incoherencias históricas de la saga, así como otros elementos, han llevado a Sigurður Nordal a formular una teoría novedosa en un libro titulado Hrafnkatla, publicado en 1940. La obra se nutre de las críticas formuladas precedentemente y reúne las informaciones recolectadas a través de Islandia para invalidar definitivamente la tesis de la veracidad histórica.

Más allá de las divergencias anotadas con el Landnámabók y la realidad jurídica de esta época, Nordal agrega que la saga trata igualmente los datos geográficos de manera incorrecta. Los valles en los cuales se desarrollan las peripecias del relato no habrían podido acoger una población tan importante como parece sugerir el texto. En cuanto al acantilado situado cerca de Aðalból y donde el caballo Freyfaxi encontró la muerte, el autor constata que simplemente no existe.

A diferencia de las antiguas teorías, Nordal ve en el parecido y la consistencia de la saga un indicio que lo hace pensar que solo un talentoso autor estaría detrás de la otra. Según el investigador, el autor se preocupa poco de la exactitud histórica: si bien pudo en ocasiones haber consultado algunos documentos antiguos, él ha adaptado probablemente su contenido de manera de hacerlo concordar con la intriga de su relato.

Folclore
Otra escuela de pensamiento dedicada al origen de las sagas apareció en la segunda mitad del siglo XX: ella se dedica a subrayar los elementos folclóricos presentes en estos textos y a poner de manifiesto la supervivencia de leyendas muy antiguas.

Esta corriente, en ciertos puntos, se acerca a la vieja idea relativa a la preservación oral de las sagas, pero sin necesariamente focalizarse en la pregunta sobre su veracidad histórica. Los académicos utilizan los métodos de la investigación moderna para determinar en una historia, los elementos susceptibles de persistir al paso del tiempo, en oposición a aquellos que resultan efímeros. La experiencia parece sugerir que la intriga central de las sagas puede conservarse a través de la transmisión oral sin dificultad por largo plazo, mientras que los detalles más anecdóticos como el nombre de los personajes secundarios pueden modificarse durante el paso de los siglos.

El investigador islandés Óskar Halldórsson escribió un breve estudio sobre la saga de Hrafnkell, en el que critica los trabajos de Sigurður Nordal. Según Halldórsson, inexactitudes tales como el error en el nombre del padre del héroe no prueban en absoluto que la saga no sea más que ficción inventada completamente en el siglo XIII. Al contrario, se puede ver allí la confirmación de que la historia de Hrafnkell se ha podido preservar oralmente durante un largo período sin sufrir más que alteraciones secundarias, bastante después de la redacción del Landnámabók.

Óskar Halldórsson estableció, por otro lado, un vínculo entre el episodio de Freyfaxi y la veneración de los caballos, tradición ampliamente extendida entre todos los pueblos indoeuropeos. La presencia de este tipo de temas mitológicos o folclóricos, según él, indica que numerosos elementos de la saga de Hrafnkell provienen en realidad la época precristiana.

Análisis recientes
El debate relativo a la saga de Hrafnkell permanece abierto. En un libro publicado en 1988, Hermann Pálsson refuta nuevamente la tesis de la transmisión oral y busca ligar la obra con las grandes corrientes de ideas de la Europa Medieval. Contrariamente a los estudios precedentes, este examen fue realizado a partir de la versión larga de la saga (véase esta sección).

En su estudio realizado en 2000, Jón Hnefill Aðalsteinsson subraya la omnipresencia de los temas paganos en el texto. Al mismo tiempo que reconoce que una gran parte de la historia pudo haber sido inventada en el siglo XIII, el investigador ha puesto en evidencia muchos elementos que parecen provenir de la tradición oral, como los sacrificios realizados por Hrafnkell o la personalidad de Freyfaxi.

En un pasaje de su trabajo general de 1988 sobre las sagas, Jónas Kristjánsson ha reconciliado eficazmente las diferentes tesis en relación con el tema de la saga de Hrafnkell: el interés principal de esta última, digámoslo así, reside en que «ha suscitado la curiosidad por otros textos. Se ha transformado en un caso de escuela, un ejemplo clásico en las discusiones sobre la relación entre la rudimentaria tradición oral y los copistas doctos, entre el pragmatismo tradicional de las actitudes y la nueva ética cristiana».

Notas

Referencias

Bibliografía
Bibliografía referenciada

Bibliografía adicional

Enlaces externos

 (en islandés) Texto íntegro de la Saga de Hrafnkell;
 (en francés) Texto de la Saga de Hrafnkell, en el sitio de Philippe Remacle (1944 - 2011); trad. de Jules Leclercq;
 (en inglés) ;
 (en inglés) Ensayo sobre el héroe de la Saga de Hrafnkell;
 (en inglés) Ensayo sobre los elementos míticos en la Saga de Hrafnkell;
 (en inglés) Proverbios en la Saga de Hrafnkell;
 (en francés) Las sagas y el derecho - un ensayo de Sebastián Nowenstein;
 (en francés) Sagas islandesas clasificadas por fecha de publicación de sus traducciones - dossier bibliográfico de la Librairie Compagnie.

Islandia en el siglo XIII


text:
AJ and the Queen (bra: AJ and the Queen) é uma série de televisão americana, do gênero de comédia dramática, criada por RuPaul e Michael Patrick King, que estreou na Netflix em 10 de janeiro de 2020. A série foi cancelada em março do mesmo ano.

Sinopse
AJ and the Queen segue Ruby Red, uma  drag queen sem sorte que atravessa os Estados Unidos de clube em clube numa van acompanhada de uma geniosa órfã de 11 anos. Como essas duas desajustadas, uma alta, uma pequena, viajam de cidade em cidade, e a mensagem de amor e aceitação de Ruby acaba tocando as pessoas e mudando suas vidas para melhor."

Elenco e personagens

Principais
 RuPaul como Ruby Red/ Robert Lincon Lee
 Izzy G. (Izzy Gaspersz) como Amber Jasmine "AJ" Douglas
 Michael-Leon Wooley como Louie Bell
 Josh Segarra como Hector/Damian Sanchez
 Tia Carrere como Lady Danger
 Katerina Tannenbaum como Brianna Douglas

Recorrente
 Matthew Wilkas como Oficial Patrick Kennedy

Convidados

 Valentina
 Mayhem Miller
 Bianca Del Rio
 Eureka O'Hara
 Victoria "Porkchop" Parker
 Alexis Mateo
 Manila Luzon
 Vanessa Vanjie Mateo
 Jinkx Monsoon
 Katya Zamolodchikova
 Jaymes Mansfield

 Chad Michaels
 Mariah Balenciaga
 Kennedy Davenport
 Jade Jolie
 Ongina
 Latrice Royale
 Monique Heart
 Ginger Minj
 Trinity The Tuck
 Jujubee
 Pandora Boxx

Produção

Desenvolvimento
Em 11 de maio de 2018, foi anunciado que a Netflix havia encomendado à produção um pedido de série para uma primeira temporada composta por dez episódios. A série está programada para ser escrita e executada por RuPaul e Michael Patrick King, os quais também criaram o programa. As empresas de produção envolvidas com a série incluem MPK Productions e Warner Bros. Television. Em 17 de julho de 2018, um colapso do elenco divulgado para agências de talentos foi publicado on-line. Ele revelou os nomes de quatro novos personagens, Louis, Hector/Damian Sanchez, Lady Danger e Brianna, e incluiu descrições de personagens também.

Elenco
Juntamente com o anúncio do pedido da série, foi confirmado que RuPaul iria estrelar a série. Em 20 de setembro de 2018, foi anunciado que Josh Segarra, Michael-Leon Wooley, Katerina Tannenbaum e Tia Carrere foram escalados para papel principais. Em 16 de outubro de 2018, foi anunciado que Izzy G. havia sido escalado para o papel principal como AJ. Em 18 de janeiro de 2019, foi anunciado que Matthew Wilkas havia se juntado ao elenco como um personagem recorrente.

Recepção
O programa detém uma pontuação de 54% no Rotten Tomatoes. O consenso declara: "Embora nem sempre isso aconteça, AJ and the Queen é aventura doce e às vezes estranha que é divertida de assistir, mesmo quando está se atrapalhando."

Episódios

Trilha sonora

AJ and the Queen (Original Television Soundtrack) é a trilha sonora da série televisiva estadunidense de mesmo nome, lançada em 24 de janeiro de 2020 pela Warner Bros. Entertainment, através do selo WaterTower. O álbum foi criado por Lior Rosner e RuPaul, e conta com 16 faixas.

Lista de faixas

Referências

Ligações externas

Programas de televisão em língua inglesa
Programas de televisão produzidos pela Warner Bros. Television Studios
Programas de televisão dos Estados Unidos que estrearam em 2020
Programas de televisão dos Estados Unidos
Séries de televisão dos Estados Unidos
LGBT
LGBT nos Estados Unidos
LGBT na América do Norte
!Mais Teoria da História na Wiki (LGBTQIA+)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Siering ist der Familienname folgender Personen:

 Constanze Siering (* 1991), deutsche Ruderin
 Ekkehart Siering, deutscher Verwaltungsjurist, Bremer Staatsrat
 Kay Siering (* 1976), deutscher Journalist, TV-Moderator und Filmproduzent
 Lauri Siering (* 1957), US-amerikanische Schwimmerin
 Manfred Siering (* 1946), deutscher Naturschützer
 Walter Siering (1905–1997), deutscher Pädagoge und Widerstandskämpfer
 Wilhelm Siering (1875–1945), deutscher Gewerkschafter und SPD-Politiker

Siehe auch:
 Syring


text:
Přístavní brána (něm. Berliner Tor, pol. Brama Portowa) je bývalá součást fortifikačního systému ve Štětíně, postavená v letech 1725–1727 podle návrhu nizozemského architekta Gerharda Corneliusa van Wallrawe. Nachází se na městském sídlišti Centrum na náměstí Přístavní brána (pol. plac Brama Portowa). Je chráněna jako kulturní památka (č. A-790 z 11. července 1954).

Historie
Je to jedna ze dvou (vedle Královské brány) brán zachovaných až do současnosti, které jsou zbytkem starého pruského opevnění. Fasádu ozdobil francouzský sochař Bartholomé Damart. Na něj byl umístěn monogram krále Fridricha Viléma I., zakladatele tohoto objektu. Atiku zdobí plaketa se zlaceným nápisem v latině, která informuje o právech Braniborského státu na Pomořansko a Štětín, protože Fridrich Vilém koupil Štětín od Švédů v roce 1719 za dva miliony talárů.

Nad nápisem nachází se panorama města s Viadrusem (bohem řeky Odry). Nahoře je oválný štít s erbem Pruska, korunovaný královskou korunou.

V letech 1976–2013 v Braně sídlil obchod s uměleckými výrobky "Cepelia". V současnosti (2015) uvnitř Brány funguje divadlo. Brána v letech 2016–2017 prošla rekonstrukcí.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Stavby v Centrum (Štětín)
Brány ve Štětíně
Barokní stavby ve Štětíně
Historické věže a brány v Polsku
Kulturní památky ve Štětíně


text:
Polyalthia malabarica (formerly placed in the genus Phaeanthus as Phaeanthus malabaricus) is a species of plant in the family Annonaceae and tribe Miliuseae. It is endemic to south-west India.  It is threatened by habitat loss.

References

Annonaceae
Endemic flora of India (region)
Near threatened flora of Asia
Taxonomy articles created by Polbot


text:
Clarés de Ribota is een gemeente in de Spaanse provincie Zaragoza in de regio Aragón met een oppervlakte van 18,70 km². Clarés de Ribota telt  inwoners ().

Demografische ontwikkeling

Bron: INE, 1857-2011: volkstellingen

Gemeente in Zaragoza


text:
Српско-црногорска офанзива у Босну била је офанзива српске војске и црногорске војске изведена у току септембра и октобра 1914. године. Српска Ужичка војска и црногорска Санџачка војска продрле у Босну преко Дрине у јачини од 55 батаљона и 78 топова. Српско-црногорске јединице низале су успехе. Јединице су стигле до Јахорине, да би 25. септембра ушле у Пале, а затим овладале Романијом почетком октобра. Аустроугарска је извршила противудар у октобру. Борбе су биле пуне обрта, али су се српско-црногорске јединице повукле на Дрину до 24. октобра. Тиме је завршена офанзива у Босну.

Позадина

На црногорском делу фронта трупе аустроугарског 16. корпуса заузеле су Пљевља 19. августа 1914. године. Међутим, због пораза у Церској бици ова офанзива је обустављена. На позив краља Николе 21. августа на Цетиње стиже српска војна мисија коју је предводио генерал Божидар Јанковић и пуковник Петар Пешић са Путниковим Заједничким планом дејства. Црногорска команда је реорганизована, снаге су прегруписане, успостављења је Врховна команда 24. августа. За начелника је постављен генерал Божидар Јанковић. Уместо Пљеваљске дивизије успостављена је Санџачка војска под командом сердара Јанка Вукотића и Дрински одред под командом дивизијара Митра Мартиновића. Промењена је команда Ловћенског одреда где је књаз Петар преузео команду и Херцеговачког одред коме је сада заповедао војвода Ђуро Петровић.

Офанзива у Босну

Санџачка војска је извршила противнапад 26. августа и истог дана ослободила Пљевља. Санџачка војска је добила задатак да продере у правцу Сарајева и Калиновика, док је Ужичка војска добила задатак да продре преко Хан Пијеска ка Власеници, поруши железничку пругу у долини Криваје и да смелим маневром олакша ситуацију на Дрини. Крајем августа и септембра црногорска војска је прешла границу на појединим деловима и повратила изгубљене територије. Борбе су били јаке и пуне обрта, али српско-црногорске јединице су успеле да успешно одбране своју границу. Док су се водили рововске борбе на обалама Дрине јединице Ужичке и Санџачке војске продрле су у југоисточну Босну. Санџачка војска избила је на Јахорину, да би 25. септембра истурени делови ушли у Пале. Романијом је овладано 2. и 3. августа. Дивизијар Митар Мартиновић је са својим Дринским одредом успешно деловао у сектору Калиновика. Ужичка војска је успела да овлада Вишеградом, Соколцем и Хан Пијеском и прекине комуникацију Сарајево-Власеница. Аустроугарска војска је у октобру извршила противудар, и са доста обрта, у бици на Гласинцу успела је да натера Санџачку војску на повлачење. Санџачка војска се повукла на десну обалу Дрине до 24. октобра.

Последице

Офанзива Ужичке и Санџачке војске развијала се парцијално и млитаво. Због спорих припрема и непознавања ситуације код непријатеља, као и због недовољно јасног циља, офанзива је кренула тек када је на главном фронту настало затишје. Била је присутна и недовољна сагласност између српског и црногорског командовања. Све ово је омогућило генералу Оскару Поћореку да са главног фронта издвоји знатне снаге и њима најпре заустави, а потом и да одбаци Ужичку и Санџачку војску преко Дрине средином октобра. Продор Ужичке и Санџачке војске у источну Босну имао би знатно већи ефекат и утицај на развој ситуације на главном фронту да је био извршен у време противудара српске Прве армије на Мачковом камену и да је извођен по јединственом плану.

Литература
 Андреј Митровић, Србија у Првом светском рату, Београд, 1984.
 Саво Скоко, Петар Опачић, Војвода Степа Степановић у ратовима Србије 1876—1918, БИГЗ, Београд 1979.

Спољашње везе
 Офанзива црногорске војске (од 15. септембра до 25. октобра)

Србија у Првом светском рату
Битке Првог светског рата
Црна Гора у Првом свјетском рату
Аустроугарска у Првом светском рату
Историја Босне и Херцеговине у савременом добу


text:
This is a list of people who served as Lord Lieutenant of Perthshire. The office was replaced by the Lord Lieutenant of Perth and Kinross in 1975.

 John Murray, 4th Duke of Atholl 17 March 1794 – 29 September 1830
 Thomas Hay-Drummond, 11th Earl of Kinnoull 18 October 1830 – 18 February 1866
 George Kinnaird, 9th Lord Kinnaird 26 February 1866 – 7 January 1878
 John Stewart-Murray, 7th Duke of Atholl 9 February 1878 – 20 January 1917
 John Stewart-Murray, 8th Duke of Atholl 15 March 1917 – 15 March 1942
 Kenneth Kinnaird, 12th Lord Kinnaird 28 April 1942 – 1960
 Mungo Murray, 7th Earl of Mansfield and Mansfield 30 April 1960 – 2 September 1971
 David Henry Butter 25 November 1971 – 1975
 Butter became Lord Lieutenant of Perth and Kinross

References

Perth and Kinross
Perthshire

1794 establishments in Great Britain


text:
Seznam kardinalov iz Slonokoščena obale.

A
 Bernard Agré

K

 Jean-Pierre Kutwa

Y

 Bernard Yago


text:
A evasão de divisas é um crime financeiro por meio do qual se enviam divisas para o exterior de um país sem declará-lo à repartição federal competente.

A evasão de divisas também pode ser chamada de evasão cambial. Em linguagem simples, podemos dizer que a evasão cambial ou de divisas significa a perda de dinheiro (reservas monetárias) pelo Brasil ou por qualquer outro país. É uma espécie de desfalque nos cofres públicos, se as reservas forem evadidas ilegalmente, mediante transações ardilosas (astuciosas, manhosas, velhacas - operações simuladas com tal intuito). O desfalque praticado também é chamado de rombo nos cofres públicos. Ainda pode ser definido como uma transferência furtiva do dinheiro pertencente à Nação. A evasão acontece quando de alguma forma as reservas monetárias são remetidas para o exterior, geralmente para paraísos fiscais, em nome das pessoas físicas ou jurídicas que praticaram a evasão ou ainda para empresas fantasmas constituídas em paraísos fiscais.

O bem jurídico tutelado é a proteção da política econômica e cambial do país, além da rigidez do sistema financeiro nacional. Nesse sentido, preleciona  Nunes que a objetividade jurídica tutelada seria "a regular proteção da política cambial brasileira, em razão da expectativa de retorno dos respectivos depósitos ao Brasil".

Empresa fantasma é aquela que não existe de fato e seus proprietários apenas têm em mãos um documento comprado, que atesta a existência da mesma, geralmente sediada em uma caixa postal ou no escritório de representantes estabelecidos no tal paraíso fiscal.

Reserva monetária é o saldo em ouro, moedas estrangeiras e créditos internacionais existentes no Banco Central.

No Brasil, o crime de evasão de divisas é previsto no art. 22 da Lei n. 7.492/1986, que possui a seguinte redação: "Art. 22. Efetuar operação de câmbio não autorizada, com o fim de promover evasão de divisas do País".

Crimes
Mercado financeiro


text:
Suez peut désigner :

Toponyme

 Suez, une ville d'Égypte
 l'isthme de Suez
 le canal de Suez
 la crise du canal de Suez
 Port Suez (ex-Port Tewfik)
 Gouvernorat de Suez, un gouvernorat d'Égypte

Entreprises
 le groupe Suez (entreprise, 1858-2008). Ce groupe prend le nom de GDF Suez en 2008, après fusion avec Gaz de France et séparation de sa filiale Suez Environnement, puis Engie en 2015.

 le groupe Suez. La filiale Suez Environnement était de 2001 à 2008 une filiale du groupe précédent, spécialisée dans la gestion de l'eau et du traitement des déchets. Suez Environnement se sépare de GDF Suez en 2008 puis prend le nom de Suez à partir de 2015.

Titre

 Suez, un film américain d'Allan Dwan, sorti en 1938

Patronyme

 Perla Suez (1947) : femme de lettres argentine.
Patronyme hispanique


text:
Xestoleberis arcturi is een mosselkreeftjessoort uit de familie van de Xestoleberididae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1954 door Triebel.

Xestoleberididae


text:
Kemmerode ist ein Ortsteil der Gemeinde Kirchheim im osthessischen Landkreis Hersfeld-Rotenburg.

Geographische Lage
Kemmerode liegt etwa 5 km südwestlich des Kirchheimer Kernorts in den Südausläufern des Knüllgebirges. Durchflossen wird es von der Ibra, an der wenige Hundert Meter ostsüdöstlich des Dorfs beim Nachbarort Reimboldshausen der Ibrastausee (auch Parksee genannt) liegt.

Geschichte

Ortsgeschichte
Die älteste bekannte schriftliche Erwähnung von Kemmerode erfolgte im Jahr 1318. Der Ortsname, der mit -rode endet, lässt auf eine Rodung schließen, auf der der Ort gegründet wurde. Kemmerode war ein Dorf des Gerichts Niederaula, dessen Gerichtsbarkeit wurde 1318 durch die Landgrafschaft Hessen an die von Hattenbach verpfändete. 1396 besaßen sie Dorf und Gericht, 1495 noch die Hälfte des Dorfes als Pfand.

Zum 1. Februar 1971 wurde die bis dahin selbständige Gemeinde Kemmerode im Zuge der Gebietsreform in Hessen auf freiwilliger Basis in die Gemeinde Kirchheim eingegliedert. Für Kemmerode, wie für alle bei der Gebietsreform nach Kirchheim eingegliederten Gemeinden sowie für die Kerngemeinde, wurden Ortsbezirke mit Ortsbeirat und Ortsvorsteher nach der Hessischen Gemeindeordnung gebildet.

Verwaltungsgeschichte im Überblick
Die folgende Liste zeigt die Staaten und Verwaltungseinheiten, in denen Kemmerode lag:
 1348: Heiliges Römisches Reich, Reichsabtei Hersfeld, Amt Niederaula
 ab 1378: Heiliges Römisches Reich, Landgrafschaft Hessen (1402–1458 Abtei Hersfeld), Amt Niederaula
 ab 1648: Heiliges Römisches Reich, Landgrafschaft Hessen-Kassel, Fürstentum Hersfeld, Amt Niederaula
 ab 1806: Landgrafschaft Hessen-Kassel, Fürstentum Hersfeld, Amt Niederaula
 1807–1813: Königreich Westphalen, Departement der Werra, Distrikt Hersfeld, Kanton Niederaula
 ab 1815: Kurfürstentum Hessen, Fürstentum Hersfeld, Amt Niederaula
 ab 1821: Kurfürstentum Hessen, Provinz Fulda, Kreis Hersfeld
 ab 1848: Kurfürstentum Hessen, Bezirk Hersfeld
 ab 1848: Kurfürstentum Hessen, Bezirk Hersfeld
 ab 1851: Kurfürstentum Hessen, Provinz Fulda, Kreis Hersfeld
 ab 1867: Königreich Preußen, Provinz Hessen-Nassau, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Fulda
 ab 1871: Deutsches Reich, Königreich Preußen, Provinz Hessen-Nassau, Regierungsbezirk Kassel, Kreis Hersfeld
 ab 1918: Deutsches Reich, Freistaat Preußen, Provinz Hessen-Nassau, Regierungsbezirk Kassel, Kreis Hersfeld
 ab 1944: Deutsches Reich, Freistaat Preußen, Provinz Kurhessen, Landkreis Hersfeld
 ab 1945: Amerikanische Besatzungszone, Groß-Hessen, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Hersfeld
 ab 1946: Amerikanische Besatzungszone, Hessen, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Hersfeld
 ab 1949: Bundesrepublik Deutschland, Hessen, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Hersfeld
 ab 1971: Bundesrepublik Deutschland, Hessen, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Hersfeld, Gemeinde Kirchheim
 ab 1972: Bundesrepublik Deutschland, Hessen, Regierungsbezirk Kassel, Landkreis Hersfeld-Rotenburg, Gemeinde Kirchheim

Bevölkerung

Einwohnerstruktur 2011
Nach den Erhebungen des Zensus 2011 lebten am Stichtag dem 9. Mai 2011 in Kemmerode 66 Einwohner. Darunter waren 3 (4,5 %) Ausländer.
Nach dem Lebensalter waren 9 Einwohner unter 18 Jahren, 24 zwischen 18 und 49, 18 zwischen 50 und 64 und 15 Einwohner waren älter. Die Einwohner lebten in 27 Haushalten. Davon waren 6 Singlehaushalte, 15 Paare ohne Kinder und 27 Paare mit Kindern, sowie 3 Alleinerziehende und keine Wohngemeinschaften. In 6 Haushalten lebten ausschließlich Senioren und in 27 Haushaltungen lebten keine Senioren.

Einwohnerentwicklung

Historische Religionszugehörigkeit

Politik
Für den Ortsteil Kemmerode besteht ein Ortsbezirk (Gebiete der ehemaligen Gemeinde Kemmerode) mit Ortsbeirat und Ortsvorsteher nach der Hessischen Gemeindeordnung. Der Ortsbeirat besteht aus fünf Mitgliedern. Nach den Kommunalwahlen in Hessen 2021 gesteht der Ortsbeirat aus fünf fraktionslosen Mitgliedern. Diese wählten Ralf Hellwig zum Ortsvorsteher.

Sehenswürdigkeiten
Für die unter Denkmalschutz stehenden Kulturdenkmale des Ortes siehe die Liste der Kulturdenkmäler in Kemmerode.

Verkehrsanbindung
Westlich von Kemmerode zweigt im direkt benachbarten Schwalm-Eder-Kreis von der Landesstraße 3294 (Ibra–Machtlos) die Kreisstraße 129 ab, die im Landkreis Hersfeld-Rotenburg in die K 32 (Kemmerode–Reimboldshausen) übergeht. Auf ihrem Weg von Niederaula nach Kirchheim fährt die Buslinie 383 der Regionalverkehr Kurhessen montags bis freitags durch den Ort. Hier verkehrt auch das AST.

Anmerkungen und Einzelnachweise
Anmerkungen

Einzelnachweise

Weblinks
 Ortsteil Kemmerode. In: Webauftritt der Gemeinde Kirchheim.

Ort im Landkreis Hersfeld-Rotenburg
Geographie (Kirchheim, Hessen)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Hersfeld-Rotenburg)
Gemeindeauflösung 1971


text:
Die Druckhaus Aufwärts GmbH war eine Druckerei mit Verlag in Leipzig.

Geschichte

Die Druckerei Druckhaus Aufwärts entstand aus der Peter-Presse in Leipzig.
In der Nachkriegszeit baute der Setzer und Drucker Christoph Kreickenbaum die Druckerei Peter-Presse in der Breitkopfstraße 3–5 wieder auf. Das Gebäude war nach einem Bombenangriff stark beschädigt und befand sich im Graphischen Viertel von Leipzig. Im ehemaligen Zentrum von Deutschlands Verlags- und Druckindustrie waren viele renommierte Unternehmen wie Brockhaus und Reclam angesiedelt. Druckereien wie Giesecke & Devrient, Offizin Andersen Nexö, Druckerei Emil Glausch und die Peter-Presse nutzten die örtliche Nähe zu den großen Verlagen (Edition Peters usw.).

Bis zu seiner Enteignung im Jahr 1953 war die vollständige Firmierung des Betriebs Druckhaus Ferdinand Peter Nachf. Nach der Enteignung pachtete der Unternehmer 1956 die Kunstanstalt Rudoph Börsig und übernahm sie 1959 als Peter-Presse Christoph Kreickenbaum KG Darmstadt. Er war mit vielen schönen Büchern im Westen bis zu seinem Tode sehr erfolgreich. Die Peter-Presse wurde unterdessen als Volkseigener Betrieb der DDR weiterbetrieben. So wurde der VEB Peter-Presse im Jahr 1955 im Tausch gegen das MdV Druckhaus (Michael-Kirch-Straße, Berlin) der LDPD zugeschlagen und in den VOB Aufwärts integriert. Der Name VEB Peter-Presse wurde durch VOB Druckhaus Aufwärts ersetzt. Die Druckerei Emil Glausch in der nahegelegenen Kohlgartenstraße 24 A wurde dem VOB Druckhaus Aufwärts angegliedert. Dort wurde die Weiterverarbeitung, der in der Breitkopfstraße hergestellten Drucksachen, durchgeführt.

Wie beispielsweise die Zeitungs- und Buchverlage Der Morgen gehörte auch das Druckhaus Aufwärts mit weiteren Zweigbetrieben (Demo-Druck Dresden, Druckerei Elbe-Saale in Naumburg, Vereinsbuchdruckerei Wagner) dem VOB Aufwärts in Berlin an. Der 1951 gegründete VOB Aufwärts befand sich wiederum im Besitz der LDPD. VOB Aufwärts wurde nach der Wende 1990 in Vercon GmbH umfirmiert und aus dem VEB Druckhaus Aufwärts wurde die Druckhaus Aufwärts GmbH. Die Berliner Vercon GmbH verwaltete die Blockpartei-Betriebe von LDPD und NDPD Anfang der 1990er Jahre weiter. Unterdessen bearbeitete das Direktorat Sondervermögen der Treuhandanstalt zu dieser Zeit den Restitutionsantrag zur Rückübertragung des Druckhaus Aufwärts an die ehemalige Inhaberfamilie. Die Rückübertragung des Betriebs an die Erben des ehemaligen Firmeninhabers fand allerdings nicht statt. Stattdessen wurde der Betrieb im September 1992 geschlossen, nachdem sich die Firma lange im Schwebezustand der Rückübertragung befand. Maßgeblich für den langen Schwebezustand waren die Begehrlichkeiten der FDP, das Parteivermögen der DDR-Blockparteien (LDPD, NDPD), zu denen das Druckhaus Aufwärts gehörte, vollständig zu übernehmen. Als die ehemalige Inhaberfamilie die Übernahme der Geschäftsführung gerichtlich erzwingen wollte, wurde der Betrieb über Nacht geschlossen, Anlagen und Maschinen an andere Vercon-Druckereien gegeben und 1993 die Liquidation der Druckhaus Aufwärts GmbH abgeschlossen. Der liberale Politiker Günter Rexrodt war zu dieser Zeit Leiter der Treuhandanstalt in Berlin. Der Interessenskonflikt zwischen Parteivermögen der von der FDP übernommenen Blockparteien auf der einen Seite und den Zielen der Öffentlichkeit, vertreten durch die Treuhandanstalt, auf der anderen Seite, wurde damals in den Medien und in der UKPV diskutiert.

Erzeugnisse und Kunden
Im Druckhaus Aufwärts wurden wie schon früher nach dem Zweiten Weltkrieg in der Peter-Presse hauptsächlich Bücher aber auch Akzidenzen und Noten gefertigt. Zu den wesentlichen Verlags-Auftraggebern der Peter-Presse Anfang der 1950er Jahre gehörte die Messegesellschaft Leipzig.

Neben Auftragsdruckerzeugnissen erschien im eigenen Verlag unterschiedliche Werke wie z. B.:
 Gute Drucke tragen die Note der Peter-Presse zu Leipzig. Peter-Presse, Leipzig 1947.
 Lehr- und Wanderjahre. Franz Dathe, Leipzig 1948.
 Leipziger Messe 1948. Leipziger Messeamt (Hrsg.), Peter-Presse, Leipzig 1948.
 Kulturspiegel der Messestadt Leipzig für die Zeit vom 8.12.54 bis 8.1.55. Peter-Presse, Leipzig 1954.
 W.A. Mozart Allerliebste Allerbeste Briefe an seine Frau. W.A. Mozart und Prof. Roland Tenschert, Peter Presse, Darmstadt 1956
 Zeugnis. Otto Freiherr von Taube, Peter-Presse, Darmstadt 1960.
 In kalter Wintersnacht. Text von Robert Southwell, übertr. von Herberth E. Herlitschka, Peter-Presse, Darmstadt, 1961.
 Westafrikanische Impressionen. Helmut Lander und Janheinz Jahn, Peter-Presse, 1962.
 Sinn und Zeichen – Kalligraphien japanischer Meister der Gegenwart. Helmut Lortz, Peter-Presse, 1962.
 Corrida de Toros. Fotos und Zeichnungen von Helmut Lander Text und Übersetzungen von Karl Krolow, Peter-Presse, Darmstadt 1964.
 Träume. Verschiedene Autoren, Peter-Presse, Darmstadt 1967.
 Im Abendrot (Eichendorff). Faksimiledruck, Peter-Presse, Darmstadt 1967.
 Gaulimauli Stachelschwein oder Die Kunst des Kettengesangs. Karl Friedrich Leucht, Peter-Presse, Darmstadt 1968.
 Die Insel der Ordnung. K.H. Silomon, Peter-Presse, Darmstadt 1969.
 C.R. MACKINTOSH. Dietrich Grafe, Peter-Presse, Darmstadt 1969.
 Welche Auffassung der lebenden Natur ist die richtige? Karl Ernst von Baer, Peter-Presse, Darmstadt 1970.
 Deutung eines Gedichts von Stéphane Mallarmé. Walter Naumann, Peter-Presse, Darmstadt 1971.
 Aquarelle und Zeichnungen. Eine Auswahl. Mit biographischer Einführung v. H.-J. Imiela. Bruno Müller-Linow, Peter-Presse, Darmstadt 1972.

Während der DDR-Zeit zählten hauptsächlich die LDPD bzw. LDPD-Betriebe zu den Auftraggebern. Für den LDPD-Buchverlag Der Morgen wurden z. B. Werke des Leipziger Schriftstellers Stefan Heym hergestellt.

Die vom ehemaligen Inhaber geknüpfte Geschäftsbeziehung zur Leipziger Messegesellschaft wurde weitergeführt. So wurde beispielsweise jährlich das Messefernsprechbuch produziert.

Mit dem Ende vieler DDR-Verlagskunden am Anfang der 1990er Jahre, musste sich das Druck- und Verlagshaus neu orientieren. Aufgrund der Führungsstruktur (Verwaltung in Berlin / Technische Leitung im Betrieb) war dies nicht leicht. Aber auch die Inhabersituation war problematisch: 1992 verhandelte der Stuttgarter Sparkassenverlag über regelmäßige Aufträge für das Druckhaus Aufwärts in Leipzig. Da die Rückübertragung vom Parteivermögen zur früheren Inhaberfamilie jedoch nicht schnell genug gelang, scheiterte die Kooperation mit dem Verlag aus Stuttgart.

Belegschaft
Die Belegschaft in Leipzig ging zum Ende der DDR in die Druckhaus Aufwärts GmbH über.

Der Sozialplan hatte eine Gesamtsumme von 217.000 DM.

Die Technische Leitung des Druckerei-Betriebs hatte bis zu ihrer Schließung im Jahr 1992 Hr. K. Weigend inne. Er war als Geschäftsführer der GmbH tätig.

Bilanzsummen

Anlagenpark
In der Druckvorstufe wurde moderne West-Technologie eingesetzt. So wurden Satzsysteme von High-End Hersteller Linotype bzw. Linotype-Hell eingesetzt. In der Druckerei wurden hauptsächlich Bogenoffset-Maschinen aus DDR-Fertigung (Kombinat Polygraph Werner Lamberz) eingesetzt. Die Planeta-Druckmaschinen waren auf einem guten Niveau, und den Westdeutschen Anlagen von Heidelberg und Manroland nahezu ebenbürtig. In der Druckweiterverarbeitung wurden Anlagen zum Fadenheften, Fadensiegeln und Klebebinden aus DDR-Buchbindereimaschinenwerken eingesetzt.

Die Druckhaus Aufwärts GmbH verfügte neben den Fertigungsanlagen auch über eigene Transportfahrzeuge des Herstellers IFA.

Einzelnachweise

Literatur
 Herbert Kästner: "Was Leipzig druckt, sey prächtig schön". In: Ulla Heise, Nortrud Lippold (Hrsg.): Leipzig zu Fuß. 22 Stadtteilrundgänge. Leipzig 1990, ISBN 3-87975-543-4.
 Lutz Heydick: Leipzig. Historischer Führer zu Stadt und Land. Urania, Leipzig 1990, ISBN 3-332-00337-2.
 Graphisches Viertel auf architektur-blicklicht.de.
 Sabine Knopf: Buchstadt Leipzig. Der historische Reiseführer, Berlin 2011, ISBN 978-3-86153-634-5, S. 60–61.
 Eckhard Petersohn: Buchverlag Der Morgen: 1958–1988. Bibliographie. Berlin 1988.

Druckerei (Deutschland)
Ehemaliges Unternehmen (Leipzig)


text:
In S v Tembani, an important case in South African criminal law, especially in respect of the issue of legal causation, it seemed to the Witwatersrand Local Division, following the approach of English law, to be "of overriding importance that the original wound inflicted by the accused was an operating and substantial cause of the death of the deceased." If, at the time of death, the original wound is still an operating and substantial cause of death, then the death is a result of the wound, even if another cause was also operating. The court thus appeared to endorse the "proximate-cause" criterion, also known as direct-consequences or individualisation theory, of legal causation. The court added that death is not the result of the original wound if it is just the setting in which another cause operates. Only if the second cause is so overwhelming as to make the original wound merely part of the history may it be said that death does not flow from the wound.

See also
 South African criminal law

References
 S v Tembani 1999 (1) SACR 192 (W).

Notes

1998 in South African law
1998 in case law
South African criminal case law
Gauteng Division cases


text:
Santa Bárbara is one of the 67 municipalities of Chihuahua, in northern Mexico. The municipal seat lies at Santa Bárbara. The municipality, one of the smallest in Chihuahua, covers an area of 424.2 km2.

As of 2010, the municipality had a total population of 10,427, up from 10,120 as of 2005.

As of 2010, the city of Santa Bárbara had a population of 8,765. Other than the city of Santa Bárbara, the municipality had 105 localities, none of which had a population over 1,000.

Geography

Towns and villages
The municipality has 53 localities. The largest are:

References

Municipalities of Chihuahua (state)


text:
Steven Young ist der Name folgender Personen:

* Stephen Young (Schauspieler) (* 1931), kanadischer Schauspieler
 Stephen Young (Rennfahrer), britischer Autorennfahrer
 Stephen G. Young (* 1952), US-amerikanischer Mediziner
 Stephen M. Young (1889–1984), US-amerikanischer Politiker


text:
Biografia
In gioventù era stato garibaldino.

Dal 1856 al 1859 redasse la colonna scacchistica su L'Album di Roma. Nel 1859 fondò a Roma, insieme a Serafino Dubois, La Rivista degli Scacchi. Chiusa la rivista dopo solo un anno di vita, alcuni anni dopo a Firenze tentò la sorte con Il Puttino che dopo il primo numero datato 31 maggio 1868 chiuse dopo aver pubblicato il secondo numero.

Nel 1883 pubblicò a Milano il Manuale elementare del giuoco degli scacchi, Brigol editore.
Dal 1890 fu redattore della colonna di scacchi de La tribuna Illustrata.

Con Tonetti tenne una serie di conferenze all'Accademia Romana degli scacchi che in seguito furono raccolte sotto il titolo Corso teorico pratico sul giuoco degli scacchi.

Note

Bibliografia
 Adriano Chicco e Giorgio Porreca, Dizionario enciclopedico degli scacchi, Mursia 1971.

Fondatori di riviste italiane


text:
David Fernandez (* in Mexiko-Stadt) ist ein US-amerikanischer Tänzer und Choreograph mexikanischer Herkunft.

Fernandez begann seine Ausbildung am Centro de Arte y Ballet seiner Heimatstadt. Mit einem Stipendium reiste er 1989 in die Vereinigten Staaten und trat mit dem Ensemble Giordano Jazz Dance in Chicago auf. Hier wurde er mit dem Jeffrey Mildstein Award ausgezeichnet. Beim Boitsov Classical Ballet übernahm er Rollen in Aufführungen von Le Corsair, Don Quixote, The Sleeping Beauty, Swan Lake, Specter de la Rose, Pinocchio und anderen Stücken. Mehrere Jahre war er an der Lyric Opera of Chicago engagiert, wo er in Aida, Faust und Ghost of Versailles  auftrat und Solotänzer in Un Re In Ascolto war. Als Gast arbeitete er mit dem Ballet Theatre of Chicago zusammen und wirkte an Susan Jones' Produktion von Don Quixote mit dem American Ballet Theatre mit. Mit Mikhail Baryshnikov trat er 2004 in einer Aufführung von The Doctor and The Patient beim Lincoln Center Festival auf.

Seine Laufbahn als Choreograph begann Fernandez während seines Studiums am Joseph Holmes Chicago Dance Theatre. Seine ersten Choreographien waren Werke des Modernen Tanzes für Aufführungen in Galerien und anderen alternativen Spielorten. Später wurde er resident choreographer des Virginia Ballet Theatre in Norfolk und des Staten Island Ballet in New York. Erfolgreich wurde sein Stück Five Variations on a Theme, das er für Joaquin De Luz vom New York City Ballet schuf. Es wurde im Programm Kings of the Dance 2008 in der Ukraine uraufgeführt, danach auch in New York, Los Angeles , Paris, Rom und Moskau gezeigt und gehört seither zu De Luz' festem Repertoire.

2014 entstand das Stück Under and Around , mit dem Florrie Geller beim Youth American Grand Prix auftrat und ein Gillian Murphy Endowed Scholarship gewann. Im Folgejahr gewann Liam Boswell in La Primavera die Goldmedaille beim Youth America Grand Prix. Nach Johann Sebastian Bachs fünftem Brandenburgischen Konzert choreographierte er das Stück White Shirt, Black Tie, Black Pants, das 2014 in New York aufgeführt wurde. Im gleichen Jahr fand in der Saint Peter's Church in Manhattan die Uraufführung eines Stücks nach Kantaten von Bach mit Livebegleitung von Chor und Orgel statt. Zum Auftakt seiner New York Duets schuf Fernandez ein Stück für die Meistertänzer Ask La Cour vom New York City Ballet und Lloyd Knight von der Martha Graham Dance Company.

Weblink
David Fernandez Choreographer

Quellen
International Ballet Classique: DAvid Fernandez
Ardani Artists: Who's Who in Kings of the Dance: David Fernandez, Choreographer
Ballet Intensives NYC: David Fernandez

Tänzer
Choreograf
Mexikaner
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann


text:
Glanton est un petit village du district d'Alnwick dans le comté du Northumberland, au Royaume-Uni.

Village dans le Northumberland


text:
The Australian Embassy in Paris is located 400 metres southwest of the Eiffel Tower, on Rue Jean Rey in the 15th arrondissement of Paris, near the Bir-Hakeim bridge on the Seine.  The embassy is situated on a triangular shaped block, and comprises a pair of nine-storey buildings. The Chancellery Building houses Australia's missions to France, to UNESCO and to the OECD, and the apartment of the ambassador to France; the other building contains 34 staff apartments, all with views of the Seine and the Eiffel Tower.

The embassy, and several pieces of its original furniture, were designed in a modernist style by Australian architect Harry Seidler, with Marcel Breuer and Pier Luigi Nervi as consulting designers. Like many of Seidler's other works, the Embassy was built from precast modularised concrete, with a quartz and granite faced exterior and prestressed precast floors. Its two buildings are curved to form two quarter circles, the two arcs of an "S"-shaped complex, with the radii of the circles lined up to match the axes of the Eiffel Tower and the Champ de Mars.

The land for the embassy, that was a part of the disused railway depot near the old station of the Champ de Mars, was purchased by the McMahon government of Australia in 1972. Construction started on the Embassy in 1975, and it was completed in 1977.

History of the Embassy

Australia's diplomatic mission, through the Department of Foreign Affairs (DFAT), represents the Commonwealth of Australia on foreign soil. Australia's current number of diplomatic missions is over 100 globally with one crucial one with France, and the Australian embassy in Paris spearheading the diplomatic mission there. There is a mutual bond between France and Australia based on common ideals of democracy, historical contacts, deep economic ties, and a strong interest in each other's culture. The Australian Embassy in Paris represents Australia's national interest within France and serves to see Australia's diplomatic mission in France. To reinforce Australian, French prosperity and interests, the Australian-French diplomatic relationship cooperates on topics such as culture, economic and political affiliations. A designer named Harry Seidler built the complex as it has begun its bilateral operation in 1977. The Australian Embassy in Paris manages a foundation that is shared between Australia-France facilitating cultural events and exchanges by publishing an annual newsletter called L'Australia en France supporting Australian affairs placed in France. The cultural awards scheme of the Department of Foreign Affairs and Trade has also fostered ties between France and Australia.

Architecture & Construction

The Embassy's construction started in 1973, was finalised in 1977, and officially opened in 1978. The building was designed by Australian architect Harry Seidler as the main architect, with Marcel Breuer and Pier Luigi Nervi. The embassy's architectural floor plans offer an interesting look into Harry Seidler's traditional sense behind the architecture. There is a detailed overview of the office and the residential areas which offer a valid appreciation of his architectural work. Harry Seidler has employed various methodologies to construct his designs and the architectural reports from him provide insight into various design approaches which consist of technology preparation and aesthetic orientation. The embassy's design was formulated from precast modularised combined with a quartz and granite-faced exterior and pressured precast story similar to Seidler's different models. The embassy is located on a triangular-shaped complex and consist of quadrant-structured development on nine floors. The two curved complexes were situated to prevent contact with each other as it was designed to maximise a view of the scenery of the river with the city in the same frame. The buildings together follow the axis of the Champ de Mars. The Chancery's residence in the complex is Australia's missions to UNESCO and OECD and further office rooms are currently rented out in one building with the additional including 34 employees' apartments.

Ambassadors

The Ambassador of Australia to France is the representative of the Embassy of the Commonwealth of Australia to the French republic and an official of the Australian Department of Foreign Affairs and Trade. The position of the Australian Ambassador to France is currently placed with Gillian Bird.In 1945, Australia opened its legation in Paris, Australia and France commenced their official diplomatic tie. During this time, Keith Officer was appointed as the Ambassador at the legation in April 1950 to take the place of William Hodgson when it had refurbished to embassy status. Making Keith Officer the first Ambassador of Australia to France at the Embassy of Australia in Paris.

List of all the Ambassadors

See also
 Australia–France relations
 List of diplomatic missions of Australia

References

External links
 Embassy website
 Seidler Associates: site plan and images of the building

Buildings and structures in Paris
Paris
Australia
Harry Seidler buildings
Marcel Breuer buildings
Australia–France relations
Buildings and structures in the 15th arrondissement of Paris
Pier Luigi Nervi buildings
Government buildings completed in 1978
1978 in Paris
20th-century architecture in France


text:
Howard é uma vila localizada no estado norte-americano de Wisconsin, no Condado de Brown e Condado de Outagamie.

Demografia
Segundo o censo norte-americano de 2000, a sua população era de 13.546 habitantes.
Em 2006, foi estimada uma população de 16.219, um aumento de 2673 (19.7%).

Geografia
De acordo com o United States Census Bureau tem uma área de
59,5 km², dos quais 46,6 km² cobertos por terra e 12,9 km² cobertos por água.

Localidades na vizinhança
O diagrama seguinte representa as localidades num raio de 16 km ao redor de Howard.

Ligações externas

Vilas do Wisconsin


text:
Karinthy Frigyes (született Karinthi Frigyes Ernő) (Budapest, 1887. június 25. – Siófok, 1938. augusztus 29.) magyar író, költő, műfordító, eszperantista. Karinthi Ada festő és illusztrátor öccse, Karinthy Ferenc apja.

Élete
Édesapja Karinthi József (1846–1921) művelt tisztviselő, a Magyar Filozófiai Társaság alapító tagja. Családneve eredetileg Kohn volt, amit 1874-ben magyarosított Karinthira. 1886. január 3-án az evangélikus vallásra tért ki feleségével és négy leánygyermekével, Elzával (1879–1930), Adával (1880–1955), Gizivel (1882) és Emiliával (1885) együtt. Doleschall Sándor, a Deák téri evangélikus templom lelkésze keresztelte meg őket, akárcsak később született gyermekeiket, Mariskát (1886–1887), Mária Katalint (1889–1894), Frigyest (1887), Erzsébetet (1890–1930) és Józsefet (1892). Az édesanya, Engel Karolina (1850–1895) halála után az apa egyedül nevelte a hat életben maradt gyermeket.

A Markó utcai főreál gimnáziumban végezte tanulmányait.

1898 és 1900 között kezdett írni: színműveket, kalandos történeteket, verses meséket, emellett naplót vezetett. Mintegy ezer versét, 10-15 nagyobb zsengéjét, iskolai bukása miatt apja elégette. Tizenöt éves volt, amikor a Magyar Képes Világ folytatásokban közölte a Nászutazás a Föld középpontján keresztül című regényét.

Az 1905-ben tett érettségi vizsga után a matematika–fizika szakon, a bölcsészkaron és a sebészeten is hallgatott egyetemi előadásokat. Noha diplomát soha sem szerzett, egész életében élénk érdeklődéssel és feltétlen tisztelettel fordult a tudományok felé. Bajor Andor szerint "hitt az értelem erejében, sőt azt mondhatjuk: vakon hitte, hogy múló tünemény a vakság".

1906-ban Az Újság munkatársa lett. Ebből az időből ered legendás barátsága Kosztolányi Dezsővel. A következő években sorra jelentek meg novellái, paródiái, humoros írásai a különböző budapesti lapokban, de az ismertséget az Így írtok ti című paródiakötete hozta meg számára, 1912-ben.

1914. szeptember 17-én Budapesten, Józsefvárosban vette feleségül Judik Etel színésznőt, aki 1918-ban spanyolnáthában meghalt. Gyermekük Karinthy Gábor költő.

1920-ban házasodott össze Böhm Arankával. Gyermekük Karinthy Ferenc (Cini) író.

Mesterének Jonathan Swiftet vallotta; az Utazás Faremidóba és Capillária című regényei a Gulliver ötödik és hatodik utazása alcímet viselik.

1929-es Láncszemek című novellájában megalapozza a hat lépés távolság elméletét, mely később világhírű lett, főként a vele foglalkozó tudósok és művészek által.

Karinthy 1932-től 1938-ig a Magyar Országos Eszperantó Egyesület elnöke volt.

1935-ben Baumgarten-díjjal jutalmazták.

1936. május 4-én agydaganattal műtötte meg Stockholmban Herbert Olivecrona. A betegségével kapcsolatos élményeiről és gondolatairól írta Utazás a koponyám körül című regényét.

1938. augusztus 29-én Siófokon agyvérzésben halt meg. Sírja a Kerepesi temetőben található.

Egyes szóalkotásai (például halandzsa) és kifejezései ("magyarázom a bizonyítványomat") a mai köznyelvet gazdagítják.

Műveinek kiadásában közreműködött titkára, a később rejtvényein, fejtörőin keresztül ismertté vált Grätzer József is.

Munkássága

Karinthy maga mondta, hogy minden műfajban alkotott maradandót. Az olvasóközönség többnyire irodalmi karikatúráit ismeri, az Így írtok tit, valamint a kisdiák életéből megírt képeket tartalmazó Tanár úr kéremet. De Karinthy életműve ennél jóval tartalmasabb és sokrétűbb. Fiatalkorától kezdve vonzódott a tudományokhoz, a magyarok közül elsőként ült repülőre Wittmann Viktor pilóta mellett, majd annak szerencsétlenségből bekövetkezett halála után megírta életrajzát.

Első irodalmi sikerét gyerekkorában érte el, Verne hatását mutató kisregényét, a Nászutazás a Föld középpontján keresztül című írást 15 éves korában kiadták.
A század eleji vicclapokban közölt irodalmi karikatúráival és humoreszkjeivel szerzett magának hírnevet. Ezeket a műveit később sem tagadta meg, de nem egy nyilatkozatából, írásából, kortársak által lejegyzett mondatából kiérződik a keserűség, hogy a humoros művei miatt nem veszik őt eléggé komolyan, nem törődnek filozófiai, politikai gondolataival. (Erre utal A cirkusz című novellájában is.) Főként újságokba, folyóiratokba (Nyugat, Magyar Írás stb.) írt, több mint ötezer cikket alkotott életében, ezek között akad riport, tudósítás, útinapló, filozófiai eszmefuttatás, irodalmi elemzés, tűnődés a politika állásáról és temérdek humoreszk.

Regényei nő és férfi kapcsolatát boncolgatják, leginkább a Gulliver utazásai folytatásaként írt Capillária és az Utazás Faremidóba. Legnépszerűbb regénye mégis az Utazás a koponyám körül, amelyet az agydaganata miatt bekövetkezett eseményekről írt. A regényben részletesen leírja az agyműtét közbeni gondolatait, érzéseit, emiatt a külföldi orvosok körében is ismert lett ez az írás.

Novelláiban is sokat foglalkozik a párkapcsolat és a szerelem problémáival, férfi és nő közti egyenlőtlenséggel. A történetek fő témája a szenvedés, a megalkuvás, a magát érvényesíteni próbáló hős sikertelensége. Emellett számos, ma a sci-fi műfajába sorolható történetet is írt.

Sikeres színpadi szerző volt, művei többnyire egyfelvonásos bohózatok, de írt egész estés vígjátékot (Földnélküly János, A nagy ékszerész) és komoly hangvételű darabot is (Holnap reggel). Összegyűjtött színpadi művei három kötetet töltenek meg.

Bár magát sokszor költőnek vallotta, viszonylag kevés verset írt, ezeknek kisebb része a lírai jellegű (pl. a Lecke, a Kudarc, az Ősz) – többségük szabadvers: hosszú, központozás nélküli gondolatkitörés (pl. a Számadás a tálentumról vagy a Karácsonyi elégia).

Sok ismert mű magyar fordítása kötődik a nevéhez, köztük a legnépszerűbb a két Micimackó-meseregény: a Micimackó, és folytatása, a Micimackó kuckója. Mivel Karinthy Frigyes sem angolul, sem németül nem beszélt tökéletesen, a fordítások nagy részének nyersfordítását a nyelvzseninek ismert nővére, Karinthy Emília (Mici) készítette elő az író számára. Őrá utal a Micimackó név.

A Színházi adattárban regisztrált bemutatóinak száma: 136.

Lelkes és erős amatőr sakkozó volt, a Kelenföld–Lágymányosi Sakk-kör, majd később a Hadik kávéházban működő "Szávay sakk-kör" elnöke volt. Emlékezetes "ellenelemzése" jelent meg 1934-ben, az akkor indult Budapesti Sakkújság első számában.

Legendásnak tartják ma már a néhol Kosztolányinak, néhol Babitsnak tulajdonított mondást, miszerint "Ez a marha volt köztünk az egyetlen zseni!" Babits több írásában is megerősítette véleményét, ő Karinthyt rendszeresen zseninek nevezte.

Művei
Karinthy Frigyes műveinek bibliográfiáját, műveinek idegen nyelvű fordításait lásd még az OSZK Nyugat-honlapján.

1919-ig
 Utazás a Merkurba – regény, 1898–1901
 Nászutazás a Föld középpontján keresztül – regény, 1902
 Pesti mókák; Schenk, Bp., 1911 (Mozgó könyvtár)
 Így írtok ti. Irodalmi karrikatúrák; karikatúra Dezső Alajos, Major Henrik; Athenaeum, Bp., 1912 (Modern könyvtár)
 Esik a hó. Novellák; Nyugat, Bp., 1912 Online
 Ballada a néma férfiakról. Novellák; Athenaeum, Bp., 1912 (Modern könyvtár)
 Együgyű lexikon; Tevan, Békéscsaba, 1912 (Tevan-könyvtár)
 Görbe tükör; Athenaeum, Bp., 1912 (Jeles elbeszélők kincsestára)
 Találkozás egy fiatalemberrel. Elbeszélések; Athenaeum, Bp., 1913
 Budapesti emlék. Meséskönyv. Képeskönyv; Athenaeum, Bp., 1913 (Modern könyvtár)
 Grimasz. Szatírák és humoreszkek; Athenaeum, Bp., 1914 (Modern könyvtár)
 Írások írókról. Kritikák; Tevan, Békéscsaba, 1914 (Tevan-könyvtár)
 Beszéljünk másról. Újabb karcolatok; Athenaeum, Bp., 1915 (Modern könyvtár)
 Két hajó. Novellák; Athenaeum, Bp., 1915
 A repülő ember. A repülő ember. Wittmann Viktor emlékére. A pilóta arcképével; Athenaeum, Bp., 1915 (Modern könyvtár)
 Aki utoljára nevet; Galantai, Bp., 1916 (Galantai könyvtár)
 Holnap reggel. Tragikomédia; Tevan, Békéscsaba, 1916 (Tevan-könyvtár)
 Az ezerarcú lélek; Légrády Ny., Bp., 1916
 Tanár úr kérem. Képek a középiskolából; Dick, Bp., 1916
 Ó nyájas olvasó. Mindenféle dolog; Dick, Bp., 1916
 Utazás Faremidóba. Gulliver ötödik útja; Athenaeum, Bp., 1916
 Így láttátok ti. A háborús irodalom karrikatúrája; Dick, Bp., 1917
 Legenda az ezerarcú lélekről és egyéb elbeszélések; Lampel, Bp., 1917 (Magyar könyvtár)
 A bűvös szék. Komédia; Athenaeum, Bp., 1918 (Modern könyvtár)
 Hogyan tesz a gránát?; Pátria Ny., Bp., 1918 (Tábori levél)
 Írások írókról. Kritikák; Tevan, Békéscsaba, 1918
 Krisztus és Barabbás. Háború és béke; Dick, Bp., 1918
 Gyilkosok. Novellák; Dick, Bp., 1919

1920–1938

Hogy kell bánni a férfiakkal?; Kultúra, Bp., 192? (Tréfás könyvek)
Kacsalábon forgó kastély. Mese-paródia a magyar humoristákról és színházakról; Kultúra, Bp., 192? (Tréfás könyvek)
Kolombuc tojása; Kultúra, Bp., 1920 (Tréfás könyvek)
Ne bántsuk egymást. Újabb tréfák; Pallas Ny., Bp., 1921
Hököm-színház. Kis tréfák és jelenetek; Athenaeum, Bp., 1921 (Színházi könyvtár)
Jelbeszéd. Válogatott novellák; Dick, Bp., 1921
Így írtok ti; bőv. kiad.; Athenaeum, Bp., 1921
Holnap reggel. Tragikomédia; Tevan, Békéscsaba, 1921 Online
Capillária. Regény; Kultúra, Bp., 1921 (Magyar regényírók) Online
Visszakérem az iskolapénzt; Franklin, Bp., 1922
Vitéz László színháza. Új jelenetek; Új modern könyvtár, Bécs, 1922 (Új modern könyvtár)
Két mosoly; Pegazus, s.l., 1922
Fából vaskarika. A csokoládé-király meséi; Kultúra, Bp., 1923
Kötéltánc. Regény; Dick, Bp., 1923 (A mi íróink)
Két álom. Mozgóképjáték; Franklin, Bp., 1923
Nevető dekameron. Száz humoreszk; Athenaeum, Bp., 1923
Harun al Rasid. Kis novellák; Athenaeum, Bp., 1924
Egy tucat kabaré; Tolnai, Bp., 1924 (Tolnai regénytára)
Drámák ecetben és olajban; Tevan, Békéscsaba, 1926 (A toll mesterei)
Panoráma; Grill, Bp., 1926
"Ki kérdezett…?". Címszavak a nagy enciklopédiához; Singer-Wolfner, Bp., 1926
Írta … Színházi karikatúrák; Kultúra, Bp., 1926
Karinthy Frigyes notesze; Singer-Wolfner, Bp., 1927
Lepketánc. Fantasztikum; Athenaeum, Bp., 1927
A másik Kolumbusz és egyéb elbeszélések; Lampel, Bp., 1927 (Magyar könyvtár)
Heuréka; Singer-Wolfner, Bp., 1927
Színház; Athenaeum, Bp., 1928 (Karinthy Frigyes munkái)
Új görbe tükör; Athenaeum, Bp., 1928 (Karinthy Frigyes munkái)
Harun al Rasid; 2. bőv. kiad.; Athenaeum, Bp., 1928 (Karinthy Frigyes munkái)
Esik a hó. Novellák; 2. bőv. kiad.; Athenaeum, Bp., 1928 (Karinthy Frigyes munkái)
Krisztus vagy Barabás. Háború és béke; Dick, Bp., 1928 (Karinthy Frigyes munkái)
Nem tudom a nevét; Singer-Wolfner, Bp., 1928 (Műkedvelők Színháza. Új sorozat)
Minden másképpen van. Ötvenkét vasárnap; Athenaeum, Bp., 1929 (Karinthy Frigyes munkái)
Két hajó; 2. bőv. kiad.; Athenaeum, Bp., 1929 (Karinthy Frigyes munkái)
Nem mondhatom el senkinek. Karinthy Frigyes versei; Athenaeum, Bp., 1930
Vendéget látni, vendégnek lenni… Gundel Károly tanácsaival; Cserépfalvi, Bp., 1933
Hasműtét. Novellák; Athenaeum, Bp., 1933
Haditanács Anthroposban. Élettan-politikai dráma és tudománytörténelem; rajz Berény Róbert; Révai Ny., Bp., 1933
Még mindig így írtok ti. Karinthy Frigyes új karikatúrái; előszó Kosztolányi Dezső; Nyugat, Bp., 1934
100 új humoreszk; Nyugat, Bp., 1934
Barabbás; Hungária Ny., Bp., 1935 (Hungária Könyvek)
Nevető betegek; Athenaeum, Bp., 1936
Mennyei riport; Nova, Bp., 1937
Utazás a koponyám körül; Athenaeum, Bp., 1937
Amiről a vászon mesél. Jegyzetek a filmről; Singer-Wolfner, Bp., 1938 (Szép könyvek)
Üzenet palackban; Cserépfalvi, Bp., 1938
Karinthy Frigyes kiadatlan naplója és levelei; bev. Babits Mihály, sajtó alá rend. Ascher Oszkár; Nyugat, Bp., 1938

1939–1989
Betegek és bolondok. Elbeszélések; Új Idők, Bp., 1946
Az emberke tragédiája. Madách Imrike után Istenkéről, Ádámkáról és Luci Ferkóról. A versikéket írta Karinthy Fricike; a csonkán fennmaradt kézirat kieg. Karinthy Ferenc; Új Idők, Bp., 1946
Így írtok ti. A "Még mindig így írtok ti" és egyéb irodalmi torzképekkel bőv. legújabb kiad.; Új Idők, Bp., 1947
Martinovics; a könyvdíszeket Hincz Gyula rajzolta; Új Idők, Bp., 1947
A bűvös szék. Komédia; Testvériség-Egység Kiadó, Újvidék, 1951 (Színpadunk)
Cirkusz. Válogatott írások, 1–2.; vál., bev. Kolozsvári Grandpierre Emil, sajtó alá rend., utószó Vajda Miklós; Szépirodalmi, Bp., 1956
A lélek arca. Összegyűjtött novellák, 1–2.; szerk. Abody Béla, Szalay Károly, utószó Abody Béla; Magvető, Bp., 1957
Számadás a tálentomról; összeáll., bev. Abody Béla; Magvető, Bp., 1957
Hőköm-Színház, 1–3.; sajtó alá rend., utószó Kellér Andor; Szépirodalmi, Bp., 1957
Az egész város beszéli. Karcolatok, 1–4.; összegyűjt., utószó Abody Béla; Szépirodalmi, Bp., 1958
Méné tekel...; terv. Szántó Tibor, ill. Würtz Ádám; s. n., Bp., 1959
Karinthy Frigyes válogatott művei; vál., sajtó alá rend., jegyz. Kardos László; Szépirodalmi, Bp., 1962 (Magyar klasszikusok)
Az író becsülete. Válogatott írások; vál., utószó [Erdős Magda, ill. Kondor Béla; Magyar Helikon, Bp., 1962 (Új Elzevir könyvtár)
Naplóm, életem; vál., bev. Szalay Károly; Magvető, Bp., 1964
Hátrálva a világ körül. Válogatott cikkek; összegyűjt., utószó, jegyz. Szalay Károly; Szépirodalmi, Bp., 1964
Miniatűrök; összeáll., bev. Szalay Károly; Gondolat, Bp., 1966
Följelentem az emberiséget, 1–2.; vál., szerk., bev. Domokos Mátyás; Szépirodalmi, Bp., 1967
A delejes halál. Tudományos-fantasztikus elbeszélések; utószó Ladik János, életrajz Kuczka Péter; Kozmosz Könyvek, Bp., 1969 (Kozmosz fantasztikus könyvek)
Heuréka. Karcolatok, humoreszkek; szerk., sajtó alá rend. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1975 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Görbe tükör. Karcolatok, humoreszkek; szerk., sajtó alá rend. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1975 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Nem mondhatom el senkinek. Versek; szerk., szöveggond. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1977 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Új Iliász; ill. Dános Judit; Magyar Iparművészeti Főiskola, Bp., 1978
Jelbeszéd. Novellák, 1–2.; szerk., szöveggond. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1978 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Így írtok ti. Paródiák, 1–2.; szerk., szöveggond. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1979 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)  életmű;  1. kötet  2. kötet
Címszavak a Nagy Enciklopédiához. Cikkek, 1–2.; vál., szöveggond. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1980 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Idomított világ, 1–2.; vál., sajtó alá rend. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1981 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Szavak pergőtüzében; vál., szöveggond. Ungvári Tamás; Szépirodalmi, Bp., 1984 (Karinthy Frigyes összegyűjtött művei)
Gyermekkori naplók. 1898–1899, 1899–1900, 1–3.; sajtó alá rend., utószó Szalay Károly; Helikon, Bp., 1987 + hanglemez
Babits és Karinthy Frigyes; szerk., vál., szöveggond., jegyz. Téglás János; Ságvári Nyodaipari Szakközépiskola és Szakmunkásképző Intézet–Zrínyi Ny., Bp., 1988 (A nyomdaipari szakközépiskola és a Zrínyi Nyomda Babits-sorozata)

1990–
Kísértetek és szellemek. Válogatás az író kötetben még nem publikált műveiből; gyűjt., vál. Urbán V. László; Pannon, Bp., 1992
Felvesznek a csecsemőklinikára. Kötetben eddig meg nem jelent írások; sajtó alá rend. Urbán V. László; Editorg, Bp., 1992
Az elátkozott munkáskisasszony. Válogatás az író kötetben még nem publikált írásaiból; vál., szerk. Urbán V. László; Aqua, Bp., 1992
A kutya szimulál. Paródiák, szatírák, humoreszkek; vál. Végvári Judit; Gulliver, Bp., 1992 (Szamárfüles könyvek)
Ekmekstek; szerk., utószó Urbán V. László; Hunga-print, Bp., 1993 (Filléres füzetek)
Az utolsó palackposta. Kiadatlan írások. Karcolatok, humoreszkek, cikkek; gyűjt., vál. utószó Ungvári Tamás, szerk., szöveggond. Kaiser László; Talentum, Bp., 1994
Összegyűjtött versek; utószó Halász Lajos; Nippon, Bp., 1996
Margó. Karinthy a margón; Karinthy Frigyes gyerekkori rajzaival; Ab Ovo, Bp., 1996
A gép hazudik. Írások a filmről; vál., szerk. Nagy Csaba; Art'húr Kortárs Művészeti és Kulturális Alapítvány, Zsámbék, 1996
A feleségem beszéli; összeáll. Urbán László; Noran, Bp., 1997
Minden másképp van. Karinthy Frigyes füveskönyve; vál., összeáll. Praznovszky Mihály; Lazi, Szeged, 2009
Így írsz te. Tragédia-átfordítások Karinthy Frigyes írásaiban; szerk., előszó Nagy Edit; Madách Irodalmi Társaság, Szeged–Bp., 2010
A negyedik halmazállapot. Tudományos-fantasztikus írások; vál., szerk. ifj. Veress István; Arión, Bp., 2011
Tragédia-átfordítások Karinthy Frigyes írásaiban; vál., szerk., bev. Nagy Edit; 2. bőv., átdolg. kiad.; Madách Irodalmi Társaság, Szeged–Bp., 2011 (Madách könyvtár)
Az ezerarcu lélek és Telma Titusz kiáltványa egy kötetben; tan. Bacsó Beáta; Sáránszki, Sajóvelezd, 2011
"Új lélektan". Pszichoanalitikus írások; vál., szerk., utószó Hárs György Péter; Múlt és Jövő, Bp., 2013 (Nepes. Múlt és Jövő pszichológia)
A feleségem beszéli; összeáll. Urbán László; 2. bőv., jav. kiad.; kieg. Bíró-Balogh Tamás; Noran Libro, Bp., 2016
Karinthy Frigyes összegyűjtött versei; sajtó alá rend. Kőrizs Imre, utószó Keresztesi József, Magvető, Bp., 2017

Társszerzőkkel
 Bródy Miksa–Karinthy Frigyes–Tábori Kornél: Csak semmi háború!; Vidám Könyvtár, Bp., 1918 (Vidám könyvtár)
 Karinthy Frigyes–Szini Gyula–Tábori Kornél: Írói intimitások; Révai Ny., Bp., 1919 (Vidám könyvtár. Új sorozat)
 Karinthy Frigyes–Emőd Tamás: A vándor katona. Ünnepi történet; Athenaeum, Bp., 1920 (Modern könyvtár)
 Polgári kiáltvány a társadalom megmentéséről!; többekkel; Magyar Polgári Blokk, Bp., 1932
 Kozma Lajos: Zsuzsa Bergengóciában. Álompanoráma; huszonkét betűre versbe szedte Karinthy Frigyes; Sacelláry, Bp., 1921
 Karinthy Frigyes–Szinnai Tivadar–Kovács György: Az ezerarcú író. Tanulmányok H. G. Wells-ről; Pantheon, Bp., 1927
 Herczeg Ferenc–Karinthy Frigyes–Sebestyén Károly: Móra Ferenc emlékezete. 1879–1934. Móra Ferenc válogatott elbeszélései; Móra Emlékbizottság, Bp., 1934

Művei alapján készült filmek

 Mágia (1917) rendezte Korda Sándor
 Barátságos arcot kérek (1935) rendezte Kardos László
 Tanár úr, kérem (1956) rendezte Mamcserov Frigyes
 Utazás a koponyám körül (1970) rendezte Révész György
 Holnap reggel (1970) rendezte Horváth Jenő
 A Nagy Ékszerész (1978) rendezte Karinthy Márton
 1 és a semmi (2004) (rövidfilm) rendezte Molnár Péter
 Utazás a koponyám körül (2005) készítette Chi Recordings
 Lux úr szabadalma (2006) (rövidfilm) rendezte Gerő Marcell
 T.U.K. – Tanár úr, kérem (2011) rendezte Mátyássy Áron

Hangoskönyv formában megjelent művei
 A cirkusz – Lógok a szeren – Üzenet a palackban és más novellák (2014)
 Az emberke tragédiája és más íráskák (2006)
 Így írtok ti (LP, 1983)
 Tanár úr kérem és más írások (2017)
 Utazás a koponyám körül (2016)

Műfordításai

 Charles Dickens: Két város regénye
 Stephen Leacock: Rosszcsirkeff Mária és társai
 Stephen Leacock: Gertrúd, a nevelőnő
 Alan Alexander Milne: Micimackó (átdolgozás)
 Alan Alexander Milne: Micimackó kuckója (átdolgozás)
 Alan Alexander Milne: Micsoda négy nap!
 Luigi Pirandello: Hat szerep keres egy szerzőt
 Jonathan Swift: Gulliver utazásai
 Mark Twain: Tom Sawyer kalandjai (fordítóként, majd Koroknay István új fordításának közreműködőjeként feltüntetve)
 Metta V. Victor: Egy komisz kölök naplója
 Frank Wedekind-novellák
 Néhány verset fordított többek között Goethétől, Heinétől, Morgensterntől és Wedekindtől.

Származása

Jegyzetek

Források
 Dr. Mohácsy Károly: Irodalom a középiskolák III. osztálya számára 342–345. old. (Korona Kiadó, Budapest, 1992)
 Halász László: Karinthy Frigyes alkotásai és vallomásai tükrében, Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1972 (Arcok és vallomások sorozat)
 Naplóm, életem (szerk. Szalay Károly), Magvető Kiadó, Budapest, 1964
 Merényi-Metzger Gábor: Karinthy Frigyes származásának anyakönyvi forrásai Irodalomtörténeti Közlemények 2003. 4-5.
 OSZK gyászjelentések

 Kulturális enciklopédia

További információk
 Hallgatható művei
 [ Életrajza] – Magyar Irodalom Arcképcsarnoka
 Életrajz – literatura.hu
 Életrajz – Karinthy Frigyes Gimnázium
 Idézetek
 Irodalomtörténet
 Művei a Magyar Elektronikus Könyvtárban
 Szerzői oldala a Molyon
 Eredeti hangfelvétel; Karinthy saját versét mondja

 Kosztolányi és Karinthy kölcsönös ugratásai
 Életrajz, művei magyarul és fordításokban Bábel Web Antológia
 Nagy Lajos: Karinthy Frigyes (Nyugat, 1924)
 Kardos László: Karinthy Frigyes 1–5. (Nyugat, 1926)
 Tersánszky Józsi Jenő: Karinthy Frigyes (Nyugat, 1927)
 Komlós Aladár: Karinthy Frigyes (Korunk, 1927)
 Boross István: Karinthy Frigyes Tanulmány (Mezőtúr, 1929)
 Pap Gábor: Egy új enciklopédista. ; Kemény Gábor: A végső problémák embere. Karinthy Frigyes (Korunk, 1938)
 Soós László: Karinthy Frigyes halálára (Napkelet, 1938)
 Nagy Zoltán: Karinthy Frigyes versei (Nyugat, 1938)
 Mátrai László: Az író és a város. Karinthy Frigyes (Budapest [folyóirat], 1945)
 Szalay Károly: Karinthy Frigyes élete és munkássága ismeretterjesztő előadásokhoz (A TIT kiadványa. Bp., 1956)
 Szalay Károly: Karinthy Frigyes: Tanár úr kérem! (Irodalomtörténet, 1957)
 Szalay Károly: Karinthy Frigyes, a költő (Irodalomtörténet, 1960)
 Szalay Károly: Karinthy Frigyes Kismonográfia. 9 táblával (Irodalomtörténeti Kiskönyvtár. Bp., 1961)
 Hiller István: Kosztolányi Dezső és Karinthy Frigyes soproni szereplései (Soproni Szemle, 1961)
 Halász László: Karinthy Frigyes írói tehetségének pszichológiai elemzése (Magyar Pszichológiai Szemle, 1962)
 Weinstein Pál: Karinthy a szemklinikán (Élet és Irodalom, 1963)
 Szalay Károly: Mítoszokon és legendákon túl. Karinthy Frigyes és a vallás (Világosság, 1967)
 Mária Béla: Az író és betegsége (Kortárs, 1967)
 R. Kocsis Rózsa: A magyar groteszk tragikomédiát megteremtő Karinthy Frigyes (Irodalomtörténeti Közlemények, 1968)
 Vihar Béla: Karinthy Frigyes szülőháza (Budapest [folyóirat], 1968)
 Ficzay Dénes: Karinthy Frigyes Aradon (Irodalomtörténeti Közlemények, 1969)
 Pongrácz Zsuzsa: Karinthy Frigyes filmen. Beszélgetés Révész György rendezővel (Filmvilág, 1969)
 Vargha Balázs: Irodalmi városképek. Karinthy Frigyes badar Budapestje (Budapest [folyóirat], 1971)
 Halász László: Karinthy Frigyes alkotásai és vallomásai tükrében. Kismonográfia (Arcok és vallomások. Bp., 1972)
 Kardos László: Karinthy Frigyes: Találkozás egy fiatalemberrel (Irodalomtörténeti Közlemények, 1972)
 Robotos Imre: A kétkedés és a hit ellentétpárja Karinthy Frigyes humorában (R. I.: A nevetés vonzásában. Értelmezések a szatíra és a humor köréből. Bukarest, 1973)
 H. Boros Vilma: Karinthy Frigyes iskolája. 1–3. (Budapest [folyóirat], 1974)
 Karinthy Frigyes agyműtéte. Összeáll. Buzády Tibor (Új Írás, 1975)
 Karl Kraus és Karinthy Frigyes Párhuzamok és hasonlóságok (Helikon, 1976)
 Nagy Sz. Péter: Karinthy Frigyes: Kötéltánc (Irodalomtörténeti Közlemények, 1976)
 Nyerges András: "Nem mondhatom el senkinek." Karinthy Frigyes versei a képernyőn (Filmvilág, 1977)
 Szabolcsi Miklós: Halandzsa. Nyelv és valóság Karinthy Frigyes műveiben (Kortárs, 1978; Levendel Júlia: Így élt Karinthy Frigyes (Így élt. Bp., 1979)
 Tandori Dezső: "Volt valami példátlan izgalom és remény a levegőben…" Karinthy Frigyes költészetéről (Irodalomtörténet, 1979)
 Büky László: "A szív idézete: líra." A szív főnév használata Füst Milán és Karinthy Frigyes költői nyelvében. 1–2. (Nyelvészeti dolgozatok. 192. és 199. Szeged, 1981)
 Egri Péter: Karinthy Frigyes Ibsen-karikatúrájáról (Irodalomtörténet, 1981)
 Nyéki Károly: Karinthy Frigyes nyíregyházi emléke (Pedagógiai Műhely, 1981)
 Robotos Imre: Utazás egy koponya körül (Kismonográfiák. Kolozsvár, 1982)
 Szabó János: Karl Kraus és Karinthy Frigyes Századunk első harmadának két szatirikusa (Modern Filológiai Füzetek. 34. Bp., 1982)
 "Nézzétek ezt a fotográfiát!" Karinthy Frigyes összes fényképe. Összeáll. Kovács Ida. Az előszót írta Halász László. (Fototéka. Bp., 1982)
 Búzásy Éva: Karinthy Frigyes és a Színházi Élet (Irodalomtörténet, 1982)
 Büky László: A mély főnév Füst Milán és Karinthy Frigyes költői nyelvének képalkotási rendszerében (Magyar Nyelvőr, 1982)
 Hellenbart Gyula: Minden másképpen van. Karinthy Frigyes és az elidegenedés (Új Látóhatás, 1983)
 Büky László: A lélek főnév Füst Milán és Karinthy Frigyes költői nyelvében (Magyar Nyelvőr, 1984)
 Szalay Károly: Minden másképpen van. Karinthy Frigyes munkássága viták és vélemények tükrében (Bp., 1987)
 Mennyei riport Karinthy Frigyes-sel. Összeáll. Fráter Zoltán (Bp., 1987)
 "Elmondtam hát mindenkinek." Karinthy Frigyes életéről és műveiről (Bp., 1987)
 Nagy Sz. Péter: Karinthy Frigyes antifreudista regénye. Kötéltánc – Fülöp László: Egy klasszikus tényregény. Karinthy Frigyes: Utazás a koponyám körül – Kun András: Gondolatok Karinthy Frigyes különös lírai őszinteségéről (Alföld, 1987)
 Moreau, Jean-Luc:Karinthy Frigyes, avagy akasztófa-kötéltánc – Mihályfi Márta: Karinthy Frigyes művei külföldön (Nagyvilág, 1987)
 Rónay László: "Minden álomnál több a valóság." A költő Karinthy Frigyes (Napjaink, 1987)
 Robotos Imre: Az értelmetlenség trónfosztása. Karinthy Frigyes (Budapest [folyóirat], 1987)
 Tidrenczel Sándor: Karinthy Frigyes és a nyíregyházi publikum (Szabolcs-Szatmár megyei Könyvtári Híradó, 1987)
 Kosztolányi Dezsőné: Karinthy Frigyes-ről (Bp., 1988)
 Pomogáts Béla: Karinthy Frigyes száz éve (Nyelvünk és Kultúránk, 1988)
 Büky László: Képalkotás és képrendszer Füst Milán és Karinthy Frigyes költői nyelvében. Monográfia. (Bp., 1989)
 Bíráló álruhában. Tanulmányok Karinthy Frigyes-ről. Az MTA Irodalomtudományi Intézete és a Karinthy Frigyes Emlékbizottság által 1988. máj. 17-én és 18-án, Budapesten rendezett ülésszak előadásai. Vál., szerk. Angyalosi Gergely (Bp., 1990)
 Dérczy Péter: Epikus hagyomány és személyiségválság. Karinthy Frigyes szépprózájáról (Literatura, 1990)
 Nemes Lívia: Karakter és korszellem. Párhuzamok Ferenczi Sándor és Karinthy Frigyes között (Thalassa, 1993)
 Juhász Erzsébet: "Találkozás egy haldoklóval." Karinthy Frigyes Utazás a koponyám körül c. regényéről (Iskolakultúra, 1994)
 Nagy Csaba: Privát filmesztétika. Karinthy Frigyes filmtémájú írásairól (Filmkultúra, 1994)
 Dörgő Tibor: Karinthy Frigyes Kötéltánca és Az ember tragédiája (Irodalomtörténeti Közlemények, 1995)
 Alföldy Jenő: Tündér és kobold. Karinthy Frigyes: A szegény kis trombitás szimbolista klapec nyöszörgései c. ciklusból (Hitel, 1995)
 Iván Éva: Karinthy Frigyes Kötéltánc című regényének egy lehetséges elemzése ("Modernnek kell lenni mindenestül"? Szeged, 1996)
 Fábián Berta: a differenciált bánásmód és a tanári magatartás ábrázolása Karinthy Frigyes írásaiban (Magyartanítás, 1996)
 Fráter Zoltán: A Karinthy-életmű. Monográfia (Bp., 1998)
 A humor a teljes igazság. In memoriam Karinthy Frigyes Vál., szerk. Domokos Mátyás (In memoriam. Bp., 1998; 2. kiad. 2000; 3. kiad. 2003)
 Takács Edit: Karinthy Frigyes írói névadása a Tanár Úr kérem c. írásában (Névtani Értesítő, 1999)
 Szieberth Kristóf: Tündér és kobold. Karinthy S Frigyes: E a szegény X kis trombitás szimbolista klapec nyöszörgései c. ciklusból (Hitel, 1995)
 Bónus Tibor: Irónia, paródia, esztétikai szublimáció. Karinthy Frigyes: Így írtok ti. (Alföld, 2000)
 Balogh Tamás: "Csak férfi és nő van." Karinthy Frigyes: Capillária (Tiszatáj, 2000)
 Balogh Tamás: "…állandóan figyelni fognak." Karinthy Frigyes: Utazás Faremidóba (Tiszatáj, 2001)
 Karinthy Márton: Ördöggörcs. Utazás Karinthyába. I–II. köt. (Bp., 2003)
 Merényi-Metzger Gábor: Karinthy Frigyes származásának anyakönyvi forrásai (Irodalomtörténeti Közlemények, 2003)
 Takács Edit: Írói névadás Karinthy Frigyes Kötéltánc c. regényében (Névtani Értesítő, 2003)
 Braun Tibor: Egyetemes lángelme – a hálózatok új tudományának előfutára: Karinthy Frigyes (Magyar Tudomány, 2003)
 Balogh Tamás: Tréfa a humorban. Karinthy Frigyes, a humorista? (Bárka, 2003)
 Büky László: Egy Karinthy-paródia stílusekvivalenciái (Magyar Nyelvjárások, 2003)
 Egyfülü kosár. Karinthy Frigyes szerelmei. Írta és vál. Fráter Zoltán (Szerelmes magyar írók. Bp., 2007)
Nagy Edit: Lánc, lánc, háló-lánc – Mű és valóság viszonyáról Madách Imre, Karinthy Frigyes és Ottlik Géza írói világában. (Költészet és gondolkodás, Eger, 2007)
Nagy Edit: Lánc, lánc, háló-lánc II. A "nem időben, hanem térben" megírt Tragédiáról (XV. Madách Szimpózium, 2007)
 Karinthy Frigyes-emlékszám (Budapesti Negyed, 2009)
 Nagy Edit: Így írsz te. Tragédia-átfordítások Karinthy Frigyes írásaiban (Híd, 2009)
 Tiringer Aranka–Tiringer István: Megküzdés és traumafeldolgozás Karinthy Frigyes Utazás a koponyám körül c. kisregényében (Pszichoterápia, 2010) Szállási Árpád: Karinthy Frigyes és a medicina (Orvosi Hetilap, 2010. 8.)
 Tiringer Aranka: Gyász, humor kreativitás Karinthy Frigyes gyermekkori naplóiban (Új Forrás, 2011)
 Miklós Ágnes Kata: Viszonyulások könyvön kívül és belül – problémafelvetések Karinthy Frigyes Capilláriája kapcsán (Tudományos Közlemények, 2012)
 Sereg Mariann: Az Így írtok ti szövegeinek textológiai vizsgálata (Irodalomtörténeti Közlemények, 2012)
Nagy Edit: Karinthy Frigyes – A teljességigényű nagy álmodó (In.: N. E.: Moralitás és időbeliség, Szeged, 2012, 215-227.)
Fráter Zoltán: Karinthy, a városi gerilla; Holnap, Bp., 2013
 Büky László: Karinthy-groteszkek nyomában (Forrás, 2014)
 Pesti csillagok. Karinthy Frigyes, Kosztolányi Dezső és Harmos Ilona. – A két egyetlen. Karinthy Frigyes, Böhm Aranka és Judik Etel (F. Z.: Szerelmes Budapest. Irodalmi háromszögek. Bp., 2015)
Beck András: Szakítópróba. Karinthy, a Nihil és akiknek nem kell; Szépmesterségek Alapítvány, Miskolc, 2015 (Műút-könyvek)
Minden másképp van. Karinthy Frigyes összes fényképe; összeáll., szerk., előszó, utószó Kovács Ida; jav., bőv. kiad.; PIM, Bp., 2016
Balogh Gergő: Karinthy nyelvet ölt. Nyelv, technika és felelősség Karinthy Frigyesnél; szerk. Pataki Viktor; FISZ, Bp., 2018 (Minerva könyvek)
"Itt vagyok én köztetek". Tanulmányok Karinthy Frigyes életművéről; szerk. Fráter Zoltán, Reichert Gábor; MIT, Bp., 2019 (MIT-konferenciák)
Büky László: Karinthy és a nyelv; Magyar Szemiotikai Társaság, Bp., 2020 (Magyar szemiotikai tanulmányok)

Kapcsolódó szócikkek
 Esztendő szépirodalmi folyóirat
 Magyar eszperantisták listája
 Eszperente

Frigyes
Magyar költők
Magyar írók
Magyar műfordítók
Magyar humoristák
Magyar eszperantisták
Zuglóiak
Zsidó származású magyarok
Evangélikus magyarok
1887-ben született személyek
1938-ban elhunyt személyek
A 11.300/1944. M. E. számú határozatban felsorolt szerzők
Baumgarten-díjasok
Budapesten született személyek
A Négyesy-szemináriumok tagjai
A Nyugat folyóirat szerzői
Magyar Örökség díjasok
Magyarok, akikről kisbolygót neveztek el


text:
Die Burg Waldmannshausen ist eine in den Jahren 1486 bis 1488 von Thebes von Waldmannshausen erbaute Wasserburg in Elbgrund, einem Ortsteil der Gemeinde Elbtal im Landkreis Limburg-Weilburg in Hessen rund 18 km nördlich von Limburg an der Lahn.

Die Burg bildete in früheren Zeiten zusammen mit dem benachbarten Gut Waldmannshausen eine Einheit. Auf dem Gelände befindet sich auch die Ruine der Wasserburg Alte Burg. Das Anwesen befindet sich am Rand der Gemeinde an der Verbindungsstraße nach Frickhofen. Die Burg dient gemeinsam mit einem 1790 erbauten Schlossgebäude seit 1935 als Schullandheim. Eigentümer der Burg ist der Schullandheim Burg Waldmannshausen e.V. mit Vereinssitz im westfälischen Hagen.

Anlage

Von der Alten Burg nördlich der Landstraße nach Frickhofen sind lediglich Reste vorhanden.

Die Neue Burg entstand im Jahr 1486 als spätgotische, steinerne Wasserburg. Der Bau wird besonders durch sein steiles, mit mehreren Gauben versehenes Satteldach geprägt. Rundtürme mit Spitzdächern schirmen das Haus nach Norden und Süden ab. Ein schlankerer Treppenturm flankiert das Hauptportal zum Innenhof hin. Die Fassade zeigt noch gotische Elemente, wurde aber kurz nach 1900 stark verändert. Innen finden sich neugotische Einbauten, wie eine Hallentreppe und Zeltgewölbe in den Turmzimmern. Die Wassergräben sind heute eingeebnet.

Das Wirtschaftsgebäude wurde um 1800 gegenüber der Neuen Burg errichtet. Es wurde als Fruchtspeicher, Marstall und für Gesindewohnungen genutzt. Der Mittelrisalit ist gegenüber den beiden niedrigen Seitenflügeln sehr viel höher und stärker hervorgehoben. Auch der Bauschmuck mit Pilastern, einem Triglyphenfries und Dreiecksgiebel betont den Mittelteil gegenüber den kaum geschmückten Flügeln. Der Giebel trägt die Inschrift "UTILITATI.ET.OBLECTATIO" (Dem Nutzen und dem Vergnügen). Das Brunnenbecken aus Sandstein im Hof wurde zeitgleich mit dem Gebäude oder kurz zuvor angelegt.

Der Altbau des Hofguts (heutige Adresse: Frickhofener Straße 37) aus dem Jahr 1790 wendet sich vom Herrenhaus ab und öffnet sich zur Landstraße hin. Er weist als einzige Schmuckelemente der Putzfassade Gewände aus Sandstein und ein Gesimsband auf. Der nördliche Gebäudeteil ist durch einen flachen Risalit und eine Freitreppe als Verwalterwohnung hervorgehoben. Eine Tafel weist dort auf den Erbauer Christian Heinrich von Erath hin. Das hohe Mansardendach ist mit Knüppelwalmen versehen. Im Süden des Gebäudes waren ursprünglich drei weitere Fensterachsen vorhanden, die durch einen Brand zerstört wurde. Teil des Altbaus ist eine für die Region sehr flach aufgeführte, langgezogene Scheune mit Stallungen. Im 19. Jahrhundert wurde das Gut um einen weiteren Dreiseitenhof ergänzt, der sich zum Herrenhaus hin öffnet. Die jüngere Fachwerk-Remise und eine Bruchsteinmauer zur Straße sind ebenfalls Teil des Baudenkmals.

Der Landschaftsgarten ist weiterhin Teil des Denkmals, auch wenn durch die lange unterbliebene Pflege nur noch wenige Elemente der Gestaltung erkennbar sind. Auch ein Turbinenhäuschen von 1920 am Mühlengraben westlich des Herrenhauses und eine ältere Stützmauer an der Fußgängerbrücke über die Landstraße gehören zu den denkmalgeschützten Elementen.

Geschichte

Die nördlich der Landstraße nach Frickhofen gelegene Burgruine war der Stammsitz des Niederadelsgeschlechts Walpot von Waldmannshausen, das auch überregional bedeutende Ämter innehatte. Die Familie von Waldmannshausen wurde im Jahr 1136 erstmals urkundlich erwähnt. Von den Walpoden von Waltmannshausen zweigten sich schon früh die anderen Walpoden/Waldbotten-Linien ab, darunter die Waldbott von Bassenheim.

1486 ließ Thebes (auch: Debus = Matthäus) von Waldmannshausen die "Neue Burg" als Herrensitz südöstlich der alten Anlage errichten. Er war der Sohn von Gerhard von Waldmannshausen und stand in den 1480er Jahren im Dienst der Grafen von Nassau-Dillenburg. 1767 fiel der bereits seit dem 17. Jahrhundert ruinöre Herrensitz mitsamt dem zugehörigen Hofgut an Nassau-Oranien. Kurz darauf ging es an Christian Heinrich von Erath (1745–1803) über, den ehemaligen nassau-oranischen Gouverneur von Java. Erath ließ den Herrensitz instand setzen, den heute noch vorhandenen Gutshof östlich davon und 1790 ein repräsentatives Wohnhaus erbauen. Um 1800 herum wurde ein Areal von der alten Burg bis zum Gutshof und an den Elbbach nach dem Vorbild eines Englischen Landschaftsgartens gestaltet. Es folgten mehrere Besitzer, darunter 1835 die Frankfurter Bankiersfamilie Bethmann und 1870 die abgesetzten Herzöge von Nassau. 1933 wurde ein Schullandheim eingerichtet und im Folgejahr der Gutshof abgetrennt und in Privatnutzung verkauft. 1935 kam die einstige Burg in den Besitz des Schullandheimvereins der westfälischen Stadt Hagen. Der Gutshof wird heute nur noch als Wohnhaus und nicht mehr landwirtschaftlich genutzt.

Heute steht die Anlage unter Denkmalschutz und hat darüber hinaus den Schutzstatus für den Kriegsfall nach der Haager Konvention erhalten.

Literatur
 Georg Dehio, Ernst Gall: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler – Südliches Hessen. Berlin 1950.
 Rudolf Knappe: Mittelalterliche Burgen in Hessen. 800 Burgen, Burgruinen und Burgstätten. 3. Auflage. Wartberg-Verlag, Gudensberg-Gleichen 2000, ISBN 3-86134-228-6, S. 444–445.
 Ferdinand Luthmer: Die Bau- und Kunstdenkmäler des Regierungsbezirks Wiesbaden. Bd. 3 (= Lahngebiet). Walluf 1973.
 Adolf-Krüper-Schullandheimverein Waldmannshausen (Hrsg.): 500 Jahre Burg Waldmannshausen, Hagen 1986, 84 Seiten

Weblinks

 Schullandheim Burg Waldmannshausen
 Neue Burg Waldmannshausen auf der Seite Burgenwelt.org

Einzelnachweise

Waldmannshausen
Waldmannshausen
Erbaut in den 1480er Jahren
Nach der Haager Konvention geschütztes Kulturgut in Hessen
Kulturdenkmal in Elbtal (Hessen)
Waldmannshausen


text:
Cheilotrichia (Empeda) nemorensis is een tweevleugelige uit de familie steltmuggen (Limoniidae). De soort komt voor in het Palearctisch gebied.

Cheilotrichia
Steltmug uit het Palearctisch gebied


text:
Риба: Дуэты () — двадцать седьмой студийный альбом американской кантри-певицы Рибы МакИнтайр, выпущен 18 сентября 2007 года на лейбле «Lost Highway Records».

Reba: Duets стал вторым альбомом Рибы в 21 веке, и один из её самых успешных альбомов в карьере. Он возглавил Billboard 200, а также кантри чарт и чарт самых скачиваемых альбомов.

Альбом получил положительные отзывы от большинства критиков, а также был сертифицирован Платиновым с продажами более млн. копий в США.

Чарты
Альбом

Итоговые годовые чарты

Синглы

Список композиций

Примечания

См. также
 Список альбомов № 1 в США в 2007 году (Billboard)

Ссылки

Альбомы Рибы Макинтайр
Альбомы, возглавлявшие Top Country Albums
Альбомы, спродюсированные Джастином Тимберлейком
Альбомы, возглавлявшие Billboard 200
Альбомы, сертифицированные как платиновые Американской ассоциацией звукозаписывающих компаний


text:
Sejong Stad (Koreaans: 세종 of 世宗, Engels: Sejong Special Self-Governing City) is een nieuwe administratieve overheidsstad in aanbouw in Zuid-Korea. De bedoeling is werkgelegenheid en bevolking beter te spreiden over het land. In 2012 leeft ongeveer de helft van de Zuid-Koreaanse bevolking in Seoel, de grondwettelijke hoofdstad. Tegen 2030 moet Sejong Stad ongeveer 500.000 inwoners tellen. De nieuwe stad werd genoemd naar koning Sejong de Grote, vader van het Koreaans alfabet.

Deze administratieve hoofdstad werd officieel geopend op 2 juli 2012.

Externe link
 Sejong City Official Website

Stad in Zuid-Korea


text:
José Toribio Medina Zavala, född den 21 oktober 1852 i Santiago, död där den 11 december 1930, var en chilensk bibliograf.

Medina skrev en rad grundläggande bibliografier rörande litteraturen om det spanska Amerika, vidare om boktrycket i La-Plata-länderna (1892), de sydamerikanska medaljerna, med mera. Han utgav även Alonso de Ercillas verk i 5 band (1910-1918).

Källor

Externa länkar

Chilenska historiker
Bibliografer
Historiker under 1800-talet
Historiker under 1900-talet
Personer i Chile under 1800-talet
Personer från Santiago de Chile
Födda 1852
Avlidna 1930
Män
Ugglan


text:
O Baile da Ilha Fiscal, também conhecido como O Último Baile do Império, ocorreu em 9 de novembro de 1889, um sábado, em homenagem aos oficiais do navio chileno "Almirante Cochrane". Realizado na ilha Fiscal, no centro histórico do Rio de Janeiro, então capital do Império. Foi a última grande festa da monarquia antes da Proclamação da República, em 15 de novembro, uma sexta-feira, seis dias após o baile.

Inicialmente marcado para 19 de outubro, foi adiado por ocasião da morte do rei Luís I de Portugal (1861–1889), sobrinho de Pedro II do Brasil. O evento, que reuniu toda a sociedade do Império, formalmente homenageava a oficialidade dos navios chilenos ancorados na baía havia duas semanas. Mas, na verdade, comemorava as bodas de prata da princesa Isabel e do Conde d'Eu. Além disso, a intenção do visconde de Ouro Preto, presidente do conselho de ministros, era de tornar inesquecível este baile, para reforçar a posição do Império, contra as conspirações republicanas. O dinheiro gasto por ele no baile, 250 contos de réis, foi retirado do Ministério da Viação e Obras Públicas, este valor correspondia a quase 10 por cento do orçamento previsto da Província do Rio de Janeiro para o ano seguinte. Existiram críticas à corte pelo ato, visto que esta quase não promovia bailes.

O baile teve um requinte incomum para a coroa brasileira, que era enxuta. O Palacete foi intensamente decorado, em seus jardins foram montadas duas mesas, em formato de ferradura, onde foi servido um jantar para 500 dos  convidados, sendo 250 em cada uma. Iguarias incomuns como o sorvete e o faisão foram servidas.

Jantar
O jantar oferecido teve pratos incomuns para a época e bebidas alcoólicas importadas, dentre estes:
800 kg de camarão;
300 frangos;
500 perus;
64 faisões;
1 200 latas de aspargos;
20 000 sanduíches;
14 000 sorvetes;
2 900 pratos de doces;
10 000 litros de cerveja;
304 caixas de vinhos, champagne e bebidas diversas.

Uma banda, instalada a bordo do "Almirante Cochrane", o navio homenageado, tocou valsas e polcas madrugada adentro.

Um fato irônico, até hoje não confirmado, ocorreu logo após a chegada da família real, às 10 horas da noite: conta-se que D. Pedro II, ao entrar no salão do baile, desequilibrou-se e levou um tombo. Foi amparado por dois jornalistas. Ao recompor-se, exclamou: "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu!". Apesar do sucesso do baile, o imperador pouco se divertiu. Ficou sentado, visto que já estava em idade avançada, o tempo todo e foi embora à 1h da manhã, sem jantar.

Outro acontecimento curioso ocorreu no término da festa. Às 5 horas da manhã, após a saída dos convidados, os trabalhos de limpeza revelaram alguns artigos inusitados espalhados pelo chão: além de copos quebrados e garrafas espalhadas, foram recolhidas condecorações perdidas e até peças de roupas íntimas femininas. O fato pode, entretanto, ser fictício, uma vez que foi relatado na coluna humorística Foguetes, do periódico carioca "O Paiz", no dia 12 de novembro, nestes termos:"Houve quem perdesse dragonas, chapéus de sol, chapéus de cabeça, lenços, e até - parece incrível, mas é rigorosamente verdadeiro - uma senhora deixou lá ficar o espartilho!!!"

Repercussão
A distribuição dos 5 mil convites começou no dia 4 de novembro. As roupas finas das lojas do Rio de Janeiro se esgotaram. Setenta e duas horas antes do baile já não havia vagas nos cabeleireiros. As senhoras lotavam as lojas de roupas finas e os cavalheiros recorriam aos alfaiates, para ajustar suas casacas e às barbearias, para cortar o cabelo ou aparar os bigodes e barbas. Muitas senhoras chegavam às 9 h da manhã, para fazer os cabelos

Duas bandas militares tocaram quadrilhas, valsas, polcas e mazurcas para os convidados, que dançaram em seis salões do castelo. A princesa Isabel foi uma das pés-de-valsa mais animadas. Depois da festança, às 6h da manhã, o pessoal da limpeza achou: 37 lenços, 24 cartolas e chapéus, 8 raminhos de corpete, 3 coletes de senhoras e 17 cintas-ligas. De acordo com o historiador Milton Teixeira todas as fotos feitas na festa desapareceram.

O Baile foi comentado pela mídia por alguns dias, o que trouxe uma falsa imagem de solidez da coroa.

Contexto histórico

Anterior ao Baile
 Ascensão do Movimento Republicano
 Convenção de Itu
 Lei Áurea
 Guerra do Paraguai

Posterior ao Baile
 Golpe de Estado Republicano
 Republica do Brasil

Bibliografia
SILVA, Hélio. Nasce a República. São Paulo: Três, 1975. p. 71.
REY, Marcos. Proclamação da República. São Paulo: Ática, 2003. p. 10.
CALDEIRA, Jorge. Viagem pela História do Brasil. São Paulo: Companhia das Letras, 1997. p. 222. ISBN 8571646589
GOMES, Laurentino. 1889. São Paulo : Globo Livros.

História do Império do Brasil
História do Rio de Janeiro (estado)
1889 no Rio de Janeiro