text:
Die Statue einer schlafenden Mänade mit der Inventarnummer 261 aus dem Archäologischen Nationalmuseum in Athen ist eine griechisch-römische Skulptur aus hadrianischer Zeit.

Die Statue wurde 1880 südlich der Athener Akropolis auf dem Makriyannis-Grundstück gefunden. Sie gehörte vermutlich zur Ausstattung der Villa eines reichen Bewohners der Stadt. Die Statue wurde aus pentelischem Marmor hergestellt. Sie wird in die Regierungszeit des Kaisers Hadrian (117 bis 138) datiert und entspricht in der Ausführung dem klassizierenden Stil, wie er zu dieser Zeit in lokalen attischen Werkstätten praktiziert wurde. Die 1,36 Meter breite Statue befindet sich heute im Raum 32 des Nationalmuseums und ist im Gegensatz zu den meisten Exponaten des Museums in den Skulpturensälen von einer schützenden Vitrine umgeben. Die Inventarnummer ist 261.

Die etwas unterlebensgroße schlafende nackte Mänade, die nur etwa ab Kniehöhe partiell mit einem Himation bedeckt ist, wird liegend auf einem Pantherfell gezeigt, welches wiederum auf einem felsigen, unregelmäßigen Untergrund liegt. Ihr Kopf liegt auf dem angewinkelten rechten Arm. Das lange Haar ist mit einem Band zusammengefasst und fällt in den Nacken. Die Statue entspricht in der Haltung und Ausführung einer Form, die als "Gestürzter Hermaphrodit" bezeichnet wird und häufig mit einer aus der antiken Überlieferung bekannten Statue des Bildhauers Polykles identifiziert wird. Sie weist einige Fehlstellen auf, so fehlen Teile der Unterschenkel sowie die Füße. Des Weiteren sind nicht mehr alle Finger der rechten Hand vorhanden und Teile des Felsens sind verloren. Der linke Arm fehlt komplett. Auch Teile einer faltenreichen Decke sind nicht mehr vorhanden. Andere Teile, etwa größere Fehlstellen in der Haut, sind modern in Gips ergänzt worden.

Literatur
 Lambert Schneider, Christoph Höcker: Griechisches Festland. Antike und Byzanz, Islam und Klassizismus zwischen Korinthischem Golf und nordgriechischem Bergland, DuMont, Köln 1996, S. 154 (DuMont Kunst-Reiseführer) ISBN 3-7701-2936-9
 Nikolaos Kaltsas: Sculpture in the National Archaeological Museum, Athens, The J. Paul Getty Museum, Los Angeles 2002 ISBN 0-89236-686-9, S. 348

Weblinks

Archäologischer Fund (Griechenland)
Antike Statue im Archäologischen Nationalmuseum (Athen)
Skulptur (2. Jahrhundert)
Marmorskulptur (Antike)
Frauenskulptur
Schlaf in der Kultur
Liegebild


text:
El cau o catau d'un animal és un espai, més o menys amagat i protegit de les inclemències de la meteorologia, que li serveix de refugi i on pot reposar amb una seguretat relativa. Molt sovint és el lloc de naixement i refugi de les cries quan encara són massa joves.

El terme cau és general i pot aplicar-se gairebé sempre. Els caus d'algunes espècies animals poden tenir nom específic: conillera, llodriguera, talpera, teixonera,...

Generalitats

Hi ha caus de moltes menes. Des dels més senzills, que aprofiten un accident natural directament o amb un treball d'adaptació mínim, fins als més complexes, resultat de treballs d'excavació intensos que poden durar diverses generacions.

Les diferències entre els caus i els nius poden ser molt grans o, a vegades, gairebé inapreciables. La parla popular no fa gaire distinció entre nius i caus. Els considera sinònims. Hi ha la tendència a pensar que els nius són per als ocells i estan situats en arbres i llocs alts. Mentre que els caus estan sota terra i , moltes vegades, excavats. Això és cert en general. Però hi ha caus que semblen nius i nius que semblen caus.
 Alguns esquirols tenen el seu cau a dalt d'un arbre, com si fos un niu. Alguns ocells excaven el niu en parets de terra , com si fos un cau.
 Caldrà considerar cada cas particular. Sense oblidar la "classificació" que defineix els caus com a amagatalls excavats sota el nivell del terra, amb totes les excepcions que convingui.

Entrades i sortides
Tots els caus tenen una entrada o sortida, una obertura que permet entrar i sortir. Aquesta entrada pot estar dissimulada o camuflada o presentar-se de forma visible. Hi ha caus amb dues o més entrades i sortides.

Cambra principal
Tots els caus acostumen a tenir una part més ampla que és el lloc on l'animal passa més temps, sol o amb la parella i les cries. La cambra principal pot tenir un llit de palla o fulles per a fer-la més confortable.

Túnel de pas
En els casos més senzills hi ha un únic túnel que comunica l'entrada amb la cambra principal. En els casos més sofisticats poden haver-hi diverses cambres i una veritable xarxa de túnels de comunicació.

Sistema de ventilació
El cas més senzill és el cau sense cap obertura de ventilació especialitzada. L'aire es va renovant amb l'orifici d'entrada. Hi ha altres casos amb un, o més d'un, canal de ventilació específic.

 Els caus del Gosset de les praderies cuanegre tenen unes quantes entrades. Algunes són planes, al nivell de terra. Altres tenen les vores arrodonides amb un mica de terra amuntegada formant una petita elevació. Algunes entrades però són al cim un turonet de més d'un metre d'alt. Està demostrat que, quan hi ha vent o brisa, aquestes entrades que sobresurten de terra fan de xucladors (per efecte Venturi) i provoquen la ventilació de tot el cau.

Rebost i magatzem
Alguns caus tenen una o més cambres especialitzades per a guardar-hi les reserves d'aliment.

Exemples de caus

Caus de vertebrats

Mamífers
 Entre els mamífers hi ha nombroses exemples interessants de caus. Tant de mamífers insectívors (talps, mussaranyes…) com de rosegadors (les marmotes). Els teixons i els conills excaven veritables "pobles" subterranis.
 L'os polar excava el seu cau a la neu. O entre la neu i el sòl.

Amfibis

Rèptils

Ocells
Hi ha diversos ocells que fan els seus nius excavats totalment o parcialment: L' Abellerol , el Blauet , l' Oreneta de ribera, el Fraret, el Pingüí de Magallanes,...

Caus d'invertebrats
Hi ha molts invertebrats que viuen en caus. Molts exemples es poden trobar entre els següents:
insectes
aranyes
eriçons de mar
crustacis
moluscos
cucs

Beneficis i inconvenients derivats dels caus

Beneficis
Els beneficis directes dels caus, com a entitat física aïllada dels animals que els habiten, són inexistents. Com a part imprescindible de la vida de diversos animals considerats útils, els caus comparteixen els possibles efectes benèfics d'aquells.
El cas dels cucs de terra ha estat molt estudiat . Tot i que queda al marge de l'estudi dels caus pròpiament dits, el cert que els cucs de terra excaven, remouen la terra i els detrits vegetals i faciliten la feina dels micro-organismes que descomponen els residus. El resultat és un sòl més airejat i adobat, que augmenta la producció vegetal.
Les femtes dels rosegadors i predadors també adoben les terres i cal considerar-los beneficiosos en aquest sentit.

Inconvenients
En molts casos es considera que en terres conreades la presència d'animals salvatges i els seus caus és negativa. Però que cal mantenir-los en zones no conreades.
 Els forats dels gossos de les praderies en les zones de pastura són nocius per a bisons, vaques i cavalls. Un pas en fals pot produir lesions greus i fins i tot mortals.
 Els forats dels caus dels crancs en maresmes sorrenques són perjudicials a vaques i cavalls. Però, en no trobar-se en les àrees normals d'alimentació (no hi ha pastures), constitueixen un problema menor.

Els caus en la literatura i el cinema
 1927. A la novel·la "Don Segundo Sombra" de Ricardo Güiraldes es parla dels "cangrejales", sorrals infestats de crancs i dels seus caus, molt perillosos per als cavalls dels "gauchos" que hi poden ensopegar i caure.
 La novel·la juvenil "The Sea of Adventure " de l'escriptora" Enid Blyton passa en una petita illa d'Escòcia plena de frarets. Els caus dels frarets tenen un lloc a la trama.
 La novel·la "El turó de Watership" ("Watership Down"), de Richard Adams, és una història de conills que explica la vida d'una llodriguera.
 En molts dels episodis de Bugs Bunny, el conill dels dibuixos animats, el seu cau hi té un paper important.

Societat
 Els escoltes catalans anomenen cau el local de reunió i centre de les seves activitats urbanes. El cau dels escoltes dels Caputxins de Sarrià tingué un paper important en la "caputxinada".

Referències

Etologia

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Автодорога Алушта — Судак — Феодосия — автомобильная дорога регионального значения на юго-востоке Крыма протяжённостью 120 км. В России имеет обозначение , на Украине — .

Очень извилистое двухполосное асфальтированное шоссе, соединяющее населённые пункты юго-восточного берега Крыма, имеет два ответвления: шоссе Приветное — Белогорск и Судак — Грушевка.

Исторические известия
 Согласно труду Петра Симона Палласа «Наблюдения, сделанные во время путешествия по южным наместничествам Русского государства в 1793—1794 годах» в конце XVIII века дорога, как таковая, имелось только на участке от Судака до Феодосии
 Шарль Монтандон в «Путеводителе путешественника по Крыму, украшенный картами, планами, видами и виньетами…» 1833 года сообщал, что местные жители строят дорогу из Алушты в Кучук-Узень, делая её проезжей для экипажей. Также путешественник приводит название участка дороги от Отуз до Таракташа — Кизил-Таш-Йол. В те же годы проектированием «дороги от Алушты к Судаку» занимался Пётр Васильевич Шипилов, но, в связи со скоропостижной смертью  года даже планы не были завершены.
 В путеводителе 1861 года «Отъ Москвы до Южнаго берега Крыма» Участок пути от Алушты до Судака описывался так:  Д. Соколов в книге «Прогулка по Крыму с целью ознакомить с ним» 1869 года писал об экипажной дороге от Алушты до Кучук-Узеня, отмечая, что ездят по ней только местные жители и обитатели имения Княжевича и о колёсной дороге от Кутлака до Судака. Почти в таком же состоянии (верховой тропы) пребывал путь и в 1871 году, только до Куру-Узеня была проложена очень плохая дорога, по которой могли ездить только «татарские мажары». В октябре 1896 года этот участок, направляясь к месту работы, проехал писатель М. М. Коцюбинский — дорога была пыльная, на редкость ухабистая…", 25 вёрст ехали 5 с лишним часов. Шоссе (только слава, что шоссе) проложено так неумно, что всё время лезет в гору, достигает самого Демерджи, спускается обратно к морю…".
 В 1889 году было построено шоссе от Алушты до Судака, которое планировалось, как почтовый тракт со станциями «Сотера», «Туак» и «Ворон». В начале пути от Алушты на шоссе находились Судакские ворота, «напоминающие в миниатюре Байдарские ворота. Они также прорыты в горе, и при выезде из них также внезапно открывается море». Также в путеводителе А. Я. Безчинского 1902 года указывается отсутствие почтового тракта до Судака, цены извозчиков: 30—35 рублей в один конец и что путь преодолевается за 2 дня с ночёвкой в Ускуте.
 В «Полном Географическом описании нашего Отечества» Семёнова-Тянь-Шанского дорога описывается так:
К северу от Алушты, в некотором удалении от берега моря, идёт шоссейная дорога на Судак и далее на Феодосию. Срочного сообщения по ней нет и вообще она далеко не отличается удобствами…
 С 1912 года по шоссе начато автомобильное сообщение на участке Судак — Феодосия, в том же году ливнем был смыт мост через реку Ксыр-Пата в селении Куру-Узень. В начале XX века, было построено шоссе Грушевка — Судак. На 1916 год шоссе не имело транзитного значения, также не имело мостов через многие реки, что делало невозможным движение во время разливов (на всём протяжении имелось 8 мостов). Отличалось большой крутизной и извилистостью, ширина дороги была 1,5 сажени (около 3,5 м), на опасных участках отсутствовали ограждения и вообще считалось неоконченным строительством небезопасным для автомобильного движения. На 1935 год автомобильного сообщения от Судака до Алушты не было, ввиду сильной разрушенности (сообщение с прибрежными селениями поддерживалось шлюпками рыболовецких артелей).

Заасфальтировано и обустроено (сооружены мосты через речки) шоссе было к середине 1950-х годов.

 Василий Аксёнов в романе «Остров Крым» утверждает, что дорога была проложена древними римлянами — именно это дало название автогонкам в романе — «Антика-ралли».

Примечания

Ссылки
 Алушта — Феодосия
 Карта автомобильной дороги
 Дорога на карте 1945 года

Автомобильные дороги Крыма
Автомобильные дороги регионального значения России
Дороги Алушты
Транспорт Судака
Транспорт Феодосии


text:
Os Departamentos da República do Congo estão subdivididos em 86 distritos e 6 comunas. Os departamentos de Brazavile e Pointe-Noire não possuem distritos e são constituídos por apenas uma comuna cada.

Os 86 distritos estão listados abaixo, por departamento:

Kouilou
 Hinda
 Kakamoéka
 Madingo Kayes
 Mvouti
 Nzambi
 Tchiamba-Nzassi

Niari
 Banda
 Divenie
 Kibangou
 Kimongo
 Londéla Kayes
 Louvakou
 Makabana
 Mayoko
 Mbinda
 Moungoundou Nord
 Moungoundou Sud
 Moutamba
 Nyanga
 Yaya

Lékoumou
 Bambama
 Komono
 Mayéyé
 Sibiti
 Zanaga

Bouenza
 Madingou
 Mouyondzi
 Boko-Songho
 Mfouati
 Loudima
 Kayes
 Kingoué
 Mabombo
 Tsiaki
 Yamba

Pool
 Boko
 Goma Tsé-Tsé
 Ignié
 Kimba
 Kindamba
 Kinkala
 Louingui
 Loumo
 Mayama
 Mbanza-Ndounga
 Mindouli
 Ngabé
 Vindza

Plateaux
 Abala
 Allembé
 Djambala
 Gamboma
 Lékana
 Makotimpoko
 Mbon
 Mpouya
 Ngo
 Ollombo
 Ongogni

Cuvette
 Boundji
 Loukoléla
 Makoua
 Mossaka
 Ngoko
 Ntokou
 Owando
 Oyo
 Tchikapika

Cuvette-Ouest
 Etoumbi
 Ewo
 Kellé
 Mbama
 Mbomo
 Okoyo

Sangha
 Mokéko
 Ngbala
 Pikounda
 Sembé
 Souanké

Likouala
 Bétou
 Bouanéla
 Dongou
 Enyellé
 Epéna
 Impfondo
 Liranga

Ver também
 Departamentos da República do Congo
 Comunas da República do Congo

Listas de subdivisões de países

Subdivisões administrativas de países de segundo nível
Distritos


text:
Heubach ist ein Stadtteil der Stadt Groß-Umstadt im südhessischen Landkreis Darmstadt-Dieburg.

Geografie
Heubach liegt im nördlichen Teil des Naturparks Bergstraße/Odenwald, von der Bundesstraße 45 (Ferienstraße Alpen-Ostsee) aus 1500 Meter in Richtung Osten, eingebettet in ein romantisches Seitental des Odenwalds. Wie die anderen Gemeinden, die das mittelalterliche Städtchen Groß-Umstadt umrahmen und 1977 eingemeindet wurden, ist der historische Ort ruhig und idyllisch gelegen, und hat in den letzten Jahren neue Bewohner angezogen, die vorher in einer der großen Städte des Großraums Frankfurt gelebt haben. Der Name Heubach hat nichts mit dem Wort Heu zu tun, sondern mit dem heutigen Wort Hain (kleiner Wald) und bezeichnet also ein Wäldchen am Bach.

Geschichte

Ortsgeschichte
Die ältesten Spuren menschlicher Besiedlung in der Region sind frühsteinzeitliche Ausgrabungen bei Groß-Umstadt. Aus der Jungsteinzeit stammen Funde der Schnurkeramiker in Grabhügeln im Bereich Groß-Umstadt, aber auch Hügelgräber aus der Nähe Heubachs. Auch Funde aus der Bronzezeit und Spuren der Kelten und Römer gibt es in der Gegend. Nach harten Kämpfen mussten die römischen Legionen um 260 n. Chr. die Region zwischen Rhein und Main den Alemannen überlassen, die dem Odenwald nach ihrem höchsten Gott Odin seinen Namen gaben. Sie wurden im 5. Jahrhundert von den Franken besiegt, von denen Gräber in Groß-Umstadt zeugen. Unter ihrem Fürst Chlodwig, der zwischen 481 und 511 regierte, wurden alle Einwohner des Frankenreichs und auch die Menschen in Heubach christlich. Der Karolingerfürst Pippin, Vater Karls des Großen, schenkte im Jahr 766 die Umstädter Mark dem Kloster Fulda.

Zwischen 1100 und 1200 entstand die erste Steinkirche in Heubach, Vorgängerin der heutigen evangelisch-reformierten Kirche am Marktplatz, und auch die Burgen Breuberg (8 Kilometer von Heubach entfernt) und Otzberg (in vier Kilometer Entfernung) wurden gebaut. Im Jahr 1303 wurde der Ort als Heipach erstmals schriftlich erwähnt, in einem Grundstücks-Kaufvertrag zwischen einem Heubacher Bürger und dem Kloster Höchst im Odenwald. In historischen Dokumenten späterer Zeit ist der Ort unter folgenden Ortsnamen belegt (in Klammern das Jahr der Erwähnung): Haypach (1322); Heippach (1376); Heupach an der Wiesen (1398–1400); Heuppach (1454); Haupach (1495): Hawbach (1524); Haybach (1570); und Haubach (16. Jahrhundert).

Bis 1399 war der Ort im Besitz der Herren von Bickenbach, danach kurpfälzisch, bis er 1803 mit dem Reichsdeputationshauptschluss der Landgrafschaft Hessen-Darmstadt zugesprochen wurde. Mit der gesamten Kurpfalz wurde Heubach in der Mitte des 16. Jahrhunderts protestantisch. Es litt im Dreißigjährigen Krieg unter Zerstörung, Seuchen und Tod. Am Ende des Krieges im Jahr 1648 hatte Heubach nur noch drei Einwohner.

1702 konnte die katholische Pfarrei Heubachs wieder errichtet werden, und bis 1759 erbauten die evangelisch-reformierte und die lutherische Gemeinde jeweils eine neue Kirche und Schule. 1806 entstand unter Druck von Napoléon Bonaparte das Großherzogtum Hessen, zu dem damit auch Heubach gehört und in dem es als das "ärmste Dorf des Großherzogs" bekannt wurde.

Die Statistisch-topographisch-historische Beschreibung des Großherzogthums Hessen berichtet 1829 über Heubach:

Ab 1817 wurde in der Nähe Heubachs Sandstein abgebaut und einige Einwohner erzielten dadurch ein neues Einkommen. Trotzdem wanderten zu Anfang des 19. Jahrhunderts auch Heubacher nach Amerika aus. 1871 wurde die Eisenbahnlinie zwischen Wiebelsbach-Heubach, Reinheim und Darmstadt gebaut, und 1896 kam eine Linie zwischen Reinheim, Dieburg und Offenbach hinzu. Ab 1884 wurde an der neuen Schule am Wingertsberg unterrichtet, nicht mehr an den drei kleinen Konfessionsschulen, und 1912 wurde der Bau eines neuen Rathauses beendet. Nach zwei Weltkriegen mit vielen Toten und dem Zuzug etlicher Deutscher aus den Ostgebieten vereinigten sich 1969 die beiden protestantischen Kirchengemeinden, und im Jahr 1977 verlor Heubach mit der Eingemeindung nach Groß-Umstadt die bisherige Unabhängigkeit.

1955 war Heubach Schauplatz der dramatischen Entführung des geflohenen Stasi-Offiziers Sylvester Murau, der mithilfe seiner eigenen Tochter Brigitte Cullmann von Stasi-Agenten in eine Falle gelockt wurde und anschließend in Dresden mit dem Fallbeil hingerichtet wurde. Der Autor Jürgen Schreiber stellte bei den Recherchen für sein Buch "Die Stasi lebt" fest, dass Brigitte Cullmann sich der tödlichen Folgen für ihren Vater voll bewusst war, der sich zu diesem Zeitpunkt in dem Gasthof "Goldene Krone" versteckt hielt. 1979 heiratete sie – nun Brigitte Schubert (alias IM Honett) – den für die Planung der Aktion verantwortlichen Stasi-Major Albert Schubert. Die heute in Berlin-Hellersdorf lebende Schubert wurde im Gegensatz zu den beiden Mittätern nie verurteilt. Wegen des dörflichen Umfeldes fand dieser Fall jedoch nie die gleiche Beachtung wie der ähnliche Fall des in West-Berlin entführten und anschließend in Moskau hingerichteten Walter Linse.

Hessische Gebietsreform (1970–1977)

Im Zuge der Gebietsreform in Hessen wurden zum 1. Januar 1977 Groß-Umstadt und die Gemeinden Dorndiel, Heubach, Kleestadt, Klein-Umstadt, Richen und Semd durch das Landesgesetz zur Neugliederung der Landkreise Darmstadt und Dieburg und der Stadt Darmstadt zur neuen Stadt Groß-Umstadt zusammengeschlossen. Für die Kernstadt Groß-Umstadt und die Stadtteile Dorndiel, Heubach, Kleestadt, Klein-Umstadt, Raibach, Richen, Semd und Wiebelsbach wurden Ortsbezirke mit Ortsbeirat und Ortsvorsteher nach der Hessischen Gemeindeordnung errichtet. Die Grenzen der Ortsbezirke folgen den Gemeindegrenzen vom 30. Dezember 1971.

Verwaltungsgeschichte im Überblick
Die folgende Liste zeigt die Staaten bzw. Herrschaftsgebiete und deren untergeordnete Verwaltungseinheiten, in denen Heubach lag:

 vor 1803: Heiliges Römisches Reich, Kurfürstentum Pfalz, Oberamt Otzberg
 ab 1803: Heiliges Römisches Reich, Landgrafschaft Hessen-Darmstadt (durch Reichsdeputationshauptschluss)
, Fürstentum Starkenburg, Amt Otzberg
 ab 1806: Großherzogtum Hessen, Fürstentum Starkenburg, Amt Otzberg
 ab 1815: Großherzogtum Hessen, Provinz Starkenburg, Amt Otzberg
 ab 1821: Großherzogtum Hessen, Provinz Starkenburg, Landratsbezirk Dieburg
 ab 1832: Großherzogtum Hessen, Provinz Starkenburg, Kreis Dieburg
 ab 1848: Großherzogtum Hessen, Regierungsbezirk Dieburg
 ab 1852: Großherzogtum Hessen, Provinz Starkenburg, Kreis Dieburg
 ab 1871: Deutsches Reich, Großherzogtum Hessen, Provinz Starkenburg, Kreis Dieburg
 ab 1918: Deutsches Reich, Volksstaat Hessen, Provinz Starkenburg, Kreis Dieburg
 ab 1938: Deutsches Reich, Volksstaat Hessen, Landkreis Dieburg
 ab 1945: Amerikanische Besatzungszone, Groß-Hessen, Regierungsbezirk Darmstadt, Landkreis Dieburg
 ab 1946: Amerikanische Besatzungszone, Land Hessen, Regierungsbezirk Darmstadt, Landkreis Dieburg
 ab 1949: Bundesrepublik Deutschland, Land Hessen, Regierungsbezirk Darmstadt, Landkreis Dieburg
 ab 1977: Bundesrepublik Deutschland, Land Hessen, Regierungsbezirk Darmstadt, Landkreis Darmstadt-Dieburg, Stadt Gross-Umstadt

Bevölkerung

Einwohnerstruktur 2011
Nach den Erhebungen des Zensus 2011 lebten am Stichtag dem 9. Mai 2011 in Heubach 1683 Einwohner. Darunter waren 141 (8,4 %) Ausländer.
Nach dem Lebensalter waren 141 Einwohner unter 18 Jahren, 723 waren zwischen 18 und 49, 345 zwischen 50 und 64 und 318 Einwohner waren älter. Die Einwohner lebten in 705 Haushalten. Davon waren 210 Singlehaushalte, 210 Paare ohne Kinder und 210 Paare mit Kindern, sowie 63 Alleinerziehende und 15 Wohngemeinschaften. In 147 Haushalten lebten ausschließlich Senioren und in 477 Haushaltungen lebten keine Senioren.

Einwohnerentwicklung

Historische Religionszugehörigkeit

Politik

Ortsbeirat
Für Heubach besteht ein Ortsbezirk (Gebiete der ehemaligen Gemeinde Heubach) mit Ortsbeirat und Ortsvorsteher nach der Hessischen Gemeindeordnung. Der Ortsbeirat besteht aus sieben Mitgliedern. Seit den Kommunalwahlen 2021 gehören ihm fünf Mitglieder der SPD, ein Mitglied der CDU und ein Mitglied der BVG (Bürgervereinigung Groß-Umstadt e.V.) an. Ortsvorsteher ist Marvin Donig (SPD).

Wappen
Das Wappen verweist heraldisch rechts auf die lange Zugehörigkeit Heubachs zur Pfalz (Löwe und Rauten), links ist der Dorfbrunnen abgebildet.
Eine offizielle Flagge wurde nie genehmigt. Es gibt jedoch eine nichtamtliche Flagge, die auf blau-weiß-blauem Flaggentuch das Gemeindewappen zeigt.

Regelmäßige Veranstaltungen
 September: Kerb
 November/Dezember: Adventsmarkt

Verkehr
Nur 1,5 km von der B 45 entfernt, stellt die Straße nach Heubach den einzigen Zufahrtsweg in das kleine Tal dar, der Ort liegt aber somit ohne jeden Durchgangsverkehr sehr ruhig. Die Kernstadt von Groß-Umstadt im Norden ist weniger als vier Kilometer entfernt, und die Nachbargemeinde Höchst im Odenwald (jenseits der Kreisgrenze zum Odenwaldkreis) im Süden zehn Kilometer. Für den Weg nach Darmstadt braucht man mit dem Auto knapp 30 Minuten, bis nach Frankfurt am Main sind es etwa 50 Minuten.
Der Bahnhof Groß-Umstadt Wiebelsbach (ehemals Wiebelsbach-Heubach) ist ein wichtiger Knotenpunkt zwischen Eberbach am Neckar und Erbach (Odenwald) im Süden sowie Darmstadt und Frankfurt im Nordwesten sowie in Richtung Babenhausen und Hanau im Norden. Das Tal ist durch den Silberwald vor dem Lärm der B45 geschützt.

Weblinks

Anmerkungen und Einzelnachweise
Anmerkungen

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Darmstadt-Dieburg
Geographie (Groß-Umstadt)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Darmstadt-Dieburg)
Ersterwähnung 1303
Gemeindeauflösung 1977


text:
Chruszczobród is een dorp in de Poolse woiwodschap Silezië. De plaats maakt deel uit van de gemeente Łazy en telt 1700 inwoners.

Verkeer en vervoer
 Station Chruszczobród

Plaats in Silezië


text:
Kon Tum est une province des Hauts Plateaux du Centre du Viêt Nam. Sa capitale est la ville de Kon Tum.

Géographie
La province de Kon Tum est située dans les Hauts Plateaux du Centre, près des frontières du Laos et du Cambodge. Elle couvre  et est peuplée par environ  personnes, en grande partie des Montagnards des ethnies Bahnar, Jarai, mais aussi Brau, Gie Trieng, Ro Mam et Xo Dang. Son économie est principalement agraire.

Administration
La Province de Kon Tum est composée des districts suivants:
Đắk Glei
Đắk Hà
Đắk Tô
Kon Plông
Kon Rẫy
Kon Tum
Ngọc Hồi
Sa Thầy
Tu Mơ Rông

Sources

Liens externes

Liens internes
Montagnes centrales


text:
Робер Балламан (; ) — швейцарский футболист, нападающий. Выступал за «Биль», «Грассхопперс» и «Винтертур». Также играл за сборную Швейцарии.

Карьера

Клубная
Играл в швейцарских командах «Биль», «Грассхопперс» и «Винтертур». В чемпионате страны провёл 271 матч и забил 194 гола. Это десятый результат по забитым мячам за всю историю первенства. Трижды становился чемпионом Швейцарии и дважды обладателем Кубка.

В сборной
В национальной сборной Швейцарии в период с 1948 по 1961 год провёл 50 матчей и забил 19 мячей. Дебютировал 20 июня в товарищеском матче против Испании. На чемпионате мира 1954 года сыграл 4 матча, забив столько же голов. Два из них пришлись на встречу 1/4 финала против команды Австрии. За свои мячи получил награду ФИФА — бронзовую бутсу.

В течение семи лет был капитаном сборной.

Смерть
Скончался 5 сентября 2011 года после продолжительной болезни.

Достижения
 «Биль»
 Чемпион Швейцарии: 1946/47

 «Грассхопперс»
 Чемпион Швейцарии (2): 1951/52, 1955/56
 Обладатель Кубка Швейцарии (2): 1951/52, 1955/56

Примечания

Футболисты Швейцарии
Игроки ФК «Биль»
Игроки ФК «Грассхоппер»
Игроки ФК «Винтертур»
Игроки сборной Швейцарии по футболу


text:
Un tautogramme (du grec ancien ταυτό, tautó, « le même », et γράμμα, grámma, « lettre ») est le cas particulier d'allitération où tous les mots du texte commencent par la même lettre.

Historique
Louis de Jaucourt, qui définit le tautogramme dans l'Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, parle de poèmes et de vers tautogrammes, appelés aussi « vers lettrisés », et donne en exemple deux poètes allemands néo-latins : Johannes Placentius, auteur d'un Pugna porcorum de 253 vers en 1546, et Christianus Pierius, auteur d'un Christus crucifixus de  vers en 1708. Louis de Jaucourt cite également le moine bénédictin Hucbald de Saint-Amand, qui présenta à Charles le Chauve un poème tautogramme en l'honneur des chauves. Selon Jean Lescure, des vers quasi-tautogrammes furent composés par Ennius, un poète de la République romaine.

Au , le tautogramme a été popularisé en français par l'Oulipo pour devenir un exercice ou un jeu littéraire applicable aussi bien à la prose. L'auteur peut choisir d'enfreindre la règle pour un nombre très restreint de mots ou de ne l'appliquer qu'aux substantifs. Pour Gabriel Brunet, le tautogramme pur est difficilement réalisable en français.

Exemples

En latin

En français

Tautogrammes parfaits

Quasi-Tautogrammes parfaits
 en Z

 En V

Références

6 Jean-Pierre Saucy: Paul P. Calmann-Levy

Lien interne

 Allitération

Liens externes

 Un « meta-tautogramme »
 Chapitre cent-cinquante-cinq (Georges Perec et l'Oulipo)
 Autres tautogramme sur « La culture générale » : lire en ligne

Lexique littéraire
Jeu de mots
Oulipo


text:
Джошуа Оробоса Зіркзе (;  22 травня 2001, Східам) — нідерландський футболіст, нападник італійської «Болоньї» і молодіжної збірної Нідерландів.

Клубна кар'єра
Народився в місті Східама в родині нігерійки та нідерландця. Джошуа виступав за молодіжні футбольні команди «Гекелінген», «Спартан'20», «АДО Ден Гаг» і «Феєнорд». У 2017 році став гравцем футбольної академії мюнхенської «Баварії».

1 березня 2019 року Зіркзе дебютував у стартовому складі «Баварії II» (до цього він провів за команду два матчі, виходячи на заміну), зробивши в цій грі хет-трик у ворота «Шальдінг-Гайнінг».

11 грудня 2019 року дебютував в основному складі «Баварії» у матчі групового етапу Ліги чемпіонів УЄФА проти «Тоттенхем Готспур». Через тиждень дебютував у німецькій Бундеслізі в матчі проти «Фрайбурга», вийшовши на заміну Філіппе Коутіньйо на 90-й хвилині, а через дві хвилини забив переможний гол. Через три дні в матчі Бундесліги проти «Вольфсбурга» знову вийшов на заміну і знову відзначився забитим м'ячем через дві хвилини після свого виходу на поле. Загалом до кінця сезону він забив за команду 4 голи у 9 іграх Бундесліги і став чемпіоном Німеччини. Також того року він зіграв у двох матчах Кубка Німеччини на одній грі Ліги чемпіонів, вигравши з командою і ці турніри.

Загалом, попри дуже ранній старт у головній команді «Баварії» до найближчих планів їїтренерського штабу не входив і на початку 2021 року юний нападник був відданий в оренду до італійської «Парми», а за півроку — до бельгійського «Андерлехта».

30 серпня 2022 року, вже на умовах повноцінного контракту, перейшов до італійської «Болоньї», яка сплатила за його трансфер 8,5 мільйонів євро.

Кар'єра в збірній
Виступав за збірні Нідерландів до 15, 16, 17, 18 і до 19 років.

2020 року дебютував в іграх за молодіжну збірну країни.

Статистика виступів

Статистика клубних виступів

Статистика виступів за збірну

Титули і досягнення
  Чемпіон Німеччини (1):
«Баварія»: 2019/20
 Володар Кубка Німеччини (1):
 «Баварія»: 2019/20
 Переможець Ліги чемпіонів УЄФА (1):
 «Баварія»: 2019/20
 Володар Суперкубка Німеччини (2):
 «Баварія»: 2020, 2022
 Переможець Суперкубка УЄФА (1):
 «Баварія»: 2020

Примітки

Посилання

 Профіль  на сайті DFB.de
 Профіль  на сайті Kicker.de

Нідерландські футболісти
Гравці молодіжної збірної Нідерландів з футболу
Футболісти «Баварії» (Мюнхен)
Футболісти «Парми»
Футболісти «Андерлехта»
Футболісти «Болоньї»
Нідерландські футбольні легіонери
Футбольні легіонери в Німеччині
Футбольні легіонери в Італії
Футбольні легіонери в Бельгії
Уродженці Східаму


text:
Натуральне число 139
 139 рік до нашої ери
 139 рік нашої ери


text:
Josef Koudelka (* 10. ledna 1938 Boskovice) je český fotograf a člen agentury Magnum Photos.

Život a dílo
Josef Koudelka patří k výrazným českým fotografům 20. století. Proslavil se svými fotografiemi invaze vojsk Varšavské smlouvy do Prahy. Je členem proslulé fotografické skupiny Magnum Photos. Mezi jeho nejvýznamnější díla patří fotografické soubory Cikáni či Exily. V posledních letech se věnuje především fotografování scenérií.

V roce 1961 promoval na ČVUT a později pracoval jako letecký inženýr, od té doby fotografoval divadelní představení starým aparátem Rolleiflex.

Ještě před svou emigrací v roce 1968 dokumentoval invazi vojsk Varšavské smlouvy do Prahy. Snímky, které nejdřív publikoval anonymně, se staly symboly tehdejších událostí, později za ně dostal Zlatou medaili Roberta Capy. Roku 1970 získal azyl ve Velké Británii, kde žil následujících deset let.

Cestoval po Evropě, v sedmdesátých a osmdesátých letech pokračoval ve fotografické tvorbě. Mezi jeho pilotní projekty patřily Gypsies (Cikáni, 1975) a Exiles (Exily, 1988). Jeho dílo oceňovali zejména kunsthistorička Anna Fárová a známý francouzský fotograf Henri Cartier-Bresson. Roku 1987 se stal francouzským občanem. Ve Francii nadále žije a pokračuje v dokumentaci evropské krajiny.

Životopis
Narodil se roku 1938 v Boskovicích, vyrůstal v nedalekém Valchově (dům č.p. 70). Jeho otec – krejčí Josef Koudelka (12. ledna 1908 Buková – 1978) a matka Marie, rozená Nečasová (20. ledna 1908 Valchov – 1988) uzavřeli sňatek v roce 1931 ve Žďárné. V mládí začal fotografovat svoji rodinu a okolí bakelitovým fotoaparátem formátu 6×6. V roce 1961 promoval na ČVUT. V letech 1961–1967 pak pracoval jako letecký inženýr a zároveň začal fotografovat divadelní představení na starý aparát Rolleiflex. V této době se seznámil s kunsthistoričkou Annou Fárovou. Také začal pracovat na detailní studii slovenských Romů, kteří se snažili přizpůsobit se životu v Československu a přispíval do časopisu Divadlo jako nezávislý fotograf. Potom co zanechal práce leteckého inženýra, se připojil ke svazu Československých umělců a rozšířil svou studii o rumunské cikány.

V roce 1968 zdokumentoval invazi vojsk Varšavské smlouvy do Prahy. S pomocí Anny Fárové tyto snímky propašoval ze země. Ty pak byly distribuovány agenturou Magnum Photos a zveřejněny v mezinárodním tisku pod anonymními iniciálami P. P. (Prague Photographer, pražský fotograf). Staly se ikonou této události a symbolem odporu. Později byl za tyto snímky oceněn Zlatou medailí Roberta Capy.

V roce 1970 získal azyl ve Velké Británii. Začal pak cestovat po Evropě, fotografoval Romy a jejich každodenní život. V roce 1974 se stal členem Magnum Photos. V roce 1975 vydal knihu Cikáni a měl svou první samostatnou výstavu v Muzeu moderního umění v New Yorku pořádanou kurátorem Johnem Szarkowskim.

V roce 1978 vyhrál Nadarovu cenu (za knížku Gitans la fin du voyage, vyd. Delpire) a grant pro výzkum zahraničí.

Roku 1980 se přestěhoval do Paříže. Získal oficiální pozvání od francouzského ministerstva k účasti na projektu Mission photographique de la DATAR – dokumentaci městské a venkovní krajiny ve Francii. Díky této příležitosti Koudelka začal fotografovat na panoramatický formát.

Potom co se roku 1987 stal francouzským občanem, mohl se roku 1990 poprvé po 20 letech exilu vrátit do Česka. Na objednávku ministerstva zemědělství vypracoval studii české krajiny v Podkrušnohoří zdevastované industrializací a přírodními katastrofami s názvem Černý Trojúhelník. Vyvrcholením jeho volné tvorby ze 70. a 80. let byla kniha subjektivně dokumentárních fotografií Exily, v níž Koudelka vyjádřil ve výtvarně působivých záběrech s výraznými vizuálními symboly a metaforami vlastní pocity a prožitky z emigrace. Exily, které vyšly s úvodním textem laureáta Nobelovy ceny za literaturu Czesława Miłosze, patří k nejdůležitějším fotografickým publikacím minulého století a dočkaly se řady vydání.

V roce 1994 byl přizván producentem Ericem Heumannem k natáčení filmu "Le regard d'Ulysse" režiséra Thea Angelopoulose. Koudelka tak procestoval Řecko, Albánii, Rumunsko a bývalou Jugoslávii. Fiktivní fotografie přitom kombinoval s realitou. V letech 1997 a 1998 se soustředil na krajinu jižního Walesu, což vedlo k vydání knihy Reconnaisance: Wales. V roce 1999 zveřejnil knihu Chaos, pojednání o 10 letech anarchie, kterou lidé vnutili přírodě a sami sobě. Roku 2001 sestavil sérii panoramatických snímků industriální sítě Lhoist, kterou následovně vydal v knize Lime Stone. Roku 2003 byl Josef Koudelka oceněn jako osobnost roku české fotografie. Ve stejném roce představila pražská Národní galerie výstavu Retrospektiva, která byla vystavována i v dalších muzeích ve světě. Jeho poslední (rok 2006) knihou je Koudelka, vydaná roku 2006 Robertem Delpirem.

Jeho neteří je Kamila Berndorffová, současná česká reportážní a dokumentární fotografka.

Koudelka věnoval na 2000 fotografií reprezentujících jeho celoživotní dílo několika českým státním kulturním institucím. Zhruba 1800 položek získalo Uměleckoprůmyslové muzeum v Praze, a to včetně cyklů Invaze, Začátky, Experimenty, Divadlo, Cikáni, Exily, Panorama, ale i dosud nepublikovaný soubor fotografií plakátů v ulicích Prahy během invaze v srpnu 1968. Další díla pak získá Národní muzeum a Moravská galerie v Brně. Jednání o daru trvalo řadu let a darovací smlouvy byly podepisovány postupně.

V roce 2019 založil nadační fond Josef Koudelka Foundation, jehož účelem je správa, ochrana, propagace a důstojná prezentace díla zakladatele, a to i do budoucna.

Ocenění
 2004 – Cornell Capa Infinity Award, Mezinárodní centrum fotografie, USA
 2003 – Osobnost české fotografie roku 2003
 1992 – Fotografická cena nadace Erna a Victora Hasselblad, Švédsko
 1991 – Cena Henriho Cartier-Bressona, Francie
 1987 – Velká národní fotografická cena, Francouzské ministerstvo kultury, Francie
 1980 – Národní dotace rady umění, USA
 1978 – Nadarova cena, Francie
 1976 – British Arts Council Grant na pokrytí dokumentace života na Britských ostrovech, UK
 1973 – British Arts Council Grant na pokrytí dokumentace cikánského života v Anglii, UK
 1972 – British Arts Council Grant na pokrytí dokumentace Kendalu a Southendu, UK
 1969 – Zlatá medaile Roberta Capy, National Press Photographers Association, USA
 1967 – Ocenění unie Československých, Československo

Výstavy

 2018 – Koudelka: Invaze '68, Národní galerie, Veletržní palác, Praha, 22. srpna 2018 – 6. ledna 2019, kurátorka: Irena Šorfová. Před zahájením výstavy byl v Praze 6 na Vítězném náměstí umístěn velkoformátový poutač a sedm velkoformátových reprodukcí fotografií z tohoto cyklu, které autor pro tento účel sám vybral.
 2018 – Koudelka: Návraty, Uměleckoprůmyslové muzeum, Praha, 22. března – 23. září 2018, kurátorka: Irena Šorfová
 2018 – Koudelka: De-creazione, Národní galerie, Veletržní palác, Praha, 22. března – 23. září 2018, kurátorka: Irena Šorfová
 2003 – Teatro del Tempo – Mercati di Traiano, Řím, Itálie
 2002/03 – Rétrospective – Rencontres Internationales de la Photographie, Arles, Francie; Museo del Palacio de Bellas Artes, Mexico City, Museo de Arte Contemporaneo, Monterrey, Mexiko
 2002 – Josef Koudelka: Fotograf – Národní galerie v Praze, Česko
 1999/01 – Chaos – Palazzo delle Esposizioni, Řím, Itálie; Cantieri Culturali della Zisa, Palermo, Itálie; Palazzo Marino alla Scala, Milano Itálie; The Snellman Hall, Helsinki, Finsko; sala de exposiciones de Plaza de Espana, Madrid, Španělsko
 1998 – Reconnaissance: Wales – National Museums and Galleries of Wales, Cardiff, Spojené království
 1995/97 – Periplanissis: following Ulysses' Gaze – Mylos, Thessaloniki, Greece; Zapeion, Athény, Řecko; Centre culturel Una Volta, Bastia, Francie; ville de Rodez, Francie; Tokijské muzeum fotografie, Tokio, Japonsko; Museo di Storia della Fotografia, Fratelli Alinari, Firenze, Itálie
 1994 – Černý trojúhelník – Podkrušnohoří: Fotografie 1990–1994 (Black Triangle) – Salmovský Palác, Praha
 1990 – Josef Koudelka z fotografického díla 1958–1990 – Uměleckoprůmyslové muzeum, Praha
 1989 – Josef Koudelka, Mission Transmanche – galerie de l'ancienne poste, Calais, Francie
 1988/89 – Josef Koudelka, Centre national de la photographie, Palais de Tokyo, Paříž, Francie; International Center of Photography, New York, USA; Akademie der Künste, Berlín; Museum Folkwang, Essen, Německo; IVAM, Valencia, Španělsko
 1984 – Josef Koudelka – Hayward Gallery, Londýn, Spojené království
 1977 – Gitans: la fin du voyage, Galerie Delpire, Paříž; Kunsthaus Zürich, Curych, Švýcarsko; The Tel-Aviv Museum, Israel; Victoria & Albert Museum
 1975 – Josef Koudelka – Muzeum moderního umění, New York, USA
 1968 – Josef Koudela: Divadelní fotografie – 1965–1968, Divadlo za branou, Praha, Československo
 1967 – Josef Koudela: Cikáni – 1961–1966 – Divadlo za branou, Praha, Československo
 1961 – Divadlo Semafor, Praha, Československo

Knihy
 2011 – Cikáni, nakladatel: Torst, , formát: 24×32 cm, 192 stran, česky
 2008 – Invaze 68, nakladatel: Torst, , formát: 296 stran, 32×25 cm, česky, brožovaná vazba, rok vydání: 2008 (1. vydání)
 2006 – Koudelka, Delpire, Francie; Contrasto, Itálie; Aperture, USA; Thames & Hudson, UK; Braus, Německo; Lunwerg, Španělsko; Fototorst, Česká republika
 2006 – Koudelka: Camargue, Actes Sud, Francie
 2004 – L'épreuve totalitaire (text Jean-Pierre Montier), Delpire, Francie
 2003 – Théâtre du Temps, Actes Sud, Francie; (Teatro del Tempo), Peliti Associati, Itálie; Apeiron, Řecko
 2001 – Lime Stone, La Martiniere, Francíe
 1999 – Chaos, Nathan/Delpire, Francie; Phaidon Press, UK; Federico Motta Editore, Itálie
 1998 – Reconnaissance Wales, Ffotogallery/ National Museums and Galleries of Wales, Cardiff, UK
 1994 – Černý Trojúhelník – Podkrušnohoří: Fotografie 1990–1994 (The Black Triangle: The Foothills of the Ore Mountain) Vesmír, Česká republika
 1993 – Josef Koudelka, Hasselblad Center, Švédsko
 1993 – Josef Koudelka: Fotografie Divadlo za branou 1965–1970, Divadlo za Branou II, Česká republika
 1990 – Prague 1968, Centre National de la Photographie, Francie
 1990 – Animal, Trois Cailloux/maison de la Culture d'Amiens, Francie
 1989 – Mission Photographique Transmanche, Editions de la Différence, Francie
 1988/97 – Exils, Centre National de la Photographie, Francie; Delpire éditeur, Francie (Exiles), Aperture, USA; Thames & Hudson, UK
 1984 – Photo Poche, Centre National de la Photographie, Francie
 1982 – Josef Koudelka: I Grandi Fotografi, Gruppo Editoriale Fabbri, Itálie
 1975 – Gitans: la fin du voyage, Delpire, Francie; (Gypsies), Aperture, USA
 1966 – Král Ubu: Rozbor inscenace Divadla Na Zábradlí v Praze (s Alfredem Jarrym) Divadelní Ústav, Československo
 1965 – Diskutujeme o morálce dneška, Nakladatelstvi Politické Literatury, Československo

Film
 2015 – Koudelka fotografuje Svatou zemi

Odkazy

Reference

Související články
 Fotografie v Praze

Externí odkazy

 Rozhovory Josefa Koudelky pro Český rozhlas
 Galerie na masters-of-photography.com
 Koudelka na Magnum Photos
 Josef Koudelka Torst, 2002
 Josef Koudelka's Gypsies  TIME, 2011
 In pictures: Prague Invasion, 1968 – Josef Koudelka BBC NEWS, 2008
 40 years on: the exile comes home to Prague The Guardian,2008
 Fotograf Koudelka daroval své snímky Uměleckoprůmyslovému muzeu

 Josef Koudelka Foundation - webové stránky nadačního fondu

Čeští fotografové
Čeští fotografové v zahraničí
Magnum Photos
Čeští fotožurnalisté
Divadelní fotografové
Fotografové krajin
Narození v roce 1938
Narození 10. ledna
Narození v Boskovicích
Čeští emigranti a exulanti
Žijící lidé
Muži
Nositelé medaile Za zásluhy (Česko)
Nositelé medaile Artis Bohemiae Amicis


text:
Larivière-Arnoncourt  es una población y comuna francesa, en la región de Champaña-Ardenas, departamento de Alto Marne, en el distrito de Langres y cantón de Bourbonne-les-Bains.

Demografía

Referencias

Enlaces externos
 INSEE
 Elecciones municipales de 2008

Lariviere Arnoncourt


text:
Események
 június – X. János pápa elűzése, VI. Leó pápa megválasztása

Születések

Halálozások
 június 28. – III. Lajos itáliai király (* 880 k.)
 december folyamán – VI. Leó pápa
 az év folyamán – I. Tomiszláv horvát király

10. század


text:
Kemmete is a river of Hesse, Germany. It flows into the Fliede in Neuhof.

See also
List of rivers of Hesse

References

Rivers of Hesse
Rivers of the Vogelsberg
Rivers of Germany


text:
Callancyla tucumana is een keversoort uit de familie van de boktorren (Cerambycidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd voor het eerst geldig gepubliceerd in 1971 door Viana.

Boktorren


text:
Pedro Embriaco, señor del feudo de Gibelet (actual Biblos, Líbano), fue el último príncipe de la familia Embriaco en el Levante. Era hijo de Guido II Embriaco y Margarita Grenier. Después de la victoria del sultán mameluco Qalawun y su captura de Trípoli y las ciudades vecinas de Botron y Nefin, Pedro consiguió mantener sus tierras alrededor de Gibelet a cambio del pago de un tributo al sultán.

Referencias

Bibliografía
Tyerman, Christopher, God's war, A new history of the Crusades, 2007. ISBN 0-7139-9220-4
Richard, Jean, Histoire des Croisades, 1996. ISBN 2-213-59787-1

Nacidos en el siglo XIII
Fallecidos en el siglo XIII
Señores de Gibelet
Familia Embriaco


text:
Los Vancouver Nighthawks fueron un equipo de baloncesto canadienes con sede en Vancouver, Columbia Británica, que compitieron una temporada, la inaugural, en la World Basketball League. Disputaban sus partidos como local en el BC Place, pabellón con capacidad para 21.000 espectadores.

Historia
El equipo se fundó en 1988, siendo una de las seis franquicias que disputaron la temporada inaugural de la WBL. Acabaron la competición en la última posición, con 18 victorias y 36 derrotas.

Temporadas

Referencias

Enlaces externos
 Historia de la WBL

Equipos de la WBL
Clubes de baloncesto de Canadá
Deporte en Vancouver


text:
Ramlal Joshi is a Nepalese writer and educator from Dhangadi. In 2016, he won the Madan Puraskar for his short–story collection, Aina.

Joshi is a resident of Dhangadhi city in Kailali district of Sudurpashchim province. Previously, he had been a political activist, a journalist and a teacher. He had been the chairman of Sudur Paschimanchal Sahitya Samaj, an organization for the promotion of literature and culture in far west region of Nepal.

He began his literary career by publishing a Gazal collection titled Hatkela ma Aakash in 2000 (2057 BS). He received Madan Purskar for his book Aina (i.e., Mirror), an anthology of short stories in Nepali.

He published his second book Sakhi, a novel on 6 October 2018. On 2 September 2022, he published his third book, a second short–story collection titled Ba Aama.

Bibliography

References

Madan Puraskar winners
Nepali-language writers
21st-century Nepalese male writers
People from Kailali District
Year of birth missing


text:
Love Steaks è un film del 2013 diretto da Jakob Lass.

Il film narra gli inizi di un rapporto tra due giovani tedeschi incontratisi in un grande hotel nel quale lavorano entrambi. Il regista è un seguace tedesco del movimento americano Mumblecore che dà molto spazio all'improvvisazione e non utilizza attori professionisti. In questo caso gli unici attori professionisti sono i due protagonisti, Franz Rogowski e Lana Cooper, oltre a Ev-Katrin Weiß nella piccola parte di una cliente dell'albergo. Gli altri interpreti sono per lo più effettivamente dipendenti della struttura in cui è girato il film e figurano con il loro stesso nome.

Trama
Clemens è assunto in prova in un grande albergo tedesco sulla costa baltica. Svolge varie mansioni nel centro benessere, compresi massaggi ai clienti. Gli è concesso eccezionalmente di dormire in un locale di transito interno, finché non troverà una sistemazione.

Nella grande cucina dello stesso albergo ci sono vari giovani tirocinanti, tra i quali una sola ragazza: Lara. Estroversa e risoluta, una notte coinvolge il timido e impacciato Clemens in una scorribanda all'interno della piscina dell'albergo. I due poi si rivedono e cominciano a frequentarsi, in qualche modo attratti dal rispettivo opposto.

Lara ha un chiaro problema con l'alcolismo e Clemens, che ormai tiene a lei, si sforza di aiutarla in tutti i modi. Non vedendo progressi imputa all'ambiente di lavoro l'origine delle debolezze della ragazza. Recatosi a parlare con i capi dei vari reparti, chiede collaborazione perché non diano modo di bere durante il lavoro.

Il cuoco apprende così del problema di Lara e la ammonisce a stare attenta. La ragazza capisce che qualcuno ha fatto la "spia" al suo capo e va su tutte le furie. Quando scopre che è stato il suo Clemens è ancora più arrabbiata. Lo raggiunge, lo aggredisce e, mentendo, lo incolpa del proprio licenziamento.

Clemens, turbato, il giorno successivo interrompe la riunione direttiva dell'albergo denunciando il suo sdegno verso l'insensibilità del capocuoco e, uscendo, dà le proprie dimissioni.

Appena il cuoco accenna poi in cucina a Lara dell'accaduto, questa lascia tutto e rincorre Clemens sulla vicina spiaggia, dove hanno trascorso bei momenti insieme. I due si fronteggiano e iniziano a picchiarsi. Ma alla fine esausti e feriti, si baciano.

Distribuzione
Il film è stato proiettato in anteprima al Filmfest München il 29 giugno 2013.

Note

Collegamenti esterni

Film sentimentali


text:
Виктор Клемешев (настоящая фамилия — Клемешов) — российский певец и музыкант-мультиинструменталист, бывший вокалист запрещённой советской рок-группы «ДК» (1985 и 1988 годы), музыкант группы «Весёлые картинки».
Играя в музыкальных рок-группах, Клемешов пел и играл композиции в репертуаре шансон, приближённом к «народной песне», вследствие чего, согласно отзывам критиков, является «самым фольклорным рок-музыкантом России».

Жизнь и творчество
Уроженец Тамбовской области, в Москве устроился работать уборщиком в автопарке. В связи с этим Клемешову постоянно приходилось общаться с людьми из разных слоёв населения — в том числе и с уголовниками, военными, сотрудниками спецслужб, и прочими людьми, ставшими персонажами песен альбома «ДК» — «ДМБ-85».
Витя играл в группе с 1983 года, — до того работал трубачом в оркестре Ю. Мухина вместе с Д. Яншиным, — но вокальные партии исполнял лишь на отдельных сессиях в 1985 и 1988 годах, после ухода вокалиста Евгения Морозова (1982-83 гг).

Известность пришла к Клемешову после выхода альбома «ДМБ-85» — альбома, записанного Виктором (вокал, гитара) в дуэте с Сергеем Летовым (саксофон, флейта), при участии лидера «ДК» Сергея Жарикова (барабаны). Альбом включает в себя как «народные» блатные хиты (например, песня Аркадия Северного «Вешние воды» или «Осень» Александра Лобановского), так и песни авторства Жарикова и Клемешова. Большинство песен альбома Витя исполнял полностью сам на гитаре, эти же песни потом не раз исполнялись Виктором на квартирниках в 1990-х и 2000-х годах.
Дуэт Виктора Клемешова и Сергея Летова первоначально назывался «Витя Галсников и ВИА Космонавты» — данный дуэт активно играл на "квартирных" концертах и имел свою, особую аудиторию, во многом отличную от той, что «воспитывалась» на магнитоальбомах ДК.

Помимо «ДК», Витя был одним из ведущих участников пародийной рок-группы «Весёлые картинки», вместе с Дмитрием Яншиным и Игорем Беловым. В составе «Весёлых картинок» Витя активно гастролировал по Советскому Союзу, а также исполнял песни группы «ДК» на 25-м подольском рок-фестивале в 1987 году. В начале 90-х, покинув "Весёлые картинки", Виктор организовал с другим бывшим музыкантом ДК Сергеем Полянских группу «ПроцеSS», которая, впрочем, просуществовала недолго, однако получила некоторый резонанс в достаточно узких кругах, в первую очередь, за счёт того, что в составе команды несколько раз появлялся барабанщик Павел Кузин, более известный по группе «Браво».

Стиль исполнения
Клемешов исполняет песни своим природным лирическим тенором с добавлением своеобразной мягкой, "страдальческой" (реже — иронической) интонации, что придаёт им особое звучание. Эта оборотная сторона всё той же, но "агрессивной" жлобской "народности" морозовской манеры, по мнению Жарикова, должна была придать новые краски в музыкальной инсталляции «ДК». Практически все основные образы, воспетые Клемешовым в песнях, — это либо военные («Матросская песня», «Идёт хороший человек», «Пройдёт ещё два года»), либо преступники или уже отсидевшие («В детстве все меня считали тихим», «Люся, моя Люся» и «Здравствуй, моя родина Москва»), иногда бывают и лирические герои («Юность», «Последний экспресс»).

Виктор Клемешев - это целый период в истории «ДК». На ранних альбомах он играл на ритм-гитаре, пел вторым голосом, и лишь изредка Жариков доверял ему сыграть одинокое соло на трубе («Мичела»). Клемешев мастерски умел исполнять полузабытые дворовые песни и вышибал из слушателей неслабый град слез, которых, однако, в самих песнях не было по определению. Секрет достоверности Клемешева-певца заключался не только в искренности подачи, но и во всевозможных нюансах исполнения - начиная от фальцета и жалостливых вздохов и заканчивая техническими особенностями его игры на гитаре.

У Клемешева была гитара с сильно натянутыми струнами, на которой обыкновенный человек сыграть не сможет. Она звучала, как целый оркестр: нижние струны - бас, верхние - перкуссия. Кроме того, Клемешев виртуозно применял «проходные аккорды» с «подтяжкой», которые мало кто умел делать. Таких аккордов Витек знал около сорока и все это получалось у него очень натурально

Также Клемешов выступил на концерте «Весёлых картинок» в клубе Sexton FOZD в 1994 году (по случаю дня рождения С.Жарикова) и собрал громкие овации от зрителей после исполнения песен, в основном, из репертуара «ДК».

Дискография
 1992 — Клемешев на флэту
 2002 — Квартирник на Коломенской

ДК
 1983 — «Бога нет»
 1984 — «Второе апреля»
 1984 — «Снова любовь поселитца»
 1985 — «ДМБ-85»
 1988 — «Непреступная забывчивость»
 1989 — «Цветочный король»
 1989 — «Оккупация» (песни с вокалом Клемешова записаны в 1985 году)
 1990 — «Пожар в мавзолее» (песни с вокалом Клемешова записаны в 1988 году)

Примечания

Рок-музыканты СССР
Музыканты группы «ДК»


text:
Jörg Lanz von Liebenfels, narozen jako Adolf Joseph Lanz (* 19. července 1874, Penzing, Rakousko-Uhersko – 22. dubna 1954, Vídeň, Rakousko), byl rakouský okultista, rasový teoretik a bývalý mnich. Byl zakladatelem esoterického hnutí ariosofie a náboženského řádu Ordo Novi Templi "Řádu nového chrámu". Ústřední ideou Liebenfelsova učení bylo dualistická představa o boji řádu proti chaosu. Řád byl reprezentován světlou árijskou rasou, zatímco chaos rasou tmavou, jež vznikla míšením lidí se zvířaty. Při formulaci těchto idejí vycházel jak z Bible tak z dobové archeologie, antropologie a zoologie.

Narození a mládí
Narodil se jako Adolf Joseph Lanz 19. července 1874 v Penzingu nedaleko Vídně jako syn učitele Johanna Lanze a jeho manželky Kathariny, rozené Hoffenreich. Později však uváděl že se narodil 1. května 1872 v sicilské Messině jako syn barona Johanna Lancze de Liebenfels a jeho ženy Kathariny, rozené Skala, sám sebe pak používal jméno baron Adolf Georg (Jörg) Lanz Von Liebenfels Ph.D. Podle některých názorů mohla být jeho matka židovského původu a Liebenfels tak nesplňoval rasové požadavky svého vlastního řádu. Podle svých slov byl už od dětství fascinován středověkem a jeho náboženskými řády, především řádem templářským.

V mládí se, přes odpor rodiny, rozhodl vstoupit do cisterciáckého řádu a byl do něj přijat 31. července 1893, ve svých devatenácti letech, jako bratr Georg. Stalo se tak v klášteře Heiligenkreuz v Dolním Rakousku a 12. září 1897 složil předepsanou přísahu a od 19. září 1898 se měl ujmout vyučování v semináři. Pod vedením biblisty Nivarda Schlögla se vzdělával ve Starém zákoně a orientalistice a počaly se formovat jeho pozdější názory, snad i pod vlivem svého antisemitského učitele, což vedlo ke sporům s jeho nadřízenými a tak 27. dubna 1889 zrušil své svaté sliby a opustil řád, přesvědčen, že křesťanství zradilo své původní rasové učení. Podle názorů svých nadřízených však opatství opustil kvůli "hříšné lásce" a Liebenfels se v blízké době pravděpodobně opravdu oženil. V každém případě poté prezentoval své antiklerikální názory a konvertoval k protestantismu v duchu hnutí Pryč od Říma! (Los-von-Rom-Bewegung).

Formování učení
Mezi lety 1900 a 1905 se Liebefels počal svobodně věnovat své badatelské činnosti. V roce 1903 vydal v biblistickém časopise dlouhý článek Antropozoon biblicum "Biblické člověkozvíře", v kterém se zaobíral svou hypotézou že ve starověku, především na Předním východě, existovaly orgiastické rituály při nichž docházelo k míšení lidí s s nižším druhem hominidů, což vedlo k Pádu člověka a krizi árijské rasy.

V roce 1905 vydal knihu Theozoologie oder die Kunde von den Sodoms-Äfflingen und dem Götter-Elektron "Teozoologie neboli nauka o sodomských opolidech a elektronu bohů" v které dále rozpracoval svoje učení. Za prvního skřeta, příslušníka nižšího druhu hominidů, v ní označil biblického Adama, jež zplodil rasu zvěrolidí – Antropozoa, a cílem Starého zákona bylo podle něj původně varovat Árijce před míšení s tímto plemenem. Árijci, neboli Theozoa "boholidé", byli schopni přijímat a vysílat elektrické signály, díky čemuž ovládali telepatii a byli vševědoucí, a jsou totožní s bohy různých náboženství. K těmto bytostem řadil také Jehovu a Ježíše Krista – jehož ukřižování interpretoval jako pokus o znásilnění ze strany skřetů. Podle Liebefelse a jeho milenialistického učení bylo nutné, aby Árijci skrze rasovou čistotu získali zpátky své božské schopnosti, likvidací či sterilizací nižších ras a také udržením žen, údajně náchylných k promiskuitě, v područí mužů, a připravovali se tak na své konečné vítězství. Mnoho z myšlenek této knihy do jisté předznamenalo rasovou, eugenickou, porodní a ženskou politiku nacistického Německa. Obecně pak pokládal za nebezpečné myšlenky socialismu, demokracie a feminismu, stejně jako křesťanský důraz na soucit a sociální práci, zvláštního odsouzení se pak dostávalo Židům, svobodným zednářům a bolševikům. Liebenfelsovým ideálem byla pangermánská světová říše vedená aristokracií.

Mezi nepřátele árijské rasy Liebenfels zahrnoval například křesťanské řády františkánů, dominikánů a jezuitů, a odmítal také období renesance. Naopak za odpovídající árijské tradici chápal ariánské křesťanství, ale také cisterciáky a templáře, nebo učení Hildegrady z Bingenu, mistra Eckharta, Mechthildy z Magdeburku, Jana van Ruusbroec, Jakoba Böhmeho, Emanuela Swedenborga, Carla von Reichenbach, Eliphaes Léviho nebo dobových theosofů. Ze starověkých mytických i historických postav vyzvedával význam Mojžíše, Pythágora, Platóna, Brahmy a Apollónia z Tyany.

Ordo Novi Templi a další aktivity
Již v roce 1900 založil Ordo Novi Templi "řád nového chrámu", který se hlásil k templářským tradicím, jehož členy řádu se mohli stát pouze světlovlasí a modroocí muži s "árijskou postavou": V roce 1907 pro potřeby řádu zakoupil hrad Werfenstein. Před první světovou válkou měl řád kolem padesáti členů, v období největšího rozmachu mezi lety 1925 – 1935 až kolem tří set. V době První světové války také ztotožnil své učení s ariánským křesťanstvím, jež vyznávali některé germánské kmeny během stěhování národů. Ve své sérii Bibeldokumente z let 1907 a 1908 inkorporoval do svého učení prvky z knihy Tajná doktrína teosofky Heleny Petrovny Blavatské, například ideu ztracených kontinentů Lemurie a Atlantidy.

V roce 1905 také počal vydávat časopis Ostara, pojmenovaný po germánské bohyni, jež se věnoval politickým a hospodářským problémům Rakouska-Uherska z pangermánského a rasového pohledu, v kterém později líčil První světovou válku jak eschatologickou bitvu plavých proti tmavým. Ačkoliv prohru Centrálních mocností v První světové válce chápal Liebenfels jako vítězství protiárijských sil tak v duchu milenialismu očekával obnovu žádoucího společenského řádu a vítal nastup diktatur ve Španělsku, Itálii a Maďarsku. Během 20. a 30. let pokračoval v bohaté publikační činnosti, příkladem může být Bibiomystikon – reinterpretace Bible v duchu jeho rasového učení. Po svém pobytu v Maďarsku se odstěhoval do Švýcarska a po svém počátečním okouzlení Hitlerem jeho sympatie k nacismu ochladly. Činnost Ordo Novi Templi v téže době výrazně utichla.

Reference

Externí odkazy

Rakouští okultisté
Ariosofové
Antisemitismus
Vědecký rasismus
Antisemité
Narození v roce 1874
Narození 19. července
Narození v Penzingu
Úmrtí v roce 1954
Úmrtí 22. dubna
Úmrtí ve Vídni
Muži


text:
Petre Lăzăroiu ()  un jurist român care a servit în funcția de judecător al Curții Constituționale a României. A fost numit în funcție în anul 2008, de către președintele României, pentru un mandat de 2 ani, iar de la 2 iunie 2010 pentru un mandat de 9 ani.

Studii
A absolvit Facultatea de Drept a Universității București, promoția 1978, coleg cu Alexandru Atanasiu, Florin Costiniu și Adrian Severin. A urmat cursuri post-universitare precum Dreptul Comerțului Internațional, Facultatea de Drept, București, 1979; Dreptul Comerțului Internațional - Camera de Comerț și Industrie, București 1987. În prezent este doctorand la Facultatea de Drept a Universității Lucian Blaga - Sibiu, stadiul de susținere - elaborare și susținere teză.

Activitate profesională
Petre Lăzăroiu a activat ca jurisconsult stagiar la Combinatul de Articole Tehnice din Cauciuc - Jilava în perioada: 1 septembrie 1979 - 15 iunie 1980; jurisconsult și consilier juridic la întreprinderea Mecanică de Utilaj Chimic București (S.C. U.M.U.C. S.A.) în perioada 15 iunie 1980 - 13 octombrie 1993; judecător financiar la Curtea de Conturi a României în perioada 13 octombrie 1993 - 30 noiembrie 2003 și președinte al Colegiului Jurisdicțional București, în aceeași perioadă; avocat la Baroul București în perioada 1mai 2004 - 15 septembrie 2008; asistent universitar la Facultatea de Drept a Universității Creștine Dimitrie Cantemir, în perioada 1992 - 1998; lector universitar la Facultatea de Drept a Universității Creștine Dimitrie Cantemir, perioada 1998 - prezent; titular al cursului de Drept Financiar și Bancar la Facultatea de Finanțe Bănci, Contabilitate a Universității Creștine Dimitrie Cantemir, și al cursurilor de drept financiar și drept fiscal la Facultatea de Drept - Secția Frecvență redusă a aceleiași Universități; lector la modulul de Drept Fiscal European al cursului de masterat Dreptul Comunitar al Afacerilor de la Facultatea de Drept a Universității Creștine Dimitrie Cantemir.

Lucrări publicate
 Drept Financiar Fiscal Roman, Editura Valand, București 1999
 Drept Financiar și Bancar, Tipografia Universității Creștine Dimitrie Cantemir, București 2001
 Drept Bancar, Editura Brend, București 2006
 Cursul de Drept Fiscal și Procedură Fiscală - în curs de apariție

Critici
Petre Lăzăroiu a fost criticat pentru că a închis dosarul "Pasajul Basarab", în care a fost implicat președintele Traian Băsescu, în anul 2003. Procurorii Curții de Conturi l-au acuzat atunci pe Băsescu că - în calitate de ordonator de credite - ar fi prejudiciat municipalitatea cu 3.700.000 de lei, sumă achitată societății Proiect București SA pentru un studiu de fezabilitate la Pasajul Basarab. Băsescu a angajat cheltuielile, în perioada 2001-2002, pentru a obține un credit de la Banca Europeană de Investiții, fără a avea însă acordul Consiliului General al Municipiului București. Pe de altă parte, Petre Lăzăroiu a apărut pe o listă, publicată în presă, a avocaților care au încheiat cu Compania Națională de Autostrăzi și Drumuri Naționale contracte de asistență juridică de pe urma cărora ar fi câștigat, în anul 2007, suma de 100.000 de lei.

Note

Legături externe
Evenimentul zilei
Cotidianul
Ziarul financiar
Gândul
Ziua

Nașteri în 1953
Judecători ai Curții Constituționale a României
Juriști români în viață
Oameni din județul Vâlcea


text:
Le La Paz FC est un club bolivien de football basé à La Paz.

Histoire

Palmarès
 Championnat de Bolivie de football D2
 Champion : 2003

Club de football disparu en Bolivie
Club de football à La Paz
Club de football fondé en 1989
Club de football disparu en 2013


text:
Otto Hermann Leopold Heckmann (23 de junio de 1901 - 13 de mayo de 1983) fue un astrónomo alemán.

Biografía
Dirigió el Observatorio de Hamburgo de 1941 a 1962, después de lo cual se convirtió en el primer director del Observatorio Europeo Austral. Contribuyó activamente a la creación del tercer número del Astronomische Gesellschaft Katalog y a la cosmología basada en los fundamentos de la relatividad general, área en la que publicó el libro Theorien der Kosmologie.

En 1933 Heckmann firmó la Declaración del profesorado alemán a favor de Adolf Hitler. También se unió al Partido Nazi.

Ganó la medalla James Craig Watson en 1961 y la medalla Bruce en 1964.

Heckmann también ejerció como presidente de la Unión Astronómica Internacional en 1967 y, a pedido de Polonia y bajo la impresión de los actos alemanes en Polonia durante la Segunda Guerra Mundial, tomó la controvertida decisión de celebrar una Asamblea General Extraordinaria de la UAI en febrero de 1973 en Varsovia para conmemorar el 500 aniversario del nacimiento de Nicolás Copérnico, poco después de que se celebrara la Asamblea General ordinaria de 1973 en Australia.

El asteroide (1650) Heckmann lleva su nombre. Se casó con Johanna Topfmeier en 1925 y tuvieron tres hijos juntos.

Obras
 Theorien der Kosmologie. Berlin: Springer, 1942 und 1968
 Sterne, Kosmos, Weltmodelle. München: Piper, 1976 (auch dtv-Taschenbuch)

Referencias

Astrónomos de Alemania del siglo XX
Miembros del Partido Nazi
Doctores honoris causa de la Universidad Nacional de La Plata


text:
Les nématodes foliaires  sont des espèces de nématodes phytopathogènes appartenant au genre Aphelenchoides. Ce sont des nématodes ectoparasites qui se nourrissent du contenu des cellules végétales grâce à leur long stylet.  Les trois espèces les plus importantes sur le plan économique sont Aphelenchoides fragariae, Aphelenchoides ritzemabosi et Aphelenchoides besseyi.  Les nématodes foliaires sont en train de devenir un problème important pour la production de plantes ornementales et les pépinières. Aphelenchoides fragariae cause des dégâts à des centaines d'espèces de plantes différentes, notamment les chrysanthèmes, les bégonias, gloxinias, violettes africaines, cyclamens, ainsi qu'à de nombreuses plantes à massifs et fougères. Ce nématode provoque des lésions brunes à noires délimitées par les nervures sur le tissu foliaire, une défoliation et parfois le rabougrissement des plantes.

Biologie

Les nématodes foliaires ont besoin d'eau pour se mouvoir et se disperser à la surface des feuilles. Il profitent des films d'eau résultant de la pluie, de la rosée ou de l'irrigation par aspersion. Ils pénètrent dans les feuilles et sortent du tissu foliaire par les stomates situés à la face inférieure des feuilles. Les nématodes foliaires sont attirés par le stimulus tactile des  stomates en forme de fente. Ils ne sont pas attirés par l'oxygène, mais par le dioxyde de carbone gazeux, émis par les stomates la nuit du fait de la respiration cellulaire dans la plante. La nuit est plus favorable à la présence d'un film de rosée sur la surface des feuilles qui facilite la migration des nématodes vers les stomates.

Ce sont les  adultes et les juvéniles du quatrième stade (J4) qui pénètrent dans les stomates. Les nématodes se nourrissent dans la mésophylle et l'épiderme de la feuille, perçant les cellules voisines avec leurs stylets pour se nourrir. Les œufs sont pondus dans des parties saines du tissu foliaire. L'alimentation endoparasitaire entraîne l'effondrement du parenchyme spongieux et des cellules palissadiques, ce qui fait brunir le tissu foliaire. Les nématodes se nourrissent également en ectoparasites sur les tiges, les bourgeons et les fleurs.

Le cycle biologique est très similaire chez Aphelenchoides ritzemabosi et Aphelenchoides fragariae. Les mâles sont nécessaires à la reproduction. Les femelles, une fois fécondées, sont capables de pondre des œufs même après la sortie d'un mois de dormance dans un état anhydrobiotique. Chaque femelle pond en moyenne une trentaine d'œufs qui éclosent en 4 jours. Les juvéniles du deuxième stade (J2) atteignent la maturité reproductive en six à sept jours. Chez Aphelenchoides ritzemabosi, le cycle de vie peut s'accomplir en 14 jours, cinq jours étant nécessaires au développement embryonnaire et la maturation se intervenant après cinq jours supplémentaires. Cela explique que les populations de nématodes foliaires peuvent augmenter rapidement dans le tissu foliaire, produisant des milliers de nématodes par gramme de tissu foliaire en deux mois.
Les adultes  et les juvéniles du quatrième stade (J4) peuvent passer l'hiver dans un état anhydrobiotique dans les tissus végétaux desséchés et survivre pendant plusieurs mois, jusqu'à trois ans. Leur survie est favorisé par sol nu est sec.

Notes et références

Aphelenchoididae

Nématode phytopathogène


text:
La Fuerza Aérea del Perú, a lo largo de su historia, ha sido referente en el subcontinente americano, acciones que fundamentan la afirmación serían el que, en 1941 realiza la primera misión aerotransportada en Latinoamérica durante la Guerra peruano-ecuatoriana, también ha sido la primera en Sudamérica en volar los primeros supersónicos de combate que llegaron a la región.

En 1956, se reciben 16 Hawker Hunter ingleses por parte del Comando de la Fuerza Aérea del Perú con el que se organiza el 14 Escuadrón de Caza Interceptor y dos años después en 1958 fueron adquiridos 50 F-86 Sabre norteamericanos.

Para 1968 fue la primera en operar cazas supersónicos franceses en Sudamérica con los Mirage 5, 16 en total. En 1985 fue la tercera en el mundo en operar el Mirage 2000, 12 en total (en su momento el caza más avanzado de Latinoamérica y segundo caza de 4.ª. Generación en Sudamérica, después de los F-16 venezolanos).

En 1996 fue la primera en Sudamérica en operar misiles BVR con los R-27 sobre los MiG-29, aunque dos años más tarde tendría también capacidad del misil R-77 para 3 aeronaves MiG-29SE. Y cuenta en la actualidad con el Sukhoi 25, la aeronave más especializada en CAS de América Latina.

Historia
El 28 de enero de 1919 nace la Aviación Militar en el Perú, inicialmente en el seno del Ejército. El 9 de diciembre del mismo año se crea la unidad de Hidroaviación de la Marina de Guerra; debe considerarse que, según la Constitución Política de 1920, las Fuerzas Armadas del Perú estaban constituidas solo por el Ejército y la Armada. Así, ante el creciente avance de la aviación militar mundial a raíz de la Primera Guerra Mundial , el 20 de mayo de 1929 se crea el Cuerpo de Aviación del Perú (CAP) como tercer instituto armado.

El 22 de febrero de 1933 el CAP tuvo su primer bautizo de fuego durante la guerra colombo-peruana combatiendo incluso contra mercenarios alemanes. En 1936 cambia de denominación a Cuerpo Aeronáutico del Perú con las mismas siglas CAP. En 1941 participa activamente en la defensa del país durante la guerra peruano-ecuatoriana, en la cual destaca por sus valerosas acciones el Teniente José Abelardo Quiñones, ascendido póstumamente a capitán y designado como patrono de la Fuerza Aérea y su máximo héroe, durante esta guerra también destacaron por sus osadas acciones el teniente Renan Elías Olivera y el Sub Oficial Maestro de Segunda Manuel Polo Jiménez, ambos ascendidos al grado inmediato póstumamente. Finalmente en 1950 el CAP vuelve a cambiar de denominación, adquiriendo su actual nombre de Fuerza Aérea del Perú (FAP).

Acciones Bélicas

Guerra Colombo-Peruana 1933
Participaron aeronaves Falcon O-1, Osprey C-14, Junkers F-13 y Hawk II F-11.
Perú poseía bases aéreas en el nororiente, Puca, Barranca y Pantoja, sobre el río Napo, en Itaya, cerca de Iquitos y en la misma Leticia; disponía de dos escuadrones de entrenamiento, uno de reconocimiento, uno de enlace, uno de transporte, uno aeronaval y seis de combate.

Guerra Peruano-Ecuatoriana 1941
Participación de aviones caza North American NA-50 "TORITO". La aviación peruana lleva cabo la primera misión aerotransportada exitosa en América. Bombardeo de puntos fortificados en territorio ecuatoriano en las provincias de El Oro y Loja.

Conflicto del Falso Paquisha 1981
Apoyo aéreo al ejército peruano, bombardeos con helicópteros aviones A-37 y Su-22, misiones de superioridad aérea con Mirage-5P.

Guerra del Cenepa 1995
Apoyo aéreo al ejército peruano, bombardeos con helicópteros Mi-25, aviones Camberra, A-37 y Su-22. Transporte de tropas con helicópteros Mi-17, aviones de transporte táctico Hércules L-100, An-28 y An32.

En cuanto a perdidas de aeronaves por el lado peruano, comprobadamente, fueron las siguientes:

 2 aviones supersónicos Su-22 perdidos en acción de armas.
 1 avión A-37 derribado en combate.
 1 avión Camberra B (I) Mk.8.

Operaciones destacadas

Puente aéreo de Huaraz 1970
El 31 de mayo de 1970, un violento terremoto, asoló la ciudad de Huaraz, en el departamento de Ancash, así mismo quedaron arrasadas las localidades de Yungay - que desapareció bajo un gigantesco alud de barro - Casma y Ranrairca y aisló la zona por tierra, al destruirse los caminos, la Fuerza Aérea despliega un gran puente aéreo entre la base de Lima y Huaraz, llevando ayuda a los damnificados.

Puente aéreo del norte 1998
Al igual que en 1982-83 el fenómeno de "El Niño" hizo su aparición en costas peruanas. Las lluvias producidas esos años fueron mayores que en 1982-83 y destrozaron la infraestructura nacional a grandes niveles. El 14 de febrero de 1998, un diluvio de 22 horas arrasó la banda norte de la carretera Panamericana y aisló por tierra la estratégica ciudad de Chiclayo al norte del país, por ende toda la zona - unos 3,5 millones de habitantes - quedaron desconectados por tierra del resto del país. A instancias del gobierno de ese entonces la Fuerza Aérea armó un puente aéreo de ayuda a los damnificados, que estuvo en funciones casi por un mes hasta que se reconstruyeron las carreteras y puentes de enlace, de manera provisional a fines de ese año y de manera efectiva un año después.

Puente aéreo del sur 2001
En junio de 2001 un terremoto de gran magnitud destruyó las ciudades de Arequipa y Moquegua y obligó al presidente en funciones, Dr. Valentín Paniagua, a ordenar el puente aéreo a la aviación para asistir a la población aislada de las zonas altoandinas arrasadas por el sismo.

Puente aéreo de Pisco 2007
En agosto de 2007 un terremoto afectó las ciudades de Cañete, Chincha, Pisco, Ica, Nazca y Palpa destruyéndolas casi por completo, se tuvieron que utilizar unidades de transporte estratégico como L-100-20 y AN-32 de la FAP para poder completar la ayuda a los damnificados, esto se hizo en estrecha colaboración con organismos de ayuda de agencias humanitarias y gobiernos extranjeros de países amigos como España, Estados Unidos, México, Ecuador, Bolivia, Brasil, Venezuela, Cuba, Alemania, Japón y Chile.

Terremoto de Haití 2010
El 12 de enero de 2010 un violento terremoto asoló Haití dejando un saldo de más de 250,000 muertos, la Fuerza Aérea del Perú envió a sus aviones de transporte estratégico L-100-20 con ayuda humanitaria para los damnificados y en aviones Boeing 737-200 personal de búsqueda y rescate, también apoyaron con su personal de Cascos Azules acantonadas en el país caribeño.

Terremoto de Chile 2010
El 27 de febrero de 2010, un terremoto arrasó la zona central de Chile, ante lo cual el gobierno peruano envió un Boeing 737-200 con ayuda para los damnificados; anteriormente, en 2007, el gobierno chileno había tenido un gesto similar cuando el terremoto de 7.7 grados sobre Ica y Pisco.

Aeronaves históricas

T-33
Recibidos en la década de los 50's el primer lote y un segundo lote de once T-33A en 1962

F-86F Sabre
Se compraron 6 en 1963

Mirage 5P
Se compraron 16 en 1968, es la primera aeronave supersónica en Sudamérica

Su-22 Fitter-F
Los primeros 32 + 4 llegaron en julio de 1977, y casi de inmediato fueron "upgradeados" con aviónica occidental.
El segundo lote de 16 aparatos Su-22M/UM (con espina dorsal agrandada) se encargó en 1979.
Fueron los primeros aviones con alas de geometría variable en Sudamérica. Ambos lotes venían con capacidad de disparo del AA-2-2 Atoll.

A-37B Dragonfly
Los primeros comprados en 1974

Aermacchi MB-339A
Comprados 16 en 1981

Mirage-2000
Comprados 12, 10 Mirage-2000P y 2 biplazas Mirage-2000DP. Recibidos entre 1986 y 1987.

Su-25 Frogfoot
Comprados 18 cazas Su-25 en 1996, de ellos 8 eran biplazas Su-25 UB, es considerada la aeronave más especializada en CAS en Latinoamérica. Además, permitió a la FAP ser la pionera en América Latina en el uso de misiles antiradar, a través de los misiles Raduga Kh-58 en los Su-25 UB.

MiG-29 Fulcrum-C
Fueron entregadas en el año 1996 tras el gobierno de Alberto Fujimori, fueron durante un corto tiempo, el mejor caza de Sudamérica, siendo también los primeros en usar misiles BVR, con los R-27 y R-77.

Referencias

Bibliografía
 Página oficial de la Fuerza Aérea del Perú
 Creación de la FAP - Mayor General FAP Mario Villar Córdova Ferrarone

Aviación de Perú
Fuerza Aérea del Perú


text:
Singhiella cardamomi es un hemíptero de la familia Aleyrodidae, con una subfamilia: Aleyrodinae.

Fue descrita científicamente por primera vez por David & Subramaniam en 1976.

Referencias

cardamomi


text:
Szilárd József Borbély (1 November 1963 – 19 February 2014) was a Hungarian academic, writer and poet. The Poetry Foundation identifies him as "one of the most important poets to emerge in post-1989 Hungary", who utilised several writing genres and predominantly dealt with subjects like grief, memory and trauma.

Borbély suffered from "post-traumatic depression", related to the murder of his mother during a burglary in 2000 and the subsequent breakdown and death of his father, who had also been attacked. Borbély committed suicide on 19 February 2014.

Selected bibliography

Poetry
Adatok (1988)
Berlin-Hamlet (2003). Trans. Ottilie Mulzet (NYRB Poets, 2016)
Halotti pompa (first edition, 2004; second edition, 2006; third edition, 2014)
A testhez (2010)
Final Matters: Selected Poems, 2004-2010, trans. Ottilie Mulzet (Princeton University Press, 2019). Selections from Halotti pompa and A testhez.
Bukolikatájban (posthumous, 2022). In a Bucolic Land, trans. Ottilie Mulzet (NYRB Poets, 2022)

Novels
 Nincstelenek: Már elment a Mesijás? (2013). The Dispossessed, trans. Ottilie Mulzet (Harper Perennial, 2016)

References

External links
Foreign language rights to "The Dispossessed" at Suhrkamp Publishers.
Search results for works of Barbély held at British Academic libraries at COPAC
Diána Vonnák: Tracing Szilárd Borbély's poetry in "The Dispossessed" Asymptote Journal
An Interview with Szilárd Borbély Asymptote Journal

1963 births
2014 deaths
20th-century Hungarian poets
21st-century Hungarian poets
Hungarian writers
Hungarian academics
Hungarian literary historians
Attila József Prize recipients
2014 suicides
Suicides in Hungary


text:
Swiss folklore describes a collection of local stories, celebrations, and customs of the alpine and sub-alpine peoples that occupy Switzerland. The country of Switzerland is made up of several distinct cultures including German, French, Italian, as well as the Romansh speaking population of Graubünden. Each group has its own unique folkloric tradition.

Switzerland has always occupied a crossroads of Europe. While Switzerland has existed as an alliance and country since 1291, the Swiss as a culture and people existed well before this time. Before the Swiss, the region was occupied by Pagan and later Christian Germanic tribes which would become the Swiss. Before the Germanic peoples, the region was occupied by Roman and Gallo-Roman populations. Finally, before the Romans the Celtic Helvetii lived in what would become Switzerland. In addition to conquest, Switzerland has been a crossroads of Europe since at least the Roman Empire. Constant movement of cultures and ideas into Switzerland has created a rich and varied folklore tradition.

The study of folklore (Folkloristics) is known as Volkskunde in German.
The study of Swiss folklore originates in the 19th century. The central figure of its academic development is Eduard Hoffmann-Krayer, who founded the Swiss Society for Volkskunde in 1896.

Festivals

 Berchtoldstag, festival in honour of Berchta or Berchtold.
 Fasnacht (or Fastnacht), a pre-Lenten carnival.
 Eis-zwei-Geissebei, a Fasnacht event for children in Rapperswil.
 Klausjagen, parade festival on the eve of St. Nicholas Day.
 Schützenfest
 Sechseläuten, a spring fire festival.
 Tschäggätä, masked carnival parade.
 Ubersitz, a Christmas parade festival.
 Silvesterklausen, a New Year's Eve tradition in Appenzell-Ausserrhoden.
 Unspunnenfest

Customs
 Bäregräubschi and Chöderchessi are traditional wedding presents in the Simmental (Bernese Oberland). The former is a kind of fork symbolising the male element in the wedding, and the latter is a magical bucket representing the female aspect. Reported in an Italian anthology of Alpine culture in the 1860s, it is unknown whether this custom is still practiced.
 Rääbeliechtli ("turnip lights") are lanterns hand-carved from turnips.  The turnip is hollowed out and designs are carved into it, which are lit by a candle in the turnip. The children of the villages then walk through the streets of their town with the lanterns and sing traditional songs. The custom originates with thanksgiving traditions at the end of harvest in November.
Schwingen
Steinstossen

Mythical beings
 Barbegazi, a small white-furred man with large feet. Helpful and shy, they live in the mountains and are rarely seen.
 Berchtold, a white-cloaked being and leader of the Wild Hunt.
 Böögg, or bogeyman, of the Sechseläuten festival.
 Dragons, serpentine monsters often having wings and breathing fire. One such tale involved a cooper who drunkenly stumbled into a cave where he encountered a pair of these creatures. These dragons were unusual in that they were friendly and allowed the cooper to stay with them through the winter. However, when he returned home in the spring he found that he was so used to eating dragon food that he could no longer stomach human fare, and eventually starved to death. Dragonet ("little dragon") tales originated in Switzerland during the Middle Ages.
 Dwarfs are little men associated with hills and the earth. Described as happy and helpful, they raise cattle and produce magical cheeses. This cheese has the property of replenishing itself as long as a piece is left over after eating. They are sometimes portrayed as wearing green cloaks and red caps, and having long white beards. They live in caves and mines and they know where subterranean treasures may be found. They are guardians of the chamois, a species of mountain goat. They are expert blacksmiths and weaponsmiths, and despite their good nature they will play vengeful pranks if they are insulted or mistreated.
 Fairies, a general class of magical beings. In Swiss fairy tale literature they are ruled by a Fairy Queen, are associated with flowers and warmth, and have frequent battles with the frost giants.
 Frost Giants inhabit the high peaks of the Alps and are ruled by a Frost King. Their children take the form of avalanches, and the giants take great pride in the destruction caused by them. They have the ability to freeze any living thing that gets near them. They are sometimes portrayed as having long beards made of icicles and wearing wooden shoes hollowed out from the trunks of fir trees. Frost giants may literally melt into puddles of cold water if the weather is too warm or if they are exposed to the charms of a particularly beautiful fairy.
 Gnomes, earth spirits or elementals from the writings of the Swiss physician Paracelsus. They are said to have caused the landslide that destroyed the Swiss village of Plurs in 1618. The villagers had become wealthy from a local gold mine created by the gnomes who poured liquid gold down into a vein for the benefit of humans. This newfound prosperity led to the corruption of the village which greatly offended the gnomes.
 Herwisch is similar to the will-o'-the-wisp. They inhabit marshy terrain and turn their lanterns on at night, leading travelers astray to flounder in the water. If they are mocked or angered, they will frighten the offender by chasing him and flapping their wings in his face. The Herwisch is also part of the folklore of Germany where it displays the same characteristics.
 Huttefroueli (or Greth Schell), an old woman who carries her husband on her back in the Ubersitz festival.
 Imps, evil spirits that ride on the Föhn or south wind.
 Jack-of-the-Bowl, a house spirit and the most well known Swiss kobold, otherwise known as Jean de la Boliéta in French, or Napf-Hans in German. In return for a bowl of sweet cream left out for him each night, he would lead the cows to graze in places considered dangerous to humans, but none of the cows ever suffered injury. The path used by him was always clear of stones no matter how rocky the mountainside, and this came to be known as Boliéta's Path.
 Jack Frost, a personification of winter.
 Kobolds (or "Servants") are house spirits related to dwarfs but they inhabit remote dwellings and shielings (summer houses used by herdsmen on the mountains). The most well known Swiss kobold is Jean de la Boliéta (Jack-of-the-Bowl), or Napf-Hans in German.
 Mountain Giants are primordial giants that live in caves and are big and strong but simpleminded compared to humans. Valleys were formed when they walked about on the earth, and rivers were formed from the weeping of their wives and daughters when they were mistreated by their male kinsmen. Gargantua ("Old Gargy") is their king and Bertha is his daughter. Hotap was a giant who enjoyed eating humans, and his friend Schoppe was a personification of alcoholic beverages (similar to John Barleycorn), especially the destructive consequences of overconsumption. Hotap was unable to resist his partner's influence and eventually drank himself to death.
 Perchta (or Berchta, Bertha, "The Shining One"), Germanic goddess and white-cloaked leader of the Perchten who drive bad spirits away, and female leader of the Wild Hunt. 6 January is her festival day.
 Perchten, those followers who work with Perchta, and also the name of their wooden animal masks.
 Samichlaus leads a donkey laden with treats and toys for children.
 Companions of Saint Nicholas
 Schmutzli is one of the Companions of Saint Nicholas. He has a dark or sooty complexion and accompanies St. Nicholas on his gift-giving rounds. He carries switches and a sack in which he puts bad children. In the French-speaking cantons he is known as Père Fouettard ("Father Whipper").
 Schnabelgeiss, a tall goat with a beak in the Ubersitz festival.
 Tatzelwurm (or Stollenwurm) combines the features of a cat and a serpent, allegedly photographed by a Swiss photographer named Balkin in 1934.
 Türst, the Wild Hunter.
 Undines, water spirits or elementals from the writings of Paracelsus. They are usually portrayed in Swiss fairy tales as young maidens who love to sit or dance near brooks and rivers or in marshes among the reeds. They have wavy golden hair with a wreath of pond lilies, and are clothed in white mist, for which reason they are also known as mist maidens. They do not like to be seen but may be encountered on moonlit nights. There are also male undines, though less frequent, and in one tale there is even a king of the undines who brings a human princess down to his crystal palace beneath a lake to make her his bride. Both male and female undines are able to disguise themselves as mortals, though their fairy nature may be revealed by their green clothing which will always feel wet.
 Vogel Gryff ("Griffin Bird")

Legends

The legends of Switzerland include historic and semi-mythic people and places that shaped the history and culture of the nation.

Christianization
 Saint Gall, an Irish monk who in the early 7th century helped introduce Christianity to eastern Switzerland.  The Abbey of St. Gall is believed to have been built on the site of his hermitage.
 Magnus of Füssen, a missionary saint in southern Germany.  He was active in the 7th or 8th century and is considered the founder of St. Mang's Abbey, Füssen.
 Saint Fridolin, patron of Glarus.  He is traditionally believed to be an Irish saint who founded Säckingen Abbey, Baden, in the 6th or 7th century.  According to legend, he converted a landowner who left his estates, now the Canton of Glarus, to Fridolin.  When the landowner's brother took Fridolin to court over the gift, Fridolin raised the landowner from the dead to confirm its legitimacy.

Old Swiss Confederacy

 Teufelsbrücke is a bridge which was supposedly erected by the Devil.
 William Tell is a Swiss folk hero who was forced to shoot an apple off his son's head by the tyrannical reeve of Habsburg Austria.  After successfully shooting the apple and escaping the reeve's men, he assassinated the reeve and started a revolution. He became a central figure in Swiss patriotism as it was constructed during the Restoration of the Confederacy after the Napoleonic era.
 Rütlischwur, a legendary oath of the Old Swiss Confederacy, taken on the Rütli, a meadow above Lake Lucerne, by three men representing Schwyz, Uri and Unterwalden. It became connected to the legend of William Tell.
 Arnold Winkelried was a possibly legendary hero of the Swiss Battle of Sempach against the Habsburg Duke Leopold III of Austria.  According to the story, when the Swiss army was unable to break through the Austrian pikes, Winkelried threw himself on the pikes and used his body to open a hole in the Austrian lines leading to the Swiss victory at Sempach.  Though the existence of Arnold Winkelried is disputed, the story was another central part of Swiss patriotism in the 19th century.
 Bruder Klaus was a Swiss monk and ascetic who is considered the patron saint of Switzerland.  In 1481 the leaders of the Old Swiss Confederacy began quarreling over treasure from the Burgundian Wars and civil war appeared likely.  Bruder Klaus was consulted and passed a secret message to the quarreling leaders.  The message, the contents of which are unknown, calmed the tempers and led to the drawing up of the Stanser Verkommnis which expanded the Confederation.

Fairy tales and folktales

Griffis
 The Alpine Hunter and His Fairy Guardian – tells of a hunter and his lover, a fairy named Silver Wreath who agrees to marry him.
 The Avalanche That Was Peacemaker – an avalanche goes against its own destructive nature and becomes a settler of disputes among mortals, much to the annoyance of its frost giant kinsmen.
 The Dwarf and His Confectionery – a dairy farmer is punished for trying to steal the secrets of making candy from the Dwarf King.
 The Dwarfs' Secret – describes how hunters were taught by the dwarfs to improve their smoothbore firearms through the innovation of rifling.
 The Fairies and Their Playground – the fairies gather together for a meeting to remember a golden age of Switzerland before the encroachment of human technology and the tourism trade.
 The Fairy in the Cuckoo Clock – tells how humans were inspired by the fairies to build the first cuckoo clock.
 The Fairy of the Edelweiss – tells of the first edelweiss flower that was a fairy transformed by the Fairy Queen to fight the Frost King.
 The Frost Giants and the Sunbeam Elves – tells how the frost giants once ruled Switzerland as a land of eternal ice and snow until the Fairy Queen and her army, with help from her friend the Sun, transformed the land into a paradise where mortals could live. Many of the fairies chose to become flowers, trees, and meadow grasses such as the Arolla pine, the edelweiss, and the Alpine poa before marching up the mountainsides to make war against the giants.
 The Palace Under the Waves – the king of the undines brings a human princess down to his crystal palace beneath a lake to make her his bride.
 The Tailor and the Giant – tells of a giant named Kisher who served in the army of Charlemagne. He was such a great warrior that Charlemagne gave him the name Einheer ("One Man Army"). When he was outsmarted by a tailor they became adventuring companions, fought a dragon, and contested each other over the hand of a princess.
 The Wonderful Alpine Horn – describes how the Swiss people first received the Alpine horn as a gift from the fairies.

Franz Hohler
 The Totemügerli - tells of a playing group of hill spirits/fairies (the eponymous Totemuegerli), to which one should never say 'no', asking two (human) men for help carrying something up a craggy hillside. The object-being-carried starts to speak to the two men, and one of the two men runs away. The one who continued on the task, wakes up the next morning safe but frightened; whereas the one who ran away is never seen again.

Müller-Guggenbühl
 The Singing Fir Tree – a woodcarver discovers a singing fir tree in the forest near his village.

See also

Alpine culture
Gnomes of Zurich
Heidi
Helvetia
Pre-Christian Alpine traditions
Transhumance in the Alps

Notes and references


text:
La saison 2019-2020 est la  saison de la SHL pour  ou , le championnat élite de hockey sur glace en Suède. La saison régulière débute le  et se termine le .

SHL

Classement final

HockeyAllsvenskan
Quatorze équipes participent à la saison du deuxième échelon suédois :

AIK IF
Almtuna IS
BIK Karlskoga
IF Björklöven
Karlskrona HK
Kristianstads IK
MODO Hockey
Mora IK
Södertälje SK
Timrå IK
Tingsryds AIF
HC Vita Hästen
Västerviks IK
Västerås IK

Références

2019-2020
Suède
Sport en Suède en 2019
Sport en Suède en 2020


text:
En suite (fransk "i følge, efter hinanden") er et fagudtryk, der beskriver den ene af tre mulige måder at strukturere et teaters produktions- og kalenderplanlægning. De to andre planlægningsformer hedder repertoireplanlægning og gæstespilsplanlægning. Ordene er franske, men udtrykket er lånt til dansk teaterfagsprog fra tysk.

En scene med en suite-planlægning vil altid kun vise en produktion ad gangen og færdiggøre denne produktions spilleperiode, før den næste produktion følger efter. Typisk – men ikke altid – vil et en suite-teater primært benytte sig af freelance-skuespillere, -dansere eller -sangere, hvor et teater med repertoireplanlægning næsten per definition har fast ansatte optrædende – et såkaldt ensemble.

I Danmark fungerer langt de fleste teatre som en suite-teatre.

Anden betydning
Udtrykket bruges i hotelverdenen og i beskrivelsen af boliger om en række sammenhængende værelser, fx "tre stuer en suite".

Se også
 à la suite

Teater
Franske vendinger


text:
Nematalosa resticularia és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

Descripció
 Pot arribar a fer 11,6 cm de llargària màxima.

Hàbitat
És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima tropical.

Distribució geogràfica
Es troba al golf Pèrsic.

Observacions
És inofensiu per als humans.

Referències

resticularia


text:
Туземные княжества Индии, также известные как феодальные княжества, обычно были вассалами местного или регионального правителя, который присягнул на верность Британской Индии. Всего существовало около 675 местных княжеств, но многие из них не входили в состав собственно Британской Индии, потому что никогда не становились владениями Британской короны: скорее, они были связаны с ней системой субсидиарных договоров. После раздела Британской Индии в 1947 году сюзеренитет Британской Индии был прекращён, и туземным княжествам пришлось выбирать между независимостью или формальным присоединением к Индии или Пакистану. На практике к концу 1949 года все туземные княжества присоединились или были аннексированы.

Для почтовых целей многие туземные княжества имели свои собственные почтовые службы, и выпуски их почтовых марок были названы основными каталогами, такими как Stanley Gibbons Ltd, феодальными. Имелись исключения в виде шести конвенционных княжеств, которые заключили отдельные почтовые соглашения с Британской Индией и использовали почтовые марки Британской Индии с надпечаткой с названием княжества.

Туземные княжества, выпускавшие почтовые марки

Туземные княжества, которые выпускали почтовые марки, были классифицированы либо как конвенционные княжества, либо как феодальные княжества. Слова «конвенционный» и «феодальный» в этом смысле относились исключительно к почтовым соглашениям с Британской Индией или связанным с ней.

Всего в разное время существовало около 675 феодальных княжеств, но не все из них выпускали почтовые марки и (или) цельные вещи. Многие из первых выпусков были напечатаны на местах с использованием примитивных способов печати, таких как типографика, поэтому они могут быть очень редкими. Во многих случаях качество печати и дизайна было низким, и коллекционеры иногда неофициально называли их «уродцами» («Uglies»). Все оставшиеся феодальные выпуски были заменены марками Республики Индия 1 апреля 1950 года, при этом большинство из них были объявлены вышедшими из обращения с 1 мая 1950 года: имелось одно исключение в виде почтовых марок Анчал Траванкора-Кочина, которые оставались в почтовом обращении до 1 июля 1951 года.

Известны шесть конвенционных княжеств: Чамба, Фаридкот, Гвалиор, Джинд, Набха и Патиала. Все они использовали почтовые марки Британской Индии, на которых была надпечатка названия княжества латиницей или письмом хинди/урду или обоими алфавитами. В каталоге Гиббонса отсутствуют незначительные разновидности этих марок, которые имели ошибки печати, такие как буквы меньшего размера, рваные буквы, неравномерное нанесение краски и неравные интервалы. Конвенционные выпуски были заменены выпусками Республики Индии 1 апреля 1950 года, но оставались в обращении до 31 декабря того же года и вышли из обращения с 1 января 1951 года.

Следующие княжества выпускали почтовые марки. Если не указано иное, используемой денежной единицей была: 12 паев = 1 анна; 16 анна = 1 рупия. Даты указаны начала и окончания срока почтового обращения выпуска марок:

См. также
 История почты и почтовых марок Бахавалпура (1945—1949)
 История почты и почтовых марок Лас-Белы (1897—1907 гг.)

Комментарии

Примечания

Литература

Почта Индии
Экономическая история Индии
Индийские туземные княжества


text:
Roberto Ferri (* 1978 in Tarent) ist ein italienischer Maler, dessen Gemälde von barocken Künstlern, insbesondere Caravaggio, sowie anderen alten Meistern der Strömungen Romantik, Akademismus und Symbolismus inspiriert sind.

Biografie
Im Jahr 1996 machte Ferri seinen Schulabschluss an einer Kunstschule in seiner Heimatstadt. Anschließend begann er autodidaktisch Kunst zu studieren und zog 1999 nach Rom, um Recherche bezüglich antiker Gemälde zu betreiben. 2006 erhielt er seinen Abschluss an der Akademie der Schönen Künste Rom. Zahlreiche seiner Werke sind heute beispielsweise in New York, Miami, Madrid und London ausgestellt worden. Im Jahre 2014 malte Ferri das offizielle Papstporträt von Papst Franziskus.

Werk

Gestaltungsmerkmale
Roberto Ferris Kunst wird von einigen Kritikern als anachronistisch bezeichnet. So ist die Gestaltung von Roberto Ferris Werken sehr an die Gemälde barocker Künstler angelehnt. Am meisten Inspiration schenkt ihm der Maler Caravaggio. Jedoch beinhalten die Werke von Ferri aufgrund der Verwendung surrealistischer Bildelemente auch moderne Gestaltungsmerkmale, welche seine Gemälde teilweise vom Barock sowie der Romantik abgrenzen. Ferri kreiert zudem oftmals bewusst Charaktere, deren Erscheinungsform starke Gegensätze aufweist; gehäuft durch Gegenüberstellung von "Liebe und Tod" oder "Rausch und Bestrafung".

Weblinks
 http://www.robertoferri.net/bio.html (26. Dezember 2017)
 http://www.treccani.it/enciclopedia/roberto-ferri_(Lessico-del-XXI-Secolo)/ (26. Dezember 2017)

Einzelnachweise

Maler (Rom)
Italiener
Geboren 1978
Mann


text:
Леонард Львович Нікіфоров (, місто Чита, тепер Забайкальського краю Російська Федерація — , Київ) — український радянський діяч, генеральний директор Київського виробничого об'єднання імені Корольова. Депутат Верховної Ради УРСР 11-го скликання. Член ЦК КПУ в 1981—1990 роках. Член ЦК КПРС у 1990—1991 роках.

Біографія
У 1958 році закінчив Київський політехнічний інститут.

У 1958—1960 роках — старший інженер-конструктор Київського авіаційного заводу. У 1960—1962 роках — інженер-електрик управління служби зв'язку Південно-Західної залізниці.

У 1962—1972 роках — інженер, старший інженер, провідний інженер, начальник лабораторії, начальник відділу Спеціалізованого конструкторського бюро (СКБ), заступник головного інженера заводу, головний інженер СКБ Київського заводу «Радіоприлад».

Член КПРС з 1969 року.

У 1972—1979 роках — заступник головного інженера, головний інженер Київського виробничо-технічного об'єднання імені С. П. Корольова — заводу «Радіоприлад» імені С. П. Корольова.

У 1979—1994 роках — генеральний директор Київського виробничого об'єднання імені С. П. Корольова — директор заводу «Радіоприлад» імені С. П. Корольова.

3 1994 року — голова правління Київського акціонерного товариства «Меридіан» імені С. П. Корольова. Потім працював помічником голови правління акціонерного товариства «Меридіан» в місті Києві.

Родина
Дружина Галина Андріївна, син Сергій, дочка Ольга (Стаховська), 5 онуків.
Один з онуків — Сергій Стаховський.

Нагороди
 ордени
 лауреат Державної премії СРСР
 лауреат Державної премії Української РСР
 медалі

Примітки

Література
 Депутати Верховної Ради УРСР. 11-е скликання — 1985 р.

Уродженці Чити
Персоналії за алфавітом
Члени КПРС
Депутати Верховної Ради УРСР 11-го скликання