text:
Crowdsourcing criativo é o processo de coletar ideias úteis e inovadoras para solucionar problemas de forma criativa ou estimular a criação de tarefas criativas através de um convite aberto para o público muitas vezes realizado sob a forma de concurso, competição ou fórum online. Crowdsourcing pode ser apropriado quando os especialistas estão escassos no mercado e novas ideias e/ou percepções do contexto de mercado são necessários. Crowdsourcing criativo, ou criatividade da multidão, geralmente acontece em comunidades on-line como fonte para a criação projetos abrangendo design gráfico, arquitetura de crowdsourcing, design de vestuário, publicidade, filmes, escrita, ilustração, etc.

Crowdsourcing criativo se beneficia de propriedades únicas da web como por exemplo permitir que usuários colaborem remotamente em um único ambiente web . Exemplos disso é a própria natureza do Wikipedia baseada na colaboração dos usuários e o sistema operacional Linux que se tornou popular e foi melhorado por causa do trabalho colaborativo. O trabalho de crowdsourcing criativo permite que pessoas sejam reconhecidas pela qualidade de suas ideias ao invés de se destacar somente pessoas que possuem experiência prévia. Embora crowdsourcing criativo represente um método possível para solicitar e recolher ideias inovadoras, não é o único meio.

História

Jeff Howe da revista Wired usou pela primeira vez o termo "Crowdsourcing" em seu artigo em 2006, "The Rise of Crowdsourcing". O termo "crowdsourcing criativo" foi concebido no Workshop sobre Crowdsourcing e Computação Humana na CHI em 2011. Até então, as grandes corporações mantinham setores imensos de pesquisa e desenvolvimento (P&D) para avaliar o mercado e seu público-alvo em potencial. Mas os custos para tal tornaram-se elevados e muitas empresas, até por conta de processos burocráticos internos, começaram a recorrer às startups, nas chamadas culture ventures.

O setor de produtos de saída rápida(produtos como refrigerante que tem fluxo alto de venda e possui custo baixo) tem investido mais em crowdsourcing criativo nos últimos dez anos, e marcas globais famosas tem sido particularmente ativas nessa área desde 2004. Através de crowdsourcing, empresas como a iStockphoto e Threadless geram milhões de dólares em lucro por empregar um pequeno número de pessoas. Desde 2011, 6 grandes marcas globais, incluindo a Coca-Cola, IBM, Microsoft, Google, GE e McDonald's têm usado crowdsourcing criativo para construir engajamento e fontes autênticas de ideias a partir dos consumidores. Na verdade, a lista Interbrand das melhores marcas globais em 2012 mostra que 11 das melhores 12 marcas executam vários tipos de projetos que usam crowdsourcing.

Aspectos do crowdsourcing criativo

Infraestrutura

O crowdsourcing criativo pode ou não utilizar tecnologia. Recentes avanços na tecnologia têm apoiado uma maior participação e novos tipos de trabalhos que envolvem crowdsourcing criativo. Tem sido criadas novas plataformas que reúnem participantes e ativam novas formas de colaboração para que vários participantes contribuam conjuntamente para criação de ideias.

Domínios

O trabalho criativo abrange domínios criativos, como design gráfico, arquitetura de  crowdsourcing, design de roupas, a publicidade, a escrita e ilustração. Exemplos de plataformas de trabalhos de crowdsourcing criativo incluem:

 Design de vestuário:  Threadless, Camiseteria
 Escrita: Wikipédia
 Songwriting: Crowdsound
 Arquitetura:  Arcbazar
 Vídeo:  Tongal,  Zooppa
 Projeto de música / som:  NeedaJingle,  Crowd Studio
 Design gráfico:  99designs,  crowdSPRING, We Do Logos
 Publicidade:  Boom Ideanet
 Art: pptArt
Teste: CrowdTest, uTest
Desafios Empresariais: OpenIDEO

Trabalho Criativo

Tarefas podem ser atribuídas a indivíduos ou a um grupo e podem ser categorizados como convergentes ou divergentes. Um exemplo de uma tarefa divergente é gerar um grande número de desenhos para um cartaz. Um exemplo de uma tarefa convergente é selecionar um design do poster.

Creatives

Creatives são artistas que se autointitulam assim, não se refere só a um pintor, músico ou escritor, é alguém que vê o mundo de uma forma diferente dos outros. Creatives encontram valor no seu trabalho criativo e através da participação em uma comunidade com outros criatives. Mesmo se os seus desenhos/conceitos/execuções não forem escolhidos - eles ficam imersos em um meio de talento e, posteriormente, uma oportunidade de crescimento e de aprendizagem pode melhorar o crowdsourcing criativo. Criatives também precisam ter a certeza que suas ideias são protegidas - afinal de contas, crowdsourcing envolve a transferência de propriedade intelectual.

Motivação

Multidões são motivadas a fazer trabalho criativo tanto por razões extrínsecas e intrínsecas. Os exemplos de motivadores extrínsecos incluem compensação financeira, reconhecimento e prêmios. Os efeitos de incentivos extrínsecos têm sido estudados em pesquisa recente, a qual  tem descoberto que o vencedor leva toda a concorrência pode ser eficaz para motivar o trabalho criativo, mas somente quando a intensidade da concorrência é moderada.

Os exemplos de motivadores intrínsecos incluem a autonomia, relacionamento, aprendizagem, autoexpressão, controle e prazer. Estudos recentes têm atentado para a incorporação de estímulo em plataformas de crowdsourcing para aumentar o desempenho e a produção criativa.

Barreiras

Barreiras a serem enfrentadas por quem trabalha para efetivar o crowdsourcing criativo incluem loafing social, apreensão de avaliação e bloqueio de produção. Performance criativa é detectada pelo conhecimento de domínio, habilidades de pensamento criativo, orientação a problema e motivação.  Empurrar problemas de uma empresa para um grupo de "estranhos" parece um risco muito grande para esses gerentes, o que faz com que as soluções permaneçam em resolução interna. Todas as preocupações são compreensíveis, mas excluir o modelo crowdsourcing do leque de inovação pode significar perder diversas oportunidades. O motivo principal de empresas resistirem ao modelo de grupos externos resolvendo problemas é que as companhias não entendem claramente quais questões um grupo pode resolver e de que forma administrar o processo. As buscas pelas respostas para os diversos problemas estão migrando de alvo, e cada vez mais, as autoridades do conhecimento perdem espaço para as mais velozes, inteligentes e criativas soluções que são geradas e abastecidas pela multidão.

Colaboração

A colaboração é definida como as pessoas que trabalham em conjunto em prol de um problema compartilhado. Atualmente, trabalho de crowdsourcing criativo assume muitas vezes que os trabalhadores são indivíduos autônomos e anônimos. No entanto, trabalhos recentes procuram trazer trabalhadores juntos, fornecer feedback sobre o trabalho dos outros e experimentar novos tipos de liderança e/ou divisões de trabalho. Por exemplo, multidões podem projetar produtos através de um processo evolutivo: uma parte da multidão define, outra avalia, e outra combina designs que foram altamente avaliados para criar uma nova geração de designs.

Questões de pesquisas abertas:

 Quais são as circunstâncias quando a multidão é mais criativa do que o especialista individual?
 Quais estruturas organizacionais suportam o trabalho criativo?
 Como a criatividade é medida?
Para instituir um processo de produção colaborativa é preciso que as pessoas estejam em rede, pois só assim conseguirá trocar informações e experiências. Para promover o acesso universal ao mundo digital, cada vez mais essa forma produção é o modelo escolhido pelos usuários das novas tecnologias.

Criticismo

O trabalho de crowdsourcing criativo tem gerado gerou e tem gerado críticas com o aumento da popularidade. O principal problema apontado é o fato de que o designer está trabalhando "com especulação" sem qualquer pagamento ou compensação garantida. Tem havido reclamações do público sobre o trabalho especulativo e a AIGA emitiu uma posição oficial desencorajando fortemente, dizendo que designers profissionais devem ser remunerados de forma justa pelo seu trabalho e deve negociar os direitos de uso da propriedade intelectual e criativa através de um envolvimento com os clientes. No entanto, os designers podem, contudo, se beneficiar participando de competições de crowdsourcing, as quais oferecem oportunidades reais para a prática, a construção do portfólio e publicidade.

A Revista ABC Design fez em 2011, uma entrevista com o CEO do principal site de Crowdsourcing Criativo do Brasil, Gustavo Mota da We Do Logos, onde o mesmo desmistifica a polemica e mostram os benefícios por trás deste processo de criação.

O processo individual está sendo prejudicado, causando a insuficiência de inovação desde que alguns introvertidos que não são fãs de trabalho colaborativos, tais como brainstorms, são a força motriz da criatividade. Em alguns casos, pessoas criativas não são produtivas e se sentem deprimidas quando esperam e a solução esperada não chega.

Crowdsourcing
Trabalhos criativos
Palavras, frases e expressões em inglês


text:
Мемориал еврейским солдатам советской армии во Второй мировой войне () — мемориал, расположенный на военном кладбище на горе Герцля, в Иерусалиме, посвящённый памяти еврейских солдат, павших на фронтах Второй мировой войны в составе Советской Армии.

Мемориал построен по инициативе Организации ветеранов Красной Армии, участников Второй мировой войны (). Архитектор мемориала Ицхак Рахлин. Строительством руководил инженер Зеев Карив. Мемориал открыт 12 ноября 1989 года. Рядом с ним расположен Мемориал еврейским солдатам польской армии во Второй мировой войне.

Мемориал расположен на подъёме одного из рёбер горы с юга на север и представляет собой стену, разделённую на три части. Правая часть высотой 5 метров из камней медного цвета, в верхней части представляющая собой менору с 7 подсвечниками. В нижней части надпись:
Памяти двухсот тысяч еврейских солдат, павших в составе Красной Армии во время Второй мировой войны.

Средняя часть стены покрыта иерусалимским камнем, на котором металлическим буквами выложена строчка из второй главы книги судей: «Ради памяти поколений сынов Израиля». Ниже надпись на русском языке: «Еврейским солдатам, павшим в боях против нацизма в рядах Советской Армии».

В верху третьей части стены расположены шесть медных цифр «200 000». Перед стеной устроена площадка для проведения церемоний, с левой стороны которой закреплены обтёсанные камни, идущие от большего к меньшему, как символ людей, превратившихся в прах, рядом с которыми установлена каска с винтовкой, а рядом ниша, в которой находится книга с именами павших.

Вход в мемориал оформлен в виде лестницы, с двух сторон которой поставлены облицованные камни, на которых вытесано «1941—1945». Ниже дат находятся символы памяти в виде каски на перекрещенных винтовке Мосина и шашке, сделанных из металла.

Галерея

См. также
 Памятник Победы (Нетания)

Памятники и мемориалы на горе Герцля
Памятники Израиля
Памятники Великой Отечественной войны в Израиле
Появились в 1980-е годы в Израиле
1989 год в Израиле
Здания и сооружения, построенные в 1989 году
Появились в 1989 году в Израиле

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Temple Israel Cemetery, also known as Pleasant Hill Cemetery, is located at 6412 North 42 Street (42nd and Redick Avenue) in the North Omaha neighborhood of Omaha, Nebraska.

History
The cemetery comprises cemeteries for three congregations: Temple Israel Synagogue and two defunct synagogues, B'nai Jacob and Anshe Sholom.

Temple Israel Cemetery is the oldest Jewish cemetery in Nebraska. Five acres of land was purchased by the B'nai Israel Society in August 1871. The Society deeded the cemetery to the Congregation of Israel, which later became Temple Israel.

The cemetery is part of the Conservative and Reform Jewish communities of Omaha. It is a medium-sized cemetery that is situated on five acres and features a long central drive that goes down a steep hill. The cemetery, along with a new front gate, was refurbished in 1999.

Notable burials
 Emil Brandeis, son of Jonas L. Brandeis, founder of Brandeis, who died on the Titanic – only his ashes are buried here
 Jonas L. Brandeis, who founded Brandeis, the landmark Omaha department store
 Lester Simon, from the Omaha Steaks family, who was instrumental in expanding the business into mail order via the Union Pacific Railroad
 The cemetery also has graves for Jewish soldiers and officers from Omaha who were killed in World War I, World War II, and other wars

See also
 History of the Jews in Omaha, Nebraska
 List of cemeteries in Omaha
 History of Omaha
 Jewish cemeteries

References

External links
 Temple Israel (Omaha, NE) – cemetery contact
 International Jewish Cemetery Project at International Association of Jewish Genealogical Societies (IAJGS)
 JewishGen Online Worldwide Burial Registry (JOWBR) at JewishGen

Jews and Judaism in Omaha, Nebraska
Jewish cemeteries in Omaha, Nebraska
1871 establishments in Nebraska


text:
Das Erzbistum Mérida (, ) ist eine in Venezuela gelegene römisch-katholische Diözese mit Sitz in Mérida. Es umfasst 17 Gemeinden des venezolanischen Bundesstaates Mérida.

Geschichte
Papst Pius VI. gründete das Bistum Mérida am 16. Februar 1778 mit der Apostolischen Konstitution Magnitudo Divinae Bonitatis als Bistum Emeritensis in Indiis aus Gebietsabtretungen des Erzbistums Santafé en Nueva Granada, dem es auch als Suffraganbistum unterstellt wurde. Am 29. März 1785 gründete der erste Bischof der Diözese, Juan Ramos de Lora, das diözesane Priesterseminar, das am 1. November 1790 eingeweiht wurde.

Am 24. November 1803 wurde es gemäß der Bulle In universalis Ecclesiae regimine Teil der Kirchenprovinz des Erzbistums Caracas, Santiago de Venezuela. Mit der Bulle Inter praecipuas wurde es am 11. Juni 1923 in den Rang eines Metropolitanerzbistums erhoben.

Teile seines Territoriums verlor es zugunsten der Errichtung folgender Bistümer:
 7. März 1863 an das Bistum Barquisimeto;
 7. März 1863 an das Bistum Calabozo;
 28. Juli 1897 an das Bistum Zulia;
 12. Oktober 1922 an das Bistum San Cristóbal de Venezuela;
 4. Juni 1957 an das Bistum Trujillo;
 23. Juli 1965 an das Bistum Barinas;
 7. Juli 1994 an das Bistum El Vigía-San Carlos del Zulia.

Ordinarien

Bischöfe von Mérida
 Juan Manuel Antonio Ramos Lora OFM (23. September 1782 bis 9. November 1790)
 Cándido Manuel de Torrijos Riguerra OP (19. Dezember 1791 bis 20. November 1794)
 Antonio Ramón de Espinosa y Lorenzo OP (18. Dezember 1795 bis 23. September 1800)
 Santiago Hernández Milanés (20. Juli 1801 bis 26. März 1812)
 Rafael Lasso de la Vega (8. März 1816 bis 15. Dezember 1828, dann Bischof von Quito)
 José Arias Buenaventura Bergara (22. Dezember 1828 bis 21. November 1831)
 José Vicente de Unda (11. Juli 1836 bis 19. Juli 1840)
 Juan Hilario Bosset (27. Januar 1842–1873)
 Román Lovera (20. August 1880–1892)
 Antonio Ramón Silva (21. Mai 1894 bis 11. Juni 1923)

Erzbischöfe von Mérida
 Antonio Ramón Silva (11. Juni 1923 bis 1. August 1927)
 Acacio Chacón Guerra (1. August 1927 bis 15. Dezember 1966)
 José Rafael Pulido Méndez (22. November 1966 bis 30. August 1972)
 Angel Pérez Cisneros (30. August 1972 bis 20. August 1979)
 Miguel Antonio Salas Salas CIM (20. August 1979 bis 30. Oktober 1991)
 Baltazar Kardinal Porras (30. Oktober 1991 bis 31. Januar 2023, dann Erzbischof von Caracas)
 Helizandro Terán Bermúdez OSA (seit 31. Januar 2023)

Statistik

Siehe auch
 Römisch-katholische Kirche in Venezuela
 Liste der römisch-katholischen Diözesen

Weblinks

Fußnoten

Merida
Mérida (Venezuela)
Gegründet 1778


text:
Первичная лимфома центральной нервной системы (ПЛЦНС) — наиболее агрессивная экстранодальная лимфома, которая способна поражать все структуры центральной нервной системы, в том числе заднюю стенку глаза.

Этиология и патогенез
В настоящее время точной этиологии данного заболевания не существует. Существует две теории: некоторые исследования показывают, что распространение злокачественного клона может произойти среди нормальных B- лимфоцитов, расположенных в ЦНС, теория поддерживается доказательством возникновения лимфомы в белом веществе головного мозга. Вторая теория основана на том, что клон злокачественных лимфоцитов при помощи специальных молекул адгезии может путешествовать и проникнуть в ЦНС.

Эпидемиология
ПЛЦНС считается довольно редким заболеванием, однако, частота случаев за последние два десятилетия возросла в 7-10 раз, как у людей с иммунодефицитом, так и без него. От всех первичных опухолей головного мозга на первичную лимфому ЦНС приходится около 4-7 %, 2-3 % от всех неходжкинских лимфом и 4-6 % от всех экстранодальных лимфом. Средний возраст больных- 60-65 лет.

Классификация
В основном первичные лимфомы ЦНС представлены одиночными или множественными внутримозговыми узлами, которые локализуются в лобной доле (приблизительно в 50 % случаев), в мозолистом теле и глубинных структурах мозга (приблизительно в 40 % случаев). В 35 % случаев отмечается мультифокальный рост объемного образования. Значительно реже встречаются лептоменингеальный вариант (16 %) и поражение спинного мозга (<1 %). В большинстве случаев она представляет собой диффузную В-клеточную крупноклеточную лимфому (ДВККЛ) — более 90 % случаев.

Клинические проявления
Заболевание проявляется в основном неврологической симптоматикой, в зависимости от локализации очага новообразования. Часто встречаются изменение психики, повышение внутричерепного давления и судорожные припадки.

Диагностика
 Сбор анамнеза
 Оценка очаговой неврологической симптоматики при физикальном осмотре
 Общие лабораторные тесты (ОАК, биохимия крови, коагулограмма, исследование костного мозга, ОАМ)
 ИГХ подтверждение лимфопролиферативного заболевания.
 Односторонняя трепанобиопсия костного мозга.
 МРТ и КТ
 ПЭТ исследование (С целью уточнения первичных очагов)
 У мужчин обязательно ультразвуковое исследование яичек.

Лечение
Основная терапия состоит в облучение всего головного мозга в суммарной дозе 40-50 Гр. Однако, после процедуры у 80 % людей возникают рецидивы заболевания. Прогноз при рецидивах абсолютно неблагоприятный. Средняя выживаемость после рецидива 12-18 месяцев.

Профилактика
Методов профилактики лимфомы центральной нервной системы в настоящее время не существует, поскольку неизвестен этиологический фактор, ведущий к развитию заболевания.

Примечания

Заболевания нервной системы
Онкология


text:
David Wyss ist der Name folgender Personen:

* David Wyss (Theologe) (1632–1700), Schweizer evangelischer Theologe und Hochschullehrer
 David von Wyss der Ältere (1737–1815), Schweizer Politiker, Bürgermeister von Zürich
 David von Wyss der Jüngere (1763–1839), Schweizer Politiker, Bürgermeister von Zürich


text:
Nwankwo Emeka Obiora (Kaduna, Nigeria, 12 de julio de 1991) es un futbolista nigeriano que juega como mediocampista en el G. D. Chaves de la Primeira Liga.

Trayectoria

Obiora comenzó su carrera en Lagos en el club ECO FC, antes de que firmara para el Heartland FC. Dejó su club de Heartland Football Club para unirse al Wikki Tourists FC en calidad de préstamo en julio de 2008.

Luego dejó el Heartland FC para firmar un contrato con el Real Murcia, la Segunda División española, el 11 de mayo de 2009, el contrato venció el 30 de junio de 2010.

El 28 de noviembre de 2009 se anunció que el Inter contrataría al nigeriano a partir de enero de 2010.

El 27 de enero de 2014 el Córdoba CF anuncia su fichaje en el mercado invernal.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en sitio wab oficial del club

Nacidos en Kaduna
Futbolistas de Nigeria
Futbolistas del Real Murcia Club de Fútbol en los años 2000
Futbolistas del Inter de Milán
Futbolistas del Parma Calcio 1913
Futbolistas de la Associazione Sportiva Gubbio 1910
Futbolistas del Calcio Padova
Futbolistas del CFR Cluj
Futbolistas del Córdoba Club de Fútbol en los años 2010
Futbolistas de la Académica de Coimbra
Futbolistas del Levadiakos
Futbolistas del Boavista Futebol Clube
Futbolistas del Grupo Desportivo de Chaves


text:
King and Emperor is the third (and concluding) novel in the Hammer and the Cross series. It was written by Harry Harrison and first published in 1996 by Tor Books.

Plot summary
Shef, now "King of the North", sets out to learn the secrets of manned flight and Greek fire while his enemy, the now emperor Bruno, seeks the Holy Grail.

References
Harrison, Harry. King and Emperor. Tor Books, 1996.

1996 British novels
British alternative history novels
Irish alternative history novels
Fictional Vikings
Novels by Harry Harrison
Norse mythology in popular culture
Novels set in the Viking Age
The Hammer and the Cross series
Novels set in Europe
Tor Books books


text:
Bishnupur kan syfta på följande platser:

Indien

 Bishnupur (ort i Indien, Västbengalen, Bānkurā),
 Bishnupur (ort i Indien, Västbengalen, South 24 Paraganas),
 Bishnupur (distrikt), Manipur,

Robotskapade Indienförgreningar


text: Mannaz je dvacátá runa germánského futharku prostého. Vyslovuje se jako české M. Její název je překládán jako "člověk". Význam znaku je buď úzce omezen na jednoho člověka, nebo rozšířen na celé lidstvo. Vztahuje se také ke společenskému řádu, na kterém stojí naše společnost. Runa je vyjádřením zdánlivého paradoxu, kdy každý člověk je součástí lidstva, ale přitom utváří svůj vlastní osud. Symbol naznačuje schopnost jednotlivců pracovat společně pro dosažení blaha celku a také nás povzbuzuje, že v nouzi nám druzí pomohou. Runa je charakteristická pro ty, kteří rádi pečují o jiné. Padne-li Mannaz při věštění, signalizuje velmi široké spektrum významů. Může to být člověk nebo lidstvo. Vztah tazatele k jiným lidem nebo vztah jiných lidí k tazateli. Přátelé nebo nepřátelé. Runa je považována za pozitivní, tudíž její poselství, jakkoliv se může zdát nejasné, bývá většinou kladné.


text:
Otinotus murreensis är en insektsart som beskrevs av S. Ahmad och Mohammad 1990. Otinotus murreensis ingår i släktet Otinotus och familjen hornstritar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hornstritar
murreensis


text:
Steinegg ist ein Ort und eine Katastralgemeinde der Gemeinde Altenburg im Bezirk Horn in Niederösterreich.

Geografie
Der Ort liegt im Kamptal zwischen Rosenburg und Wegscheid. Die Seehöhe in der Ortsmitte beträgt 302 Meter. Die Fläche der Katastralgemeinde umfasst 2,95 km². Die Einwohnerzahl beläuft sich auf  Einwohner (Stand: ).

Bevölkerungsentwicklung

Geschichte
Der Ort wurde 1210 erstmals urkundlich erwähnt, als ein Kolo von Steinekke die Burg besaß. Im 14. Jahrhundert war sie im Besitz der Herren von Maissau und kam 1428 an Herzog Albrecht V. von Österreich. Wohl noch im gleichen Jahrhundert verfiel sie zur Ruine.
Im ausgehenden 19. Jahrhundert entwickelte sich Steinegg zu einer kleinen Sommerfrische. Laut Adressbuch von Österreich waren im Jahr 1938 Steinegg zwei Gastwirte, ein Gemischtwarenhändler und eine Mühle ansässig. Nach 1945 konnte der Ort nicht mehr an die Zeit der Sommerfrische anschließen. Veränderte Reisegewohnheiten, aber auch der Bau der Kamptal-Stauseen, der zu einem starken Temperaturrückgang des von zahlreichen Badeanstalten gesäumten Kamps führte, entzogen dem Tourismus im Kamptal seine wichtigsten Grundlagen.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
 Ruine Steinegg

Die Ruine ist ausgehend vom Gasthaus zur neuen Welt (Dunkler) über die Landesstraße Richtung St. Leonhard erreichbar. Beim Haus Nr. 13 (ehem. Ruinenwirt) gelangt man rechts über einen Holzsteg und einen kurzen steilen Steig zur Ruine. Erhalten haben sich Reste des Bergfrieds sowie der Hauptburg mit Rundbogenfenstern.

Wirtschaft und Infrastruktur

Verkehr
Der Ort liegt an der Landesstraße 8044 von Fuglau nach St. Leonhard am Hornerwald. Der Ort ist nicht an den ÖPNV angeschlossen. Der nächstgelegene Bahnhof der ÖBB ist Rosenburg an der Kamptalbahn.

Persönlichkeiten
 Anton Erdinger (1829–1917), Theologe und Schriftsteller.

Literatur
 Josef Krelowetz: Steinegg. In: Das Waldviertel 24. Jg., H. 1–3 (1975), S. 20–22.
 Franz Rauscher: Die Reithmühle bei Steinegg am Kamp. In: Das Waldviertel 1. Jg., H. 10 (1952), S. 10–14.
 Renate Seebauer: Historische Reise durch sieben Jahrhunderte. Altenburg – Burgerwiesen – Fuglau – Mahrersdorf – Steinegg. LIT, Wien 2016. ISBN 978-3-643-50722-8

Einzelnachweise

Weblinks

 Website der Gemeinde Altenburg

Ort im Bezirk Horn
Altenburg (Niederösterreich)
Katastralgemeinde im Bezirk Horn


text:
Raszowa (gromada w powiecie kozielskim)
 Raszowa (gromada w powiecie opolskim)


text:
Neopentelia är ett släkte av skalbaggar. Neopentelia ingår i familjen Melolonthidae.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Skalbaggar
Neopentelia


text:
Parapercis kamoharai is a fish species in the sandperch family, Pinguipedidae.
It is found in Japan, Taiwan and Hong Kong. This species reaches a length of .

Etymology
The fish is named in honor of ichthyologist Toshiji Kamohara (1901-1972), of the Kochi University.

References

Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno and T. Yoshino, 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tokyo, Japan. 437 p. (text).

Pinguipedidae
Taxa named by Leonard Peter Schultz
Fish described in 1966


text:
Gods of Luxury or G.O.L. was a 1995 music project consisting of Mark Tibenham, Antonia Reiner and Justin Jones.

History
In 1995 they released their debut album, Sensations of Tone, which included the tracks "Soma Holiday", "Angelica in Delirium", and cover versions of the Art of Noise song Moments in Love and the And Also the Trees song "There Were No Bounds", among others. One year later, "Soma Holiday" was released as a CD-single. Some of the album tracks appeared on several ambient music sampler albums.

The spoken words for "Angelica in Delirium" were taken from the Old Testament's "Song of Songs", also known as "The Song of Solomon".
The lyrics for "Soma Holiday" were taken from the 1932 Aldous Huxley novel, Brave New World.

On January 8, 2016, G.O.L. released re-released Sensations of Tone as well as also releasing Bonus Recordings 1995–1996, a collection of unreleased songs.  Both albums were released on Cherry Red Records.

Discography
 1995: Sensations of Tone (CD album), China Records
 1996: "Soma Holiday" (CD single), China Records

References

External links
godsofluxury.com, fan site with links to several resources
Sensations of Tone album listing at Discogs
Soma Holiday single listing at Discogs

English electronic music groups
British ambient music groups
British musical trios


text:
Das Handauflegen gilt als eine der ältesten Behandlungsmethoden der Menschheit. Im Gegensatz zum Streicheln und Massieren werden die Hände beim Handauflegen nicht bewegt, sondern sie ruhen eine bis mehrere Minuten auf den ausgewählten Körperbereichen. Neben der wärmenden Wirkung vermittelt diese Art der Berührung soziale Nähe und wirkt dadurch beruhigend (siehe auch Körperkontakt). Vom Handauflegen zu unterscheiden ist die symbolische Geste der Handauflegung als religiöses Ritual, die allerdings auch einen Heilungsaspekt haben kann.

Mehrere alternativmedizinische Heilmethoden, zum Beispiel Therapeutic Touch und Reiki, benutzen verschiedene Techniken des Auflegens der Hände. Esoterische Erklärungsversuche für alle Handauflegevarianten behaupten, dass von den Händen ausgewählter Menschen nicht näher bestimmbare "Energieströme" ausgehen würden. Das Verfahren wird von seinen Befürwortern u. a. zur Behandlung von Gürtelrosen, Neurodermitis und anderen Hauterkrankungen angewandt. Die Wirkung bei diesen Krankheiten konnte bisher nicht nachgewiesen werden. Wunderheilungen durch Handauflegen werden in der Bibel, zum Beispiel bei Lukas , und in anderen Werken beschrieben.

Körperliche Berührungen können Angstzustände, Schmerzen und Erschöpfung bei Krebspatienten lindern. In den USA spielt die alternativmedizinische Behandlungsmethode Therapeutic Touch eine gewisse Rolle. Einige Studien haben sich mit der Wirkung solcher Berührungen auf chronische Schmerzen und zur Verbesserung des Gesundheitszustandes bei alten Menschen befasst.

Siehe auch
 Jin Shin Jyutsu
 Klopfakupressur
 Mesmerismus

Literatur
 Dominik Leupold-Kirschneck: Das Handauflegen. Eine ärztliche Urgebärde in Geschichte und Gegenwart. In: Basler Veröffentlichungen zur Geschichte der Medizin und der Biologie. 33. Auflage. Schwabe, Basel u. a. 1981, ISBN 3-7965-0777-8.
 Martina Bühring: Heiler und Heilen. Eine Studie über Handauflegen und Besprechen in Berlin (= Krankheit und Kultur. 6). Reimer, Berlin u. a. 1993, ISBN 3-496-00421-5.

Einzelnachweise

Therapeutisches Verfahren in der Alternativmedizin
Magie


text:
Irina Emeliantseva (Russian: Ирина Емельянцева) (born 26 September 1973 in Seltso, Bryansk Oblast, Russia)  is a Russian composer of orchestral works and chamber music in different cast and pianist.

Biography
Throughout her career, she worked with the Dresden Symphony Orchestra, with the Russian Chamber Philharmonic St. Petersburg, the Castle Theater of the Rheinsberg Music Academy, the Philharmonic Orchestra of the State Theater Cottbus, the ensemble "Mosaik" Berlin, the Chamber Ensemble "New Music" Berlin, the trio "Boulange" and many other ensembles and performers together. Their orchestral works have been conducted by famous conductors such as Yuri Serebryakov (Юрий Серебряков), Jonathan Stockhammer, Evan Christ, Jürgen Bruns and others.

Irina Emeliantseva studied at a music college of the city of Bryansk at Mark Belodubrowski. Under the influence of the music of A. N. Scriabin and N.A. Roslavets she decided to devote herself to composition. She studied composition (with Prof. S. M. Slonimsky) and piano (Prof. N. Eismont) at the St. Petersburg Conservatory of Music, where she worked as an assistant after graduation. Further studies followed studies: at the Hochschule für Musik "Hanns Eisler" (Prof. Paul-Heinz Dittrich, graduated with honors) and at the University of Music "Carl Maria von Weber" Dr. E. H. Flammer.

She won numerous composition awards, among others the price of international competition Zwukowyje Puti in Saint Petersburg, the price of the Berlin Senate (color variations for chamber ensemble), the price of the Academy of Arts (Vega for orchestra), the price of the international competition for the space of the Transparent Factory in Dresden. In addition, they received numerous fellowships, stays (composer in residence at the Künstlerhof Schreyahn the Ministry of Culture of Niedersachsen, Castle Wiepersdorf etc.) and commissions (e.g. European Music Summer in Berlin, composition "light splitter" Apocalypse for the ensemble "New vocalist" Berlin) and many more.

Her compositions are performed regularly at numerous concerts and festivals. In addition, their music and their concert appearances are often sent to various radio channels.

As a musician Irina Emeliantseva is in demand internationally and one of the most pronounced profiled pianist of our time, particularly in the field of contemporary music. With numerous festivals and concerts played Irina Emeliantseva numerous premieres and Russian premieres of compositions by Dittrich, Messiaen, Roslavets, Lutoslawski, Humel and other, as well as his own works. She (last at Bayerischer Rundfunk in Munich) recorded several CDs. Her works have been postponed while Simon Verlag für Bibliothekwissen Berlin.

Awards
 Gartow-Foundation Award for young composers in Germany (1995)
 Composer Award at the Sound Ways Festival in St Petersburg (1996)

Discography
 Paul-Heinz Dittrich: Piano Music I - VII (with Frank Gutschmidtstraße). Edel, Hamburg 2001 (2 Compact Discs + booklet)
 Nikolai Andreyevich Roslawez: Piano Works. Neos, München 2009
 Irina Emeliantseva: Piano Works. Neos, Munich 2015

Bibliography
 Ulrike Liedtke. Frau Musica heute: Konzepte für Kompositionen. Rheinsberg, 2005.

External links
 Composer's homepage
 Bayerischer Rundfunk(review of "Nikolay A. Roslavets: Works for piano")
 www.klassika.info

1971 births
Russian composers
Living people
Russian pianists
Russian women pianists
21st-century pianists
Women classical pianists
21st-century women pianists


text:
Marie Zidi est une actrice française.

Active dans le doublage, elle est la voix française régulière de Marguerite Moreau, Taylor Schilling, Rachel Nichols, Jessica Biel, Victoria Justice et Laura Benanti ainsi qu'une des voix de Helena Bonham Carter, Paget Brewster, Milena Govich et Moon Bloodgood.

Très présente dans le jeu vidéo, elle est la voix de Luke Triton dans la série de jeux vidéo Professeur Layton, Tess dans The Last of Us, Camille dans le jeu Runaway 2: The Dream of the Turtle, Sonya Blade dans  Mortal Kombat X et Mortal Kombat 11 ou encore celle de la Barbare dans le jeu Diablo III. En 2016 elle chante pour le thème principal de l'extension Blood and Wine du jeu vidéo The Witcher 3: Wild Hunt.

Elle est la fille du réalisateur Claude Zidi.

Théâtre
 2008-2009 : Les Chanteuz', elles font leur comédie d'Agnès Hampartzoumian, mise en scène Corinne Puget

Filmographie

Cinéma
1993 : Profil bas de Claude Zidi : Karaoke Singer
2003 : Ripoux 3 de Claude Zidi : La copine #2

Télévision
2016 : La loi de Christophe de Jacques Malaterre (Clémentine)

Doublage

Cinéma

Films
 Jessica Biel dans :
 Furtif (2005) : Kara Wade
 Rencontres à Elizabethtown (2005) : Ellen Kishmore
 Quand Chuck rencontre Larry (2007) : Alex McDonough
 Un mariage de rêve (2008) : Larita Whittaker
 The Secret (2012) : Julia Denning

 Helena Bonham Carter dans :
 Harry Potter et l'Ordre du phénix (2007) : Bellatrix Lestrange
 Harry Potter et le Prince de sang-mêlé (2009) : Bellatrix Lestrange
 Harry Potter et les Reliques de la Mort, partie 1 (2010) : Bellatrix Lestrange
 Harry Potter et les Reliques de la Mort, partie 2 (2011) : Bellatrix Lestrange

 Moon Bloodgood dans :
 Panique à Hollywood (2008) : Laura
 Terminator Renaissance (2009) : Blair Williams
 Faster (2010) : Marina, la femme de Slade

 Rachel Nichols dans :
 2e sous-sol (2007) : Angela Bridges
 Star Trek (2009) : Gaila

 2004 : Cutie Honey : Honey Kisaragi/ Cutey Honey (Eriko Sato)
 2005 : Fragile : Susan (Susie Trayling)
 2008 : Hell Ride : Nada (Leonor Varela)
 2009 : En cloque mais pas trop : Lisa DePardo (Cheryl Hines)
 2009 : I Love You, Man : Hailey (Sarah Burns)
 2012 : Cosmopolis : Jane Melman (Emily Hampshire)
 2013 : World War Z : Karen Lane (Mireille Enos)
 2013 : La Vie rêvée de Walter Mitty : Cheryl (Kristen Wiig)
 2013 : Iron Man 3 :  (Rebecca Hall)
 2014 : Juillet de sang : Ann Dane (Vinessa Shaw)
 2017 : Once Upon a Time in Venice : Joan (Candice Coke)
 2019 : Spider-Man: Far From Home : Victoria (Clare Dunne)
 2021 : Mortal Kombat : Sonya Blade (Jessica McNamee)
 2021 : Un after mortel : Cassie (Victoria Justice)
 2021 : Reminiscence : Tamara Sylvan (Marina de Tavira)
 2021 : Out of Death : Shannon (Jaime King)
 2022 : Senior Year : ? ( ? )
 2022 : Hollywood Stargirl : Priya Collins (Sarayu Rao)
 2022 : Luckiest Girl Alive : Elenor Whitman (Sonia Beeksma)
 2022 : Base secrète : ? ( ? )

Films d'animation
 2004 : Ghost in the Shell 2: Innocence : voix additionnelles
 2009 : Professeur Layton et la Diva éternelle : Luke Triton
 2016 : Zootopie : Nangi
 2016 : Angry Birds, le film : ?

Télévision

Téléfilms
 Victoria Justice dans :
 Spectacular! (2009) : Tammi Dyson
 Le Garçon qui criait au loup (2010) : Jordan Sands

 2009 : Le Visage du crime : Debbie (Jessica Harmon)
 2011 : Astéroïde : Jennifer (Catherine Lough Haggquist)
 2011 : Rendez-vous interdits : Diana (Lena Kleine)
 2012 : La Négociatrice :  (Rhona Mitra)
 2014 : Neuf vies pour Noël : Sarah (Jennifer Cheon)
 2017 : Le fiancé de glace : Sarah (Ashley Newbrough) et Sarah jeune (Maddy Tapper)
 2019 : Infirmière ou ange de la mort ? : Karen (Mieko Hillman)
 2019 : Coup de foudre pour la bachelorette : Stéphanie (Pascale Hutton)
 2020 : L'enfant caché de mon mari : Melissa (Mishael Morgan)
 2021 : Meilleures amies pour la vie… : Lucy Hayden (Lauren Buglioli)
 2022 : Nos pires voisines : Charlotte Porter (April Hale)
 2022 : Il faut sauver la boutique de Noël : Izzy (Elena V. Wolfe)

Séries télévisées

 Laura Benanti dans :
 Eli Stone (2008) : Beth Keller
 New York, unité spéciale (2011-2013) : Marie Grazie Amaro
 Go On (2012-2013) : Lauren Schneider
 Royal Pains (2013) : Shelby Shackelford
 Elementary (2013) : Anne Barker (saison 2, épisode 4)
 Nurse Jackie (2014) : Mia
 The Good Wife (2014) : Renata Ellard

 Marguerite Moreau dans :
 What About Brian (2006) : Suzanne
 Monk (2009) : Amanda Castle (saison 8, épisode 11)
 Private Practice (2009) : Lynn Jarvis (saison 3, épisode 8)
 Parenthood (2010) : Katie
 US Marshals : Protection de témoins (2011) : Cecile Kulpak (saison 4, épisode 7)
 Grey's Anatomy (2013-2014) :

 Milena Govich dans :
 New York, police judiciaire (2005-2007) : Détective Nina Cassady
 Conviction (2006) : Jessica Rossi
 K-Ville (2007) : DA Lindsey Swann
 The Defenders (2010) : Tracy Hunt
 Mentalist (2014) : Molly Becker (saison 6, épisode 14)

 Victoria Justice dans :
 Zoé (2006-2008) : Lola Martinez  ()
 iCarly (2009-2011) : Shelby Marx / elle-même / Victoria « Tori » Vega
 True Jackson (2009) : Vivian
 Victorious (2010-2013) : Victoria « Tori » Vega
 Big Time Rush (2013) : elle-même

 Paget Brewster dans :
 Esprits criminels (2006-2020) : Emily Prentiss
 New York, unité spéciale (2012) : Paula Foster
 Modern Family (2013) : Trish (Saison 4, épisode 20)
 Mom (2019) : Veronica Stone (saison 7, épisodes 3, 5, 6)

 Moon Bloodgood dans :
 Journeyman (2007) : Livia Beale
 Burn Notice (2009) : Détective Paxson
 Falling Skies (2011-2014) : Anne Glass
 Code Black (2018) : Rox Valenzuela

 Saffron Burrows dans :
 Boston Justice (2007-2008) : Lorraine Weller
 The Crazy Ones (2013) : Helena (Saison 1, épisode 5)
 Marvel : Les Agents du SHIELD (2013-2014) : Victoria Hand

 Neve Campbell dans :
 The Philanthropist (2009) : Olivia Maidstone
 Grey's Anatomy (2012) : Lizzie Shepherd
 House of Cards (2016-?) : LeAnn Harvey

 Rachel Nichols dans :
 The Inside : Dans la tête des tueurs (2005) : Agent Rebecca Locke
 Continuum (2012-2014) : Kiera Cameron

 Carmen Goodine dans :
 Damages (2007) : Lila DiMeo
 Life on Mars (2008) : Erica (Saison 1, épisode 6)

 Le Destin de Lisa (2005-2006) : Sabrina Hofmann (Nina-Friederike Gnädig)
 Newport Beach (2005-2006) : Gwen Harper (Lisa Rotondi)
 Preuve à l'appui (2007) : Debra Scott (Cyia Batten) (saison 6, épisode 7)
 Robin des Bois (2006-2007) : Djaq (Anjali Jay)
 Mentalist (2008) : Jessica Meier-Cardeira () (saison 1, épisode 6)
 Warehouse 13 (2009-2014) : l'agent Myka Berring (Joanne Kelly)
 Miami Medical (2010) : Dr. Eva Zambrano (Lana Parrilla)
 How I Met Your Mother (2010) :  Jessica Glitter (Nicole Scherzinger) (Saison 6, épisode 9)
 Spartacus : Les Dieux de l'arène (2011) : Gaïa (Jaime Murray)
 Terra Nova (2011) : Alicia Washington (Simone Kessell)
 Castle (2011) : Charlene McCann (Monica Keena) (saison 3, épisode 17)
 DCI Banks (2012) : Carmen (Heida Reed)
 NYC 22 (2012) : Jennifer « Maison Blanche » Perry (Leelee Sobieski)
 The Get Down (2016) : Ms. Green (Yolonda Ross)
 Unreal (2017) : Dominique (Elizabeth Whitmere)
 Gypsy (2017) : Rebecca (Brooke Bloom)
 Emerald City (2017) : West (Ana Ularu)
 Dynastie (2018) : chef Bobbi Johnson (Kearran Giovanni)
 2021 : Calls : Maman (Jenica Bergere) (voix - saison 1, épisode 7)
 2022 : After Life : ? ( ? )
 2022 : The Fabulous :  ( ? )

Séries d'animation

 2001-2004 : Monsieur est servi : la mère de Cynthia
 2002 : Getbackers : Heaven
 2002-2003 : Kiddy Grade : Dvergr, Tweedledee
 2003 : .hack//Legend of the Twilight : Kamui
 2003-2004 : Saiyuki Reload : voix additionnelles
 2004 : Gokusen : Shizuka Fujiyama
 2005 : Bromwell High : Miss Jackson
 2005 : Les Canopus : Nedjum, Coccipuce, Boutélélé
 2005-2006 : Les mésaventures du roi Arthur : Guenièvre
 2006-2008 : Monster Allergy : Greta
 2006-2009 : Kilari : Sumire Takarazuka
 2007 : Adibou : Aventure dans le corps humain : Adilia
 2007 :  : Ma, Mrs Pinkle, Mrs Pattle
 2008-2009 : Adibou : Aventure objectif Terre : Adilia
 2013 : Lanfeust Quest : ambiances
 2015-2016 : Les Aventures du Chat Potté : Fidji
 2017-2018 : Snack World : Nixe, Julienne, Mini-Faucheuse, Mimi-Gateau, Laminus, Rose
 2018-2019 : La Garde du Roi lion : Dhahabu
 2019 : Kengan Ashura : Kaede Akiyama
 2019 : Sadie Sparks : ?
 depuis 2019 : Fast and Furious : Les Espions dans la course : Rollie
 2020 : Star Wars: The Clone Wars : Nala Se (épisode 132)
 2021 : Star Wars: The Bad Batch : Nala Se
 2021 : Queer Force : V
 2021 : Super Crooks : la mère de Johnny
 depuis 2021 : Les Razmoket : Charlotte Cornichon, Grand-mère Minka et Jade O'Neil
 2022 : Kakegurui Twin : Sayaka Igarashi
 depuis 2022 : Bleach: Thousand-Year Blood War : Kirio Hikifune
 2023 : Papa est un chasseur d'aliens : KRS

Documentaire
 Staline: Le tyran rouge, présenté par Bernard de la Villardière

Jeux vidéo

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Actrice française de doublage
Actrice de jeu vidéo
Date de naissance non renseignée (XXe siècle)
Lieu de naissance inconnu
Actrice française de théâtre


text:
Karawane is a composition for chorus and orchestra by the Finnish composer Esa-Pekka Salonen.  The work was jointly commissioned by the Tonhalle Orchester Zürich, the Swedish Radio Symphony Orchestra, the New York Philharmonic with support from the philanthropist Marie-Josée Kravis, the Bamberg Symphony, and the Finnish Radio Symphony Orchestra.  It was first performed by the Tonhalle Orchester Zürich and the Zürcher Sing-Akademie conducted by Lionel Bringuier in the Tonhalle, Zürich, on September 10, 2014.  The piece is set to the eponymous poem by the German author and Dadaist Hugo Ball.

Composition
Karawane has a duration of approximately 28 minutes and is composed in two numbered parts.  Each part is subdivided into six connected and unnamed movements.

Background
Karawane was composed between January 2013 and July 2014.  Salonen had long intended to write a piece for chorus and orchestra, but delayed its composition due to scheduling conflicts and a lack of appropriate text.  The opportunity finally arose when Salonen received a commission from a consortium of international orchestras.  Knowing the premiere would be held in Zürich, the composer decided to connect his piece to the city's history, particularly the origins of Dadaism in 1916.  Salonen wrote in the score program notes, "Soon I settled for perhaps the best known Dada poem (or 'Lautpoesie', 'Sound Poetry' as it was called) by Hugo Ball, the founder of Dada, author of the Dada Manifesto, and the central figure in all the activities of Cabaret Voltaire, the first forum of the early dadaists."

Instrumentation
The work is scored for an SATB chorus and a large orchestra consisting of three flutes (2nd doubling alto flute; 3rd doubling piccolo), two oboes, English horn, two clarinets, bass clarinet (doubling 3rd clarinet), contrabass clarinet, two bassoons, contrabassoon, four horns, three trumpets (3rd doubling piccolo trumpet), three trombones, tuba, timpani, four percussionists, harp, piano (doubling celesta), and strings.

Reception
Karawane has been praised by music critics.  Reviewing the world premiere, Mark Swed of the Los Angeles Times called it "a mischievous, madcap 30-minute work for orchestra" and wrote, "Karawane channels Salonen's inner caveman (who knew?), treating the text of made-up words (the opening is: 'jolifant bambla o falli bambla') as a springboard for a circus of styles and emotions. Written in a double cycle, the second part intensifying the first, the score propels from one entrancing dreamlike state to another, from one extreme (nocturnal quiescence) to another (a wild Javanese monkey chant)."  After hearing a later performance by Los Angeles Philharmonic, Swed called it "richer, lusher, livelier and all the more unhesitatingly in-your-face."

Reviewing a performance of the work by the New York Philharmonic, Zachary Woolfe of The New York Times described it as "the product of a mature master, working with more confidence and patience on a larger canvas. The chorus's hypnotic incantations have the undergirding of a glistening orchestral landscape, sometimes swaying, sometimes blooming."  He continued:

Jay Nordlinger of The New Criterion was slightly more critical of the piece, however, remarking, "I found Karawane a bit tiresome. But perhaps the problem was my lack of patience, rather than a lack of imagination on the composer's part. In a program note of his own, Gilbert called Salonen's work 'deliciously whimsical while also being fully formed and rigorous.' I'll buy that. And I'll definitely buy Salonen, who is a credit to this musical age."  Despite calling it "entertaining and grandiose," George Grella of the New York Classical Review similarly observed that the "narrative feel of Karawane loses out to density over a 30-minute duration."  He added, "There are entertaining, colorful bits of music that seem inspired by other composers, like Ennio Morricone, Philip Glass, and John Adams. In particular, sections seem like responses to Harmonium. Salonen embraces clichés with a knowing wink, but they add bigness to a piece that is already overblown."

References

Compositions by Esa-Pekka Salonen
2014 compositions
Choral compositions
Compositions for symphony orchestra
Music commissioned by the New York Philharmonic
Music commissioned by the Swedish Radio Symphony Orchestra


text:
Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky se konají tajným hlasováním na základě všeobecného, rovného a přímého volebního práva, a to každé čtyři roky podle zásad poměrného zastoupení. Volí se 200 poslanců. Kandidovat může ten, kdo je starší 21 let, hlasovat ten, kdo je starší 18 let. Volby vyhlašuje prezident republiky (zákon stanoví, že tak učiní nejpozději 90 dnů před konáním těchto voleb).

Volby upravuje zákon o volbách do Parlamentu České republiky (č. 247/1995 Sb.). Volebními obvody jsou kraje, voliči hlasují pro kandidáty na krajských kandidátních listinách s možností využití až 4 preferenčních hlasů.

Volební systém a volební právo
Podrobněji pak volby do Poslanecké sněmovny upravuje zákon o volbách do Parlamentu České republiky (č. 247/1995 Sb.). Podle něj se volby konají vždy v pátek od 14 do 22 a v sobotu od 8 do 14 hodin, zákon pamatuje i na časovou úpravu voleb v zahraničí (na zastupitelských úřadech České republiky v zahraničí). Hlasovat smí každý, kdo dosáhl alespoň druhý den voleb věku 18 let, kromě těch, kterým byla omezena osobní svoboda nebo jim byla v tomto směru omezena svéprávnost. Pokud volič zažádá obecní nebo zastupitelský úřad o voličský průkaz, může volit kdekoliv v ČR i na zastupitelském úřadě v zahraničí.

Volební obvody
Územními volebními obvody jsou kraje, ty se dále dělí na volební okrsky. Pro každý kraj je zákonem určen maximální počet kandidátů na kandidátní listině – nejvíce, shodně 36, mají Praha a Moravskoslezský kraj, nejméně, 14, má Karlovarský kraj. Volič smí hlasovat jen pro jeden kandidující subjekt (strana, koalice stran nebo politické hnutí), smí však na lístku vyznačit až čtyři kandidáty, jimž v rámci zvoleného politického subjektu dává přednost (jedná se tedy o systém vázaných, nikoliv však přísně vázaných kandidátních listin, ten se v ČR neuplatňuje při žádných volbách).

Před ustanovením krajů jako vyšších územních samosprávných celků k 1. 1. 2000, byly volebními kraji původní územní kraje, tzv. velké kraje. Novela volebního zákona v roce 2001 (tedy v době opoziční smlouvy) zvýšila počet volebních krajů na 35, tuto změnu však zrušil Ústavní soud jako protiústavní.

Volby v zahraničí
Volit též v zahraniční bylo poprvé umožněno ve volbách roku 2002. Státní volební komise losem určí, kterému volebnímu kraji jsou tyto zvláštní volební okrsky podřazeny. Hlasování probíhá na všech zastupitelských úřadech a na některých konzulárních úřadech. Obdržené hlasy jsou přiřazeny k vylosovanému volebnímu kraji. Popularita hlasování v zahraničí postupně stoupala.

Sčítání

V každém okrsku spočítají komise platné hlasy, které obdržely jednotlivé strany a jejich jednotliví kandidáti, a předá je příslušnému krajskému pracovišti Českého statistického úřadu. Český statistický úřad zjistí, jaký podíl má daný kraj na celkovém počtu hlasů (vydělí počet platných odevzdaných hlasů v daném kraji počtem platných odevzdaných hlasů ve všech krajích dohromady; potom tímto podílem dělí celkový počet poslanců, výsledek zaokrouhlí dolů, mandáty, které nebyly takto rozděleny, se postupně po jednom přidělují krajům, které vykázaly největší zbytek při dělení, vykázalo-li více krajů stejný zbytek, rozhodne o jejich pořadí los).

Uzavírací klauzule
Mandáty se rozdělují jen těm stranám či hnutím, které získaly alespoň 5 % hlasů z celkového počtu hlasů za ČR celkem, v případě dvojkoalic 10 %, trojkoalic 15 % a koalic ze čtyř a více subjektů 20 % Tato hranice se nazývá uzavírací klauzule a jejím smyslem je zabránit přílišné roztříštěnosti zákonodárných sborů. Zákon pamatuje i na případ, kdy by nepostoupily do druhého skrutinia alespoň dva subjekty (klauzule se pak snižuje). Do roku 2002 činila uzavírací klauzule pro dvojkoalice 7 %, trojkoalice 9 % a čtyř- a vícekoalice 11 %. V období opoziční smlouvy byla tato klauzule pro koalice navýšena na 10% pro dvojkoalice, 15% pro trojkoalice a 20% pro čtyř- a vícekoalice. V nadcházejících volbách kandidovala čtyřkoalice, a proto bylo navýšení kritizováno jako účelové. Tato volební klauzule byla změněna novelou volebního zákona z roku 2021, a to na 8% pro dvojkoalice a 11% pro troj- a vícekoalice.

Skrutinium
Subjekty, které překročily uzavírací klauzuli, postupují do tzv. skrutinia, k ostatním subjektům se již nepřihlíží. Ve skrutiniu se již rozdělují mandáty v rámci krajů. Skrutinium je kolo, ve kterém se rozdělují hlasy pro jednotlivé politické subjekty. Počet skrutinií záleží na metodě přepočtu hlasů na mandáty. Pokud se jedná o metodu volebního dělitele, tak se všechny hlasy rozdělují pouze v jednom skrutiniu, takový systém měly volby do Poslanecké sněmovny v letech 2002, 2006, 2009, 2013 a 2017. Pokud je přepočet prováděn metodou volebního čísla, tak ne všechny mandáty, které je možné rozdělit, se rozdělí v první skrutiniu a některé postupují do skrutinia druhého. Toto byl příklad voleb před novelou volebního zákona z roku 2000 a po novelizaci v roce 2021.

Metoda volebního dělitele funguje na principu dělením hlasů odevzdaných pro strany řadou čísel. Tato řada čísel se liší podle konkrétní metody, ale nejznámější je d'Hondtova metoda, která dělí postupně řadou 1,2,3,4, atd., ale tyto řady se mohou lišit. A postupně se rozdělují mandáty stranám podle největšího čísla získaným vydělením hlasů řadou čísel po nejmenší, až nezbyde žádný. V případě, že by tato čísla byla shodná, rozhodne o udělení mandátu celkový počet hlasů odevzdaných pro dané strany, pokud i ten je shodný, rozhodne o udělení mandátu los.

Metoda volebního čísla nerozděluje všechny možné mandáty pouze v jednom skrutiniu, ale umožňuje jejich postup do skrutinia druhého. Tyto mandáty se rozdělují tak, že hlasy obdržené politickou stranou se vydělí volebním číslem. V tomto případě existuje opět několik kvót. Hareova kvóta je prosté vydělení počtu hlasů počtem mandátů rozdělovaných v daném volebním obvodě (kraji). Hagenbach-Bischoffova kvóta dělí počet hlasů počtem mandátů +1, tedy číslem o 1 větší, než by dělala Hareova kvóta. Tato kvóta se používala v České republice do roku 2002. Imperialiho kvóta dělí počtem mandátů +2. Imperialiho kvóta je aktuální metoda převodu hlasů na mandáty od novelizace v roce 2021. Hlasy, které se takto nerozdělí putují do druhého skrutinia, které je celostátní a v němž se rozdělí mandáty stranám s největším zbytkem hlasů nerozdělených v prvních skrutiniích.

Rozdělování mandátů
Mandáty plynoucí ze seznamu podílů se přiřazují konkrétním kandidátům daných subjektů podle toho, v jakém pořadí stáli na kandidátce. Ke kandidátům, kteří před volbou odstoupili, ale na listině stále jsou, se již nepřihlíží. Pokud zároveň alespoň 5 % voličů dané strany dalo svůj preferenční hlas určitému kandidátovi, připadne mandát přednostně jemu (pokud je takových více, přidělují se jim podle počtu preferenčních hlasů). Výsledkem tedy je, že ti kandidáti daného subjektu, kteří počtem preferenčních hlasů překročili hranici 5 % hlasů pro daný subjekt (do roku 2010 7 %, do roku 2002 10 %) v rámci kraje, se podle počtu preferenčních hlasů seřadí na začátek výsledného pořadí a zbývající kandidáti jsou již za nimi seřazení dle jejich původního pořadí na kandidátce. V případě rovnosti počtu preferenčních hlasů je rozhodující pořadí kandidáta na hlasovacím lístku.

Příklad
V Tramtárii používají stejný volební systém jako v ČR v letech 2002-2020. Tramtárie se také dělí na kraje. V kraji Kocourkov odevzdali voliči 1000 platných hlasů. Kandidovaly čtyři strany – A, B, C a D. A získala v kraji 50 % hlasů, B 30 %, C 16 % a D 4 %. V rámci celé Tramtárie získaly strany po řadě A 40 %, B 35 %, C 22 % a D 3 %. D nepřekročila v rámci celé Tramtárie volební klauzuli (5 %) a do skrutinia nepostoupila. Krajská pobočka Tramtarijského statistického úřadu vypočítala, že na Kocourkov připadne 10 poslaneckých mandátů z celkových 100 (PS Tramtárie má oproti PS PČR polovinu členů). Všechny strany poslaly do klání pět kandidátů. Na kandidátní listině strany C zakroužkovalo více než 5 % voličů této strany kandidáta č. 10, žádnému jinému z kandidátů se to však na žádné listině nepodařilo.

Podíly pro kraj Kocourkov se vypočítají následovně:

Nejvyšších deset čísel je tedy:
500 (A 1.),
300 (B 1.),
250 (A 2.),
166,67 (A 3.),
160 (C 1.),
150 (B 2.),
125 (A 4.),
100 (A 5.) – při rovnosti podílů získává mandát přednostně subjekt s vyšším počtem hlasů v rámci kraje),
100 (B 3.) a
80 (C 2.).
Na kandidátních listinách stran A a B se přidělují mandáty postupně, tedy ve straně A získají mandáty kandidáti s kandidátními čísly 1–5, ve straně B s čísly 1–3. Ve straně C však vzhledem k počtu svých preferenčních hlasů postupuje první kandidát s číslem 10 a po něm ten s číslem 1. Kandidát s číslem 2 mandát nezískal.

Jednotlivé volby

Seznam

Zrušené volby 2009

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky se měly konat již v roce 2009 vzhledem k přijetí ústavního zákona o zkrácení volebního období Poslanecké sněmovny. Předčasnými volbami měla být vyřešena politická krize, která nastala po vyslovení nedůvěry druhé vládě Mirka Topolánka. Poslanec Miloš Melčák však ústavní zákon úspěšně napadl u Ústavního soudu, který jej 10. září 2009 zrušil. Další volby se tak konaly až v roce 2010 v řádném termínu.

V souvislosti s neúspěchem Poslanecké sněmovny zkrátit volební období přijetím jednorázového ústavního zákona, což byla metoda užitá již jednou v roce 1998 (o ústavním zákoně č. 69/1998 Sb. ale Ústavní soud nikdy nerozhodoval, protože mu to nikdo nenavrhl a Ústavní soud může ústavnost zákonů a ústavních zákonů posuzovat pouze na návrh, který mu musí přijít z vnějšku), byl do Ústavy ČR přijetím ústavního zákona začleněn nový odstavec 2 v článku 35, který prezidentu republiky nařizuje Poslaneckou sněmovnu rozpustit, pakliže mu to navrhne 3/5 většina všech poslanců přijetím usnesení.

Volební účast
Povinná volební účast, která v Československu existovala de iure mezi lety 1920–1954 a de facto až do roku 1989, byla zrušena a v současné době v České republice neexistuje. Po sametové revoluci tak přirozeně účast v hlavních volbách v České republice klesala. Ve volbách v roce 2002 se dostala na zatím rekordně nízkou úroveň 58,00 %; výjimečně nízký zájem voličů o volby v roce 2002 byl vysvětlován znechucením z politiky v reakci na opoziční smlouvu mezi ODS a ČSSD reprezentované tehdejšími předsedy stran Václavem Klausem a Milošem Zemanem. Od té doby se účast ustálila a kolísá kolem hodnoty 60 %.

Volby dle počtu hlasů
Přehled odevzdaných volebních hlasů pro strany, které se dostaly do Poslanecké sněmovny (resp. v letech 1986, 1990 a 1992 České národní rady), pro strany, které zůstaly za branami Poslanecké sněmovny, a jejich rozdíl od voličů zapsaných pro jednotlivé volby v seznamu voličů, tedy počet nevoličů. Strany jsou řazeny dle přibližného pravo-levého spektra.

K níže uvedenému diagramu je zapotřebí uvést, že Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky dle čl. 106 odst. 1 Ústavy České republiky vznikla dnem účinnosti Ústavy (tj. 1. 1. 1993) z České národní rady. Členové České národní rady zvolení ve volbách v roce 1992 tak byli prvními poslanci Poslanecké sněmovny. Pro dokreslení situace jsou v diagramu uvedeny i výsledky z prvních svobodných voleb po událostech roku 1989, jakož i poslední "volby" před sametovou revolucí.

 ¹ Strany, které nepřekročily 5 % uzavírací volební klauzuli. Hlasy voličů těchto stran tak propadly.
 ² Koalice sdružující více kandidujících subjektů.
 Pozn.: Aktivní parlamentní strany tučně, aktivní neparlamentní strany bez formátování, neaktivní strany šedou kurzívou.

Volby dle rozdělovaných mandátů

Odkazy

Reference

Související články
 Seznam členů Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky
 Volby do Senátu Parlamentu České republiky

Externí odkazy
 Poslanecká sněmovna PČR
 Český statistický úřad - volební výsledky


text:
Nicola Vicentino (Vicenza, 1511 - Roni, 1572) fou un teòric musical, madrigalista i compositor italìa del Renaixement.

Deixeble de Willaert, fou nomenat mestre de capella de la cort i professor de música dels prínceps d'Este, a Ferrara, retirant-se després a Roma, on residí molt de temps en el palau del cardenal Hipòlit II d'Este. El 1546 intentà ressuscitar les escales cromàtiques i enharmòniques dels antics amb la publicació del llibre de madrigals a 5 veus, titulat Dell'Unico Adriano Villaert discepolo D. Nicola Vicentino madrigali a 5 voci per teòrica e per pratica da lui composti al nuovo modo del celebrissimo suo maestro ritrovato, construint, a més, per a reforçar els seus arguments, un Archicembalo i un Archiorgano, en els que els sons derivats dels sons naturals estaven clarament diferenciats.

El poc èxit de la seva temptativa el portà a tractar d'aquesta assumpte teòricament en l'obra titulada L'antica musica ridotta allà moderna pratica (1955) amb una descripció de l'archicembalo, a la que afegí més tard una Descrizione dell'arciorgano (1561).

Les idees de Vicentino foren atacades per V. Lusitano, Zarlino i Doni, mentre que trobaren fervents defensors en Cipriano de Rore i el príncep de Venosa.

Bibliografia

 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 546-7 ()

Compositors italians del Renaixement
Compositors de l'escola veneciana
Madrigalistes italians
Músics de Vicenza
Morts a Milà
Compositors del Vèneto


text:
Nagrobek Wacława II legnickiego – płyta nagrobna księcia i biskupa Wacława II legnickiego, znajdująca się w bazylice św. Jakuba i św. Agnieszki w Nysie.

Historia
Wacław II legnicki zmarł 30 grudnia 1419 w Otmuchowie i został pochowany w tamtejszej kolegiacie św. Mikołaja. Po zniszczeniu kościoła w 1477, w trakcie wojen husyckich, szczątki biskupa przeniesiono do kościoła św. Jana Chrzciciela w Nysie, w którym spoczęły pod głównym ołtarzem. W 1491 miejsce pochówku oznaczone zostało marmurową płytą. W 1575 dokonano otwarcia grobu, a rok później kapituła ufundowała podbudowę pod płytę nagrobną, stawiając tym samym tumbę, która ozdobiona była stiukiem z wizerunkami patronów kolegiaty i herbami. Po zniszczeniu kościoła w trakcie wojny trzydziestoletniej płytę nagrobną relokowano do kolegiaty św. Jakuba, umieszczając ją za głównym ołtarzem. W 1894 została przeniesiona w obecne miejsce, obok wejścia do zakrystii.

Opis
Płyta ma kształt prostokąta o wymiarach 196 x 121 cm. Wykonana jest z białego marmuru z mosiężnymi aplikacjami. W centrum przedstawiono zmarłego biskupa w stroju liturgicznym z insygniami swojego urzędu (mitrą, pastorałem, krucyfiksem i pierścieniem), z prawą dłonią ułożoną w geście błogosławieństwa, z zamkniętymi oczami. Pod jego głową znajduje się poduszka z frędzlami. Przy nogach umieszczono dwa mosiężne psy, przedstawione z profilu. Po prawej i lewej stronie zmarłego w pionowym układzie znajdują się kolejno mosiężne: herby księstwa legnickiego, dwie figury, mogące przedstawiać św. Jana Chrzciciela i św. Mikołaja lub św. Piotra i św. Pawła; zwrócone ku sobie dwa orły o częściowo rozłożonych skrzydłach oraz ponownie herby księstwa legnickiego. W górnej części płyty, na lewo od mitry biskupa, znajduje się dziewięcioramienna gwiazda, a na prawo banderola z inskrypcją informującą o przeniesieniu pomnika w 1479. Pod stopami zmarłego umieszczone jest metalowe obramowanie z inskrypcją informującą o tytułach Wacława, fundacji w Otmuchowie i dacie jego śmierci.

Przyjmuje się, że większość mosiężnych aplikacji pochodzi z pierwotnego nagrobka biskupa w kościele św. Mikołaja w Otmuchowie. Do tezy tej przychylają się m.in. Bogusław Czechowicz i Jarosław Jarzewicz.

Przypisy

Wacław II legnicki
Nysa


text:
Våland is a neighborhood (delområde) in the city of Stavanger which lies in the southwestern part of the large municipality of Stavanger in Rogaland county, Norway. It is located in the borough of Eiganes og Våland. It is located to the south part of central Stavanger—east of Mosvatnet lake.  The neighborhood has a population of 6,152 which is distributed over an area of .

History
Våland was populated around the 18th century. Its highest point is the  tall Våland tower. Before today's tower was built, there supposedly stood a watchtower at the area. It was called Vålandspibå (), a name still used for the tower.

References

Boroughs and neighbourhoods of Stavanger


text:
Baileyville es un pueblo ubicado en el condado de Washington en el estado estadounidense de Maine. En el Censo de 2010 tenía una población de 1.521 habitantes y una densidad poblacional de 14,01 personas por km².

Geografía
Baileyville se encuentra ubicado en las coordenadas . Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, Baileyville tiene una superficie total de 108.55 km², de la cual 96.23 km² corresponden a tierra firme y (11.35%) 12.32 km² es agua.

Demografía
Según el censo de 2010, había 1.521 personas residiendo en Baileyville. La densidad de población era de 14,01 hab./km². De los 1.521 habitantes, Baileyville estaba compuesto por el 95.73% blancos, el 0.66% eran afroamericanos, el 0.79% eran amerindios, el 0.66% eran asiáticos, el 0.07% eran isleños del Pacífico, el 0.2% eran de otras razas y el 1.91% pertenecían a dos o más razas. Del total de la población el 0.66% eran hispanos o latinos de cualquier raza. Y Araceli.

Referencias

Enlaces externos

Pueblos de Maine
Localidades del condado de Washington (Maine)


text:
KQLV (90.7 FM) is an American radio station serving the Santa Fe and Albuquerque areas. It is a non-commercial station owned by Educational Media Foundation, broadcasting its K-Love satellite Christian Contemporary music format.

History
90.7 started in 1987 as KSFR a community radio station for Santa Fe. It was a class A facility that broadcast at 3,000 watts.  KSFR is owned by Santa Fe Community College and broadcasts non-commercial public radio programming.

When Clear Channel Communications announced its plan to go private in November 2006, they announced they intended to sell most of their radio stations outside of the top 100 Arbitron markets - including their Santa Fe-only stations KSFQ (101.1) and KBAC (98.1). Both were sold to EMF in early 2007, but on May 23, 2007 EMF sold KBAC to Hutton Broadcasting allowing it to continue its Adult Album Alternative format.

On June 29, 2007, KSFQ and KSFR (owned by Santa Fe Community College) announced that they intend on doing a frequency swap in the next three months, moving KSFQ to 90.7 FM and KSFR to 101.1 FM with KSFR expanding its broadcast area south into Albuquerque and north into Taos. When the transition was completed, KSFR simulcasted on both the 90.7 and 101.1 frequencies until the deal was approved by the FCC.

On July 19, 2007, the FCC accepted an application to move this station's transmitter to Sandia Crest and increase power to 20,000 watts effective radiated power giving it similar coverage of Albuquerque's strongest FM stations and upgrading the station from a class A to a class C facility. Educational Media Foundation also moved KQGC (then KQRI) based in Belen, from 90.7 to 91.1. It had completed this move by spring of 2009 and on May 31, 2009 moved the KQLV call letters to 90.7 from 105.5 in Bosque Farms. 105.5 is now KQRI broadcasting the Air 1 format.

K-Love in Albuquerque
K-Love was first heard in Albuquerque sometime in the late 1990s on FM translators K220GM Placitas (91.9) and now-defunct K213BT (90.5).  Both had broadcast at just 10 watts. K-Love first gained a full powered station in the area in late 2004 on 105.5 Bosque Farms with callsign KQLV first assigned in 1998 when the station was based in Grants, New Mexico. Beginning on May 31, 2009 K-Love now airs on the full powered station at 90.7.

External links
 KQLV station website

QLV
K-Love radio stations
Radio stations established in 1991
1991 establishments in New Mexico
Educational Media Foundation radio stations
QLV


text:
Il Caudron P.V. 200 fu un idrovolante monoplano francese da turismo, caratterizzato dalla formula ad anfibio, cioè dotato sia di galleggianti che di carrello di atterraggio su ruote, rimasto allo stato di prototipo.

Storia del progetto
All'inizio degli anni trenta del XX secolo il pilota automobilistico Pierre de Viscaya, vincitore di numerose gare, che praticava a tempo perso l'aviazione da turismo, chiese al costruttore aeronautico René Caudron di realizzate per lui un aereo anfibio che corrispondesse alla proprie esigenze. Il nuovo velivolo, designato PV200, fu progettato direttamente da de Viscaya, che era anche ingegnere e la licenza di costruzione fu acquistata da Caudron. Il prototipo fu realizzato presso la Société des avions Caudron sotto la direzione del nuovo capo progettista Marcel Riffard. L'aereo era un anfibio, monoplano, biposto, di costruzione interamente metallica, il cui prototipo venne presentato al 13° Salone internazionale dell'aeronautica di Le Bourget che si teneva dal 18 novembre al 4 dicembre 1932. La morte di de Vizcaya, avvenuta per incidente automobilistico il 13 luglio 1933, pose fine al programma di sviluppo in quanto il velivolo non suscitò alcun interesse commerciale.

Descrizione tecnica

Idrovolante anfibio, monoplano ad ala alta, monomotore, biposto, di costruzione interamente metallica a rivestimento lavorante realizzato in alluminio. L'ala disponeva di due longheroni in duralluminio, ed era suddivisa in tre parti ognuna delle quali disponeva di un cassone centrale.
Il piano alare centrale a profilo costante, della larghezza di 1,80 m, era incastrato nella fusoliera e supportava superiormente il castello motore e inferiormente gli attacchi dei due galleggianti. Le due semiali esterne erano ripiegabili tramite un sistema di cerniere. La fusoliera era costituita da quattro parti, studiate per consentire il massimo confort ai due membri dell'equipaggio. La sua sezione era rettangolare. L'accesso alla cabina di pilotaggio avveniva tramite due porte vetrate, una per lato, salendo sui galleggianti. La loro apertura rapida permetteva il lancio con il paracadute in caso di emergenza. La visibilità era assicurata tramite una vetrata in vetro "Triplex" sul davanti, sui lati e superiormente alla cabina di pilotaggio.

Il motore era un Renault Bengali 4Pei a 4 cilindri in linea, erogante la potenza di 120 CV azionava un'elica bipala. Esso era installato sulla parte anteriore della carenatura fissa posta sopra l'ala, al suo centro. La trasmissione a distanza del movimento dell'elica avveniva tramite un albero della lunghezza di 1,24 m. L'avviamento del propulsore avveniva tramite una manovella. La capacità carburante era pari a 62 litri. Il rapporto peso:potenza era di 9,3 kg/CV (8,50 kg/CV al peso massimo), mentre la velocità di stallo era di 80 km/h. Il carrello di atterraggio era montato su forcelle e disponeva di ammortizzatori oleopneumatici. Per l'uso terrestre le ruote fuoriuscivano dal galleggiante, mentre il ritiro al loro interno avveniva con un volante che azionava pignoni e viti senza fine. Ciascuno dei galleggianti era suddiviso in sette compartimenti stagni.

Note

Annotazioni

Fonti

Bibliografia

Periodici

Voci correlate
Blériot 290
Romano R-15
De Vizcaya PV-102
Jean de Vizcaya

Collegamenti esterni

Aerei civili francesi


text:
Ponerorchis graminifolia es una especie perteneciente a la familia de las orquídeas (Orchidaceae) que se distribuye por Japón, es de hábito terrestres y tiene tubérculos.

Descripción

Las hojas son oblongas con una longitud de 5 cm, crecen desde los nódulos subterráneos que tienen un tamaño máximo de 6 cm y son redondos

Las inflorescencias que son erectas en espiga, salen de la roseta basal de hojas estando cubierto el tallo en 1/3 por una bráctea color verde claro.
Presenta una densa floración con flores pequeñas. Los tres sépalo son iguales en tamaño estando sueltos divergentes hacia los lados y forman una especie de casco, que cubre la columna. Los sépalos presentan un color blanco rosado uniforme en el haz, y unas nervaduras de color rosa intenso en el envés.
El labelo sobresale debajo del casco 2/3 partes es de color rosa intenso por los bordes con línea blanca en el centro manchada con zonas de color rosa más intenso.  El labelo presenta una indentación en el extremo de la parte inferior con dos lóbulos estrechos y una espuela reducida en el apéndice intermedio. También presenta dos lóbulos, uno a cada lado en la parte inferior que están ligeramente arqueados hacia fuera y hacia abajo. Estos lóbulos le dan el aspecto de letra H al labelo. Tiene dos pétalos más muy reducidos.
Floreciendo desde abril hasta junio. El color puede variar desde blanco a diferentes tonos de rosa.

Hábitat y distribución

Se desarrolla en prados y terrenos a la luz solar directa o media sombra. Es nativa de Japón.

Usos medicinales

La harina de sus tubérculos llamada salep es muy nutritiva y demulcente. Se usa en dietas especiales de convalecientes y niños. Es muy rica en mucílago y forma una demulcente y suave gelatina que se usa para el canal gastrointestinal irritado. Una parte de harina con cincuenta partes de agua son suficientes para formar la gelatina. El tubérculo para preparar la harina debe ser recolectado cuando la planta está recién seca después de la floración y cuando ha soltado las semillas.

Taxonomía
Ponerorchis graminifolia fue descrita por Heinrich Gustav Reichenbach y publicado en Linnaea 25: 228. 1852.
Etimología
Estas  orquídeas reciben su nombre del griego όρχις "orchis", que significa testículo, por la apariencia de los tubérculos subterráneos en algunas especies terrestres. La palabra 'orchis' la usó por primera vez  Teofrasto (371/372 - 287/286 a. C.), en su libro  "De historia plantarum" (La historia natural de las plantas). Fue discípulo de Aristóteles y está considerado como el padre de la Botánica y de la Ecología.

graminifolia: epíteto latino que significa que sus hojas son parecidas a las de las gramíneas".

Sinonimia
 Gymnadenia graminifolia (Rchb.f.) Rchb.f.
 Gymnadenia rupestris Miq.
 Orchis graminifolia (Rchb.f.) Tang & F.T.Wang
 Orchis graminifolia var. chidori (Soó) M.Hiroe
 Orchis graminifolia var. suzukiana Ohwi
 Orchis rupestre var. chidori Soó
 Orchis rupestris (Miq.) Schltr.
 Phaniasia pulchella Blume ex Miq.
 Ponerorchis graminifolia var. suzukiana (Ohwi) Soó
 Ponerorchis suzukiana'' (Ohwi) J.M.H.Shaw

Referencias

Enlaces externos
 Angiosperm Phylogeny Website
 GRIN Taxonomy of Plants
 USDA
 ITIS

graminifolia
Flora de Japón
Plantas medicinales
Plantas descritas en 1852
Plantas descritas por Rchb.f.


text:
La gare de L'Étang-Salé est une ancienne gare ferroviaire de l'île de La Réunion, département d'outre-mer français dans le sud-ouest de l'océan Indien. Située au 74, avenue Octave-Bénard, à L'Étang-Salé les Bains, elle était autrefois desservie par l'unique ligne du chemin de fer de La Réunion. Le bâtiment accueille aujourd'hui un office de tourisme de la commune de L'Étang-Salé.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des gares de France.
 Chemin de fer de La Réunion.
 L'Étang-Salé les Bains.

Bibliographie
 Éric Boulogne, Le Petit Train longtemps, La Vie du Rail, 1992 .

Etang-Sale, L'
Office de tourisme en France
L'Étang-Salé


text:
Ежо́вница, или Иглица, или Эхинария () — монотипный род травянистых растений семейства . Включает единственный вид — Ежовница голо́вчатая ().

Ареал
Родина — страны Средиземноморья, вид распространён до Крыма и Закавказья.

Ботаническое описание
Однолетнее травянистое растение, 5—25 см высотой. Сильно укороченное соцветие имеет вид шаровидной головки из 2—3 цветковых колосков с недоразвитыми верхними цветками. Цветочные чешуи разделены вверху на несколько растопыренных зубцов.

Синонимика
Рода

Виды

Примечания

Литература

Ссылки

Злаки
Флора Евразии
Монотипные роды растений
Растения, впервые описанные в книге Species Plantarum


text:
Sventorps landskommun var en tidigare kommun i dåvarande Skaraborgs län.

Administrativ historik
Kommunen inrättades i Sventorps socken och Suntetorps socken i Kåkinds härad i Västergötland när 1862 års kommunalförordningar trädde i kraft.

Vid kommunreformen 1952 uppgick landskommunen i Värsås landskommun som upplöstes 1971 då denna del uppgick i Skövde kommun.

Politik

Mandatfördelning i Sventorps landskommun 1942-1946

Källor

Sveriges kommuner 1863-1951
Indelningar i Skövde kommun
Tidigare kommuner i Skaraborgs län


text:
Eksklawa – część terytorium państwa lub innej jednostki administracyjnej, położona w oddzieleniu od głównego jego obszaru, lecz na tym samym obszarze lądowym (przeważnie kontynent). Może być otoczona terytorium innego państwa lub jednostki administracyjnej, stanowi wtedy jednocześnie enklawę.

Eksklawy międzynarodowe

Historyczne

 W okresie międzywojennym w latach 1926–1939 do Rzeczypospolitej Polskiej należał półwysep Westerplatte, który był polską eksklawą na terenie Wolnego Miasta Gdańska;
 Gdańsk wraz z częścią terenów przyległych stanowił odciętą od reszty kraju przez terytorium Prus eksklawę I Rzeczypospolitej w latach 1772-1793 (pomiędzy I a II rozbiorem);
 Prusy Wschodnie w latach 1920–1939;
 eksklawy Berlina –  powstałe w 1945 roku po podziale Berlina na sektory (1945–1990) w czasie alianckiej okupacji Niemiec.
 Na pograniczu indyjsko-bengalskim było 92 eksklaw Bangladeszu i 106 eksklaw Indii, część z tych eksklaw znajdowała się w eksklawach. Wszystkie eksklawy zostały rozwiązane w 2015 poprzez szereg korekt granicznych.
 Morawskie enklawy na Śląsku

Istniejące

Przykłady eksklaw międzynarodowych:

 belgijskie miasto Baarle-Hertog stanowi grupę 22 eksklaw na terytorium holenderskiego miasta Baarle-Nassau, dodatkowo w eksklawach belgijskich znajduje się siedem eksklaw holenderskich,
 niemieckie Büsingen stanowi enklawę w terytorium szwajcarskiego kantonu Szafuza,
 włoskie miasto Campione d'Italia wewnątrz szwajcarskiego kantonu Ticino,
 Alaska oddzielona od pozostałej części Stanów Zjednoczonych przez Kanadę,
 Kabinda położona na północ od głównego terytorium Angoli, położona między Demokratyczną Republiką Konga i Kongiem,
 należący do Rosji obwód kaliningradzki między Polską a Litwą nad Bałtykiem,
 rosyjska enklawa Miedwieżje-Sańkowo, otoczona terytorium Białorusi,
 hiszpańskie miasta Ceuta i Melilla na północnym wybrzeżu Maroka,
 Llívia – hiszpańska eksklawa we Francji,
 8 gmin (w tym miasto Dubrownik) żupanii dubrownicko-neretwiańskiej - eksklawa chorwacka nad Morzem Adriatyckim, oddzielona od reszty Chorwacji przez terytoria Bośni i Hercegowiny oraz Czarnogóry,
 Oecussi-Ambeno, część Timoru Wschodniego położona na wybrzeżu indonezyjskim,
 Ras al-Dżibal – część terytorium Omanu nad cieśniną Ormuz otoczona od strony lądu przez terytorium Zjednoczonych Emiratów Arabskich,
 Dystrykt Temburong – jeden z czterech dystryktów Brunei, oddzielony od reszty terytorium państwa przez Malezję i wody Zatoki Brunei,
 Brytyjska Irlandia Północna stanowi eksklawę w terytorium Republiki Irlandzkiej,
 trzy eksklawy Uzbekistanu (części wilajetu fergańskiego) otoczone terytorium Kirgistanu,
 dwie eksklawy Tadżykistanu (części wilajetu sogdyjskiego) otoczone terytorium Kirgistanu,
 Nachiczewańska Republika Autonomiczna – odosobniona część Azerbejdżanu.

W Polsce

Województwa
Obecnie w Polsce nie ma eksklaw na poziomie wojewódzkim. Jednak w jednym miejscu niemal istnieje eksklawa – mający powierzchnię ok. 6,3 ha fragment gminy Jutrosin leżącej w województwie wielkopolskim (powiat rawicki) znajduje się na terenie gminy Cieszków leżącej w województwie dolnośląskim (powiat milicki), a z właściwym terytorium gminy Jutrosin styka się na szerokości drogi polnej łączącej oba obszary.

Do końca 1998 roku istniała eksklawa wojewódzka. W latach 1975–98 wieś Zabieżki była częścią województwa warszawskiego otoczoną ze wszystkich stron obszarem województwa siedleckiego.

Powiaty
Przykłady eksklaw powiatów w Polsce:
 miasto Sławków będące częścią powiatu będzińskiego oddzieloną od jego głównego obszaru miastem na prawach powiatu Dąbrowa Górnicza,
 gmina Igołomia-Wawrzeńczyce będące częścią powiatu krakowskiego oddzieloną od jego głównego obszaru powiatem proszowickim i miastem na prawach powiatu Kraków,
 powiat rybnicki składa się z trzech osobnych części rozdzielonych terytorium miasta na prawach powiatu Rybnik,
 gmina Fabianki będące częścią powiatu włocławskiego oddzieloną od jego głównego obszaru miastem na prawach powiatu Włocławek,
 wieś Lisek stanowiąca część gminy Fabianki w powiecie włocławskim położona około 1,5 km w linii prostej od granicy gminy i otoczona całkowicie terenami gmin Lipno i Bobrowniki należącymi do powiatu lipnowskiego (obszar eksklawy wynosi ok. 5 km²),
 część wsi Chyża, leżącej w powiecie zamojskim (gmina Zamość), stanowi enklawę, liczącą ok. 10,5 ha, na obszarze miasta na prawach powiatu Zamość; od powiatu zamojskiego oddzielona jest pasem terytorium Zamościa o szerokości ok. 90 m,
 niewielki fragment gminy Goczałkowice-Zdrój wchodzącej w skład powiatu pszczyńskiego stanowi enklawę na terenie gminy Chybie w powiecie cieszyńskim – jest to fragment doliny Bajorki oddzielony od pozostałej części powiatu pszczyńskiego nasypem linii kolejowej należącym do powiatu cieszyńskiego (odległość eksklawy od głównego terytorium powiatu pszczyńskiego wynosi ok. 35 m),
 Żory, będące miastem na prawach powiatu, posiadają eksklawę znajdującą się pomiędzy miastem na prawach powiatu Rybnik, a gminą Świerklany w powiecie rybnickim; obszar ten leży w odległości ok. 50 m od głównej części miasta i ma ok. 13,5 ha powierzchni,
 fragment gminy Zduńska Wola wchodzącej w skład powiatu zduńskowolskiego znajduje się na terenie gminy wiejskiej Sieradz wchodzącej w skład powiatu sieradzkiego; eksklawa leży w odległości ok. 100 m od zasadniczego obszaru powiatu i liczy ok. 1,2 km² powierzchni,
 dwa fragmenty gminy Jaworze wchodzącej w skład powiatu bielskiego znajdują się na terenie gminy Brenna wchodzącej w skład powiatu cieszyńskiego; są to dwa fragmenty przysiółka Jasionki wsi Jaworze – pierwszy o powierzchni ok. 2 ha leży w odległości ok. 10 m od zasadniczego obszaru powiatu, drugi o powierzchni ok. 5 ha leży w odległości ok. 40 m od zasadniczego obszaru powiatu i ok. 80 m od pierwszej eksklawy,
 dwa fragmenty gminy Dobrzyca, powiat pleszewski na obszarze wsi Koźminiec otoczone obszarem gminy Rozdrażew, powiat krotoszyński. Pierwszy z nich o powierzchni ok. 10 ha ma tylko jeden punkt styczny z właściwym obszarem gminy Dobrzyca, drugi o powierzchni ok. 5 ha, na terenie którego znajduje się budynek mieszkalny otoczony jest ze wszystkim stron obszarem gminy Rozdrażew. Teren ten znajduje się w odległości od ok. 20 do ok. 60 metrów od granic właściwego obszaru gminy Dobrzyca.
 działka nr 2056 będąca częścią Powiatu Miasta Gdynia znajduje się na terenie gminy Kosakowo wchodzącej w skład powiatu puckiego.

Gminy
Liczne gminy składają się z kilku fragmentów (część z nich to jednocześnie eksklawy powiatowe) – najczęściej dzieje się tak, gdy miasto, będące siedzibą gminy jest osobną gminą miejską, pozostawiając rozkawałkowaną gminę wiejską, np. gmina Włodawa, gmina Koło, gmina Głogów, gmina Tarnów (składa się z trzech fragmentów), gmina Łowicz. Rzadsze są przypadki, gdy obszar gminy rozdzielony jest terenem innej gminy, np.: gmina Mierzęcice, gmina Brwinów, gmina Stopnica, gmina Lubanie.

Wykaz eksklaw gminnych (bez eksklaw będących jednocześnie na poziomie powiatowym wymienionych w sekcji "Powiaty")

Miasta

W tabeli poniżej wymienione są tylko eksklawy w miastach niebędących samodzielnymi gminami (miasta w gminach miejsko-wiejskich). W tych przypadkach są to eksklawy obszaru miasta znajdujące się na obszarze wiejskim danej gminy. Ponadto eksklawy posiadają opisane powyżej: miasto na prawach powiatu Żory oraz miasto Mielec będące gminą miejską.

Ponadto w przypadku trzech miast występuje przypadek istnienia eksklawy obszaru wiejskiego na terenie miasta (enklawa w mieście). Pierwszy to, opisany wyżej, przypadek Zamościa (jest to eksklawa na poziomie powiatowym), drugim opisany wyżej przypadek Tychowa, trzecim jest zaś przypadek miasta Polkowice, znajdującego się w powiecie polkowickim (gmina miejsko-wiejska Polkowice) – eksklawa obszaru wiejskiego znajduje się na terenie miasta, ok. 30 m od właściwego obszaru terenu wiejskiego i ma ok. 0,3 ha powierzchni.

Zobacz też

 enklawa

Przypisy

Geografia polityczna
Eksklawy


text:
Calliandra tumbeziana är en ärtväxtart som beskrevs av James Francis Macbride. Calliandra tumbeziana ingår i släktet Calliandra och familjen ärtväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Ärtväxter
tumbeziana


text:
Rihards Pīks (* 31. Dezember 1941 in Riga) ist ein lettischer Politiker. Er war von 2004 bis 2009 Mitglied des Europäischen Parlaments für die Tautas partija, als Teil der Fraktion der Europäischen Volkspartei und Europäischer Demokraten.

Pīks war von 1961 bis 1993 als Kameramann, Regisseur und Filmproduzent tätig. Gegen Ende der 1980er Jahre schloss er sich der lettischen Volksfront an. Zwischen 1993 und 1995 war er Unternehmer und unterrichtete anschließend bis 1997 als Dozent an der Kulturakademie. 1995 bis 1996 war er Stellvertretender Vorsitzender des Nationalen Rates für Radio und Fernsehen.

1996 bis 1997 war er Kulturminister Lettlands. 1998 trat Pīks der neu gegründeten Tautas partija bei, wurde dort Mitglied des Vorstands und gehörte 1998 bis 2004 für die Partei dem lettischen Parlament an, dessen Vizepräsident er von 1999 bis 2000 war. Des Weiteren war Pīks von 1999 bis 2002 Leiter der lettischen Delegation in der Interparlamentarischen Union. 2004 hatte er vom 9. März bis zum 19. Juli den Posten des lettischen Außenministers inne.

Pīks ist Gründer der nichtstaatlichen Organisation Politiskās izglītības fonds, seit 2000 ist er Mitglied des Vorstands. 2013 wurde er Parteimitglied der Partei Latvijas attīstībai.

Posten als MdEP
Mitglied im Ausschuss für konstitutionelle Fragen
Mitglied in der Delegation für die Beziehungen zu der Volksrepublik China
Stellvertreter im Ausschuss für auswärtige Angelegenheiten
Stellvertreter im Haushaltsausschuss
Stellvertreter im Nichtständiger Ausschuss zur behaupteten Nutzung europäischer Staaten durch die CIA für die Beförderung und das rechtswidrige Festhalten von Gefangenen
Stellvertreter in der Delegation im Parlamentarischen Kooperationsausschuss EU-Russland

Auszeichnungen
Pīks ist Kommandeur des Verdienstordens der Italienischen Republik.

Weblinks

Träger des Verdienstordens der Italienischen Republik (Komtur)
Außenminister (Lettland)
Mitglied des Europäischen Parlaments für Lettland
Lette
Geboren 1941
Mann
Kulturminister (Lettland)


text:
Ein nationales Symbol ist ein bestimmendes Element nationaler Identifikation, Sprache und Kultur. Oft sind nationale Symbole mit der als groß empfundenen Geschichte einer Nation bzw. eines Volkes verbunden. In einem gesetzgebenden Akt werden manche dieser Staatssymbole zu Hoheitszeichen erhoben. Handelt es sich um eine allegorische Figur, spricht man von einer Nationalallegorie.

Entstehung und Verwendung
Nationale Symbole dienen der Veranschaulichung der Ideen, die einen Staat und insbesondere Gemeinwesen tragen. Sie ermöglichen ein "persönliches Bekenntnis des Bürgers zu seinem Volk" und machen den Staat "sinnlich wahrnehmbar". Nationale Symbole entstehen seltener zielgerichtet von oben, häufiger jedoch spontan. Im Gegenteil misslingt der zielgerichtete bewusste Versuch, nationale Symbole zu schaffen, häufig. Viele nationale Symbole waren zunächst ein Protestsymbol gegen die herrschende Ordnung, die nach dem Erfolg des Protestes zum "Siegeszeichen der erneuerten politischen Kultur" wurden. Beispiele hierfür sind die blau-weiß-rote Tricolore als Zeichen gegen die absolute Macht des französischen Königs, die nach der erfolgreichen Französischen Revolution zur neuen Staatsflagge Frankreichs wurde, oder das Deutschlandlied als Ausdruck der Hoffnung auf einen einheitlichen Nationalstaat, Deutschland, welches später als deutsche Nationalhymne ausgewählt wurde. Gerade angesichts dieser oft spontanen Entstehungsgeschichte gilt für die Frage der konkreten Definition: "Einen fest umrissenen Begriff des Nationalsymbols gibt es nicht."

Die genauere Bedeutung eines jeweiligen nationalen Symbols ist ebenfalls dem Wandel unterlegen:

Daher haben weder nationale Symbole selbst noch die jeweilige Bedeutung eines nationalen Symbols Ewigkeitswert. So hat beispielsweise das vormalige Deutsche Reich nicht nur Flaggen und Hymnen mehrfach gewechselt, sondern auch nationale Feier- und Gedenktage "in der Konfrontation der politischen Lager gegeneinander ausgespielt und im Wechsel der politischen Systeme verbraucht."

Der Bedeutungssinn eines nationalen Symbols kann deshalb nur durch die jeweiligen Handlungen einer Gemeinschaft, die diese in Bezug auf das Symbol unternimmt, verstanden werden. Das nationale Symbol repräsentiert damit eine Nation sowohl als vorgestellte Gemeinschaft wie auch "als sozial differenzierte Gesellschaft".

Zu den nationalen Symbolen im engeren Sinn werden die Flagge beziehungsweise die Farben, das Wappen und die Nationalhymne gerechnet. Hinzu kommen auch noch nationale Feiertage, Denkmäler und staatliche Ehrungen sowie Staatsbauten. Zu nationalen Symbolen können aber auch Nationalhelden und Gründerväter, Nationalepen, Nationaldichter, Nationalallegorien, Tiere, Pflanzen oder Speisen (Nationalgerichte) werden.

Nationale Symbole für Deutschland

Staatssymbole
 der Bundesadler als nationales Wappentier
 die Nationalfarben Schwarz-Rot-Gold
 die Fahne der Einheit
 die deutsche Nationalhymne (dritte Strophe des Liedes der Deutschen) mit dem mottogleichen Beginn "Einigkeit und Recht und Freiheit"
Bauwerke

 das Brandenburger Tor mit der Quadriga als Denkmal der überwundenen Teilung Deutschlands
 das Nationaltheater Weimar mit dem Goethe-Schiller-Denkmal in Weimar als Wiege deutscher Demokratie und Kultur
 die Frankfurter Paulskirche und das Hambacher Schloss als Wiege deutscher Demokratie
 der Kölner Dom als größte Kathedrale
 die Wartburg als Nationaldenkmal deutscher Geschichte
 Schloss Neuschwanstein, Schweriner Schloss, Rothenburg, die Walhalla, Heidelberg und das Rheintal als Symbole der deutschen Romantik (siehe auch Romantische Straße)
 Altstädte mit Fachwerkhäusern als landestypisch empfundene Bauform (siehe auch Deutsche Fachwerkstraße)
 das Reichstagsgebäude als Sitz des Deutschen Bundestages
 die Siegessäule als Denkmal der Einigungskriege
 Germaniadenkmäler, Bismarckdenkmäler und Kaiserdenkmäler

Figuren und Personen
 die Germania als Nationalallegorie
 Arminius (bzw. Hermann der Cherusker), früher Nationalheld als "erster Deutscher" und Sieger der Varusschlacht, sowie weitere mythisch aufgeladene Figuren wie Kaiser Barbarossa
 Johann Wolfgang Goethe als deutscher Nationaldichter u. a. des Faust
 Brüder Grimm mit ihrer Märchensammlung
 Martin Luther als Urheber der kirchlichen Reformation
 Johann Sebastian Bach, Ludwig van Beethoven und Wolfgang Amadeus Mozart als Nationalkomponisten
 die romantischen Künstler Caspar David Friedrich und Richard Wagner
 der deutsche Michel (als Karikatur)
 Till Eulenspiegel als aufbegehrender Schalk und einer der weltweit ersten literarischen Bestseller
 Loriot als Nationalkomiker

Sonstiges
 die Eiche und Eichenlaub als Symbol z. B. auf deutschen Münzen und Signets
 das Schwarze Kreuz als militärisches Hoheitszeichen
 die Kornblume wurde im 19. Jahrhundert für ihre preußischblaue Farbgebung zur Nationalblume erhoben (siehe Kornblume#Deutschland)
 das Nibelungenlied als Nationalepos mit Siegfried dem Drachentöter als Helden
 Made in Germany, weltweit als Produktgütesiegel wahrgenommen
 (v. a. im Ausland) als typisch deutsch wahrgenommene Speisen und Getränke wie deutsches Bier, Glühwein, Kräuterliköre, Bratwurst, Schwarzwälder Kirschtorte, Sauerkraut, Eisbein, Sauerbraten, Currywurst, Frankfurter Würstchen und Spätzle. (vgl. Deutsche Küche)
 Deutsche Weihnacht mit traditionellem Brauchtum, Weihnachtsmärkten und vielen Spezialitäten wie Lebkuchen, Spekulatius, Zimtstern, sowie Zierelemente wie der Schwibbogen, Weihnachtspyramide, Adventskalender und Weihnachtsbaum

 Karneval, Fastnacht und Fasching
 Schützenfest und deutsche Volksfeste, besonders das Oktoberfest
 Gartenzwerg und Kuckucksuhr als traditionsreiche Zierelemente
 die Waldzither und die Deutsche Laute avancierten im frühen 20. Jahrhundert zu nationalen Musikinstrumenten
 Walzer und (vor allem bayrische) Polka als Nationaltänze

Nationale Symbole für Österreich

Hoheitssymbole und Historisches
 die Farben Rot und Weiß der österreichischen Flagge (Rot-Weiß-Rot) (kann z. B. auftreten als festlicher Blumenschmuck, in der Kleidung oder im Neorokoko-Mobiliar von Schönbrunn und der Hofburg)
 die Austria als Nationalallegorie (entspricht der lateinischen Bezeichnung für Österreich)
 die Österreichische Bundeshymne, "Land der Berge, Land am Strome […]"
 das Wappen der Republik Österreich und der Bindenschild
 die Ostarrîchi-Urkunde
 der Österreichische Staatsvertrag und die damit verbundene österreichische Neutralität
 die Österreichische Kaiserkrone als Symbol der Monarchie bis 1918
 A.E.I.O.U., ein habsburgischer Wahlspruch
 k. u. k bzw. k. k., eine teilweise bis heute gebräuchliche Bezeichnung für ehemalige staatliche Auszeichnungen und Institutionen (Bsp.: k.u.k. Hoflieferant)

Kultur, Musik und bedeutende Bauwerke
 der Stephansdom, größte Kathedrale Österreichs im 1. Wiener Gemeindebezirk
 das Schloss Schönbrunn, Sommerresidenz der österreichischen Monarchen bis 1918 im 13. Wiener Gemeindebezirk und damit verbunden der Tiergarten Schönbrunn als ältester noch bestehender Zoo der Welt
 das Schloss Belvedere, Schloss Prinz Eugens von Savoyen im 3. Wiener Gemeindebezirk
 Wolfgang Amadeus Mozart und damit verbunden die Mozartkugeln
 "An der schönen blauen Donau", der Donauwalzer als Inbegriff des Walzers von Johann Strauss (Sohn)
 die Wiener Staatsoper mit dem alljährlichen Wiener Opernball zur Faschingszeit
 der Wiener Musikverein im 1. Wiener Gemeindebezirk
 die Wiener Philharmoniker, welche im Wiener Musikverein, sowie in der Wiener Staatsoper auftreten
 das alljährliche Neujahrskonzert der Wiener Philharmoniker, welches jedes Jahr weltweit von mehr als 50 Millionen Fernsehzusehern verfolgt wird.

Sonstiges
 den Heurigen als traditionell saisonal beschränkten Weinausschank, zurückgehend auf die Lizenz Josephs II. aus dem Jahr 1784
 Edelweiß und Enzian als Nationalblumen
 die österreichischen Alpen mit dem Großglockner als höchstem Berg Österreichs
 der Skisport als sinnstiftendes Nationalsymbol
 das Wiener Schnitzel

Nationale Symbole der Schweiz

 die Fahne und Wappen der Schweiz
 die Legendenfigur Wilhelm Tell als Nationalheld
 die Rütliwiese
 die Helvetia als Nationalallegorie
 das Matterhorn als "Nationalberg"
 der Genfersee mit dem Jet d'eau und dem Schloss Chillon
 die Landsgemeinde als Symbol direkter Demokratie in der Schweiz
 das Bundeshaus als Parlamentssitz
 die Luzerner Kapellbrücke
 St. Moritz als weltbekannter Wintersportort
 das Alphorn
 das Schweizer Offiziersmesser
 die Kuh
 Schweizer Käse, Schweizer Schokolade, Rösti und Käsefondue als Traditionserzeugnisse

Nationale Symbole weiterer Länder

Europa
 Belgien: das Atomium, das Manneken Pis, Jeanneke Pis, Belgisches Bier, Pommes frites, Pralinen
 Dänemark: der Dannebrog, die Düppeler Mühle, die Kleine Meerjungfrau, Mor Danmark als Nationalallegorie, der Tivoli in Kopenhagen, die Nationalschriftsteller Hans C. Andersen und Holger Danske, die Schlösser Kronborg, Amalienborg und Frederiksborg
 Frankreich: der Eiffelturm, die Trikolore, Marianne als Nationalallegorie, der gallische Hahn, die Lilie
 Griechenland: die Akropolis, der Olymp, der Lorbeerkranz, der Olivenbaum
 Irland: die Harfe, das Kleeblatt, der heilige Patrick
 Italien: das Kolosseum in Rom, der Schiefe Turm von Pisa, der Duomo in Florenz, Dante Alighieri als Nationaldichter, Giuseppe Garibaldi als Nationalheld, Italia als Nationalallegorie, Stella d'Italia
 Malta: das Malteserkreuz, die Blaumerle, Valletta
 Niederlande: das Königshaus, der Binnenhof, das Monument op de Dam, die Farbe Orange, der Niederländische Löwe, Tulpen, Holzschuhe (Klompen), die Niederländische Maid (Nederlandse Maagd), der "Seeheld" Michiel de Ruyter, Willem van Oranje als Vater des Vaterlands, der Nationaldichter Joost van den Vondel
 Norwegen: die Flagge Norwegens, die Stabkirche Borgund, Vestlandet-Fjorde, Storting, das Rathaus von Oslo
 Polen: der weiße Adler als nationales Wappentier, die Burganlage Wawel in Krakau, der Weißstorch, die rote Mohnblume, das Königsschloss in Warschau, Adam Mickiewicz als Nationaldichter, Fryderyk Chopin als Nationalkomponist, der Gruppentanz Polonaise, die Eckenmütze, die Flügelreiter, die Weichsel als natürliche Lebensader Polens, Polonia als Nationalallegorie
 Portugal: der Torre de Belém in Lissabon, Zé Povinho als nationale Personifikation der Portugiesen, der Galo de Barcelos, der portugiesischer Musikstil Fado, Portwein, der Nationaldichter Portugals Luís de Camões
 Russland: der Rote Platz mit dem Kreml in Moskau, die Sieben Schwestern, der Bär als Nationalallegorie, der Doppeladler als nationales Wappentier, die Matrjoschka, Väterchen Frost, die Eremitage in Sankt Petersburg, Alexander Puschkin als Nationaldichter
 Schweden: die drei Kronen, Gamla stan, Turning Torso, Astrid Lindgren als Nationalschriftstellerin
 Spanien: der Stier, Flamenco-Tanz mit Kastagnetten, die Giralda, die Gran Vía, Plaza de España und Calatrava-Stadt in Sevilla, Guggenheim Bilbao
 Tschechien: der Böhmische Löwe als nationales Wappentier, Bedřich Smetanas "Moldau", der Berg Říp, die Prager Burg, die mythische Seherin Libuše, der heilige Wenzel, die Winterlinde als Nationalpflanze, tschechisches Bier,
 Türkei: Atatürk, rote Tulpe, Halbmond und Stern, Hagia Sophia, Eurasischer Wolf
 Ukraine: der Trysub (übersetzt Dreizack), Maidan mit Unabhängigkeitsdenkmal, Taras-Schewtschenko-Grabmal, Kosak Mamaj als Nationalallegorie
 Ungarn: der Turul, Parlament
 Vereinigtes Königreich: der Big Ben, John Bull, Britannia als Nationalallegorie
 England: das Georgskreuz, die rote Rose, William Shakespeare als Nationaldichter, die Tea Time
 Schottland: das Andreaskreuz, der Kilt, der Dudelsack, Robert Burns und Walter Scott als Nationaldichter, die Altstadt von Edinburgh mit ihrer Burganlage, die Highlands, Loch Ness

Asien
 Indien: Tiranga, Elefant, Bengaltiger, das Löwenkapitell von Ashoka, das Rad des Gesetzes, Taj Mahal, Gateway of India, Lotustempel, Goldener Tempel, das Gewürz Curry, Velha Goa, Siddhartha Gautama
 Iran: Löwe und Sonne, Hoheitszeichen des Iran, Freiheitsturm, Persepolis, Kyros der Große, Farvahar, Schahbaz, Simorgh, Derafsch-e Kaviani, Ey Iran, Kaiserliche Hymne des Iran, Nationalhymne Iran,  Naqsch-e-Dschahan-Platz, Milad Turm, Damavand Mount
 Israel: der Davidstern, Altes Jerusalem mit Felsendom und Klagemauer, die Menorah, Masada
 Japan: Fuji-san, Tokyo Tower, 22 Schreine, Kaiserpalast Kyōto, Edo-Burgen (v. a. Himeji), die Kirschblüte, die Chrysantheme
 Singapur: Merlion als Nationalsymbol und Wahrzeichen
 Thailand: der weiße Elefant Wat Phra Kaeo mit Smaragd-Buddha und Siamspalast

Afrika
 Namibia: Die nationalen Symbole Namibias sind im National Symbols Act aus dem Jahr 2018 festgeschrieben. Es handelt sich um die Staatsflagge, Wappen, die Nationalhymne, Siegel und Präsidentenstandarte. Zudem ergeben sich aus dem Wappen indirekt der Schreiseeadler als Nationalvogel, der Gemsbock als Nationaltier und die Welwitschie als nationale Pflanze.
 Sierra Leone: Nationalhymne, Staatsflagge, Staatswappen und der Nationaleid. Seit 2019 ist der Schimpanse das Nationaltier.
 Südafrika: In Südafrika sind zahlreiche Nationalsymbole rechtlich festgeschrieben. Neben der Nationalhymne Südafrikas, der Staatsflagge und dem Wappen sind dies das Nationaltier (Springbock), der Nationalvogel (Paradieskranich), der Nationalfisch (Galjoen), die Nationalblume (Königsprotea) und der Nationalbaum (Breitblättrige Steineibe).

Nordamerika
 Kanada: das Ahornblatt, CN Tower, Parliament Hill, Château Frontenac, Banff, Olympiastadion Montreal
 USA: Das Sternenbanner, Uncle Sam, der Weißkopfseeadler, Amerikanischer Bison, Freiheitsstatue, Empire State Building, Kapitol, Weißes Haus, Golden Gate Bridge, Grand Canyon, Old State House Boston, Mount Rushmore National Memorial (Heiligenschrein der Demokratie)

Mittelamerika
 Jamaika: Lignum vitae (Blume), Hibiscus elatus (Baum), Ackee (Frucht), Doctor Bird (Vogel)

Südamerika
 Argentinien: Blau-weiße Flagge mit Sol de Mayo, Kongresspalast, der Tango, das Guanako-Lama, Diego Maradona
 Chile: Bandera, der Kondor, Pudu, Kap Hoorn, Valparaíso, La Moneda, Straße La Alameda in Santiago, Moai
 Brasilien: Zuckerhut und Cristo Redentor, der Karneval in Rio, Fußball, der Amazonas
 Kolumbien: Quindio-Wachspalme und Andenkondor

Ozeanien
 Australien: das Känguru, der Emu, das Opernhaus von Sydney und die Sydney Harbour Bridge, der Uluru, das Kreuz des Südens
 Neuseeland: der Kiwi, der Auckland Sky Tower, /

Literatur
 Jürgen Link, Wulf Wülfing (Hrsg.): Nationale Mythen und Symbole in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts. Strukturen und Funktionen von Konzepten nationaler Identität (Sprache und Geschichte, Bd. 16). Klett-Cotta, Stuttgart 1991, ISBN 3-608-91062-X.
 Hans Hattenhauer: Deutsche Nationalsymbole. Geschichte und Bedeutung. 4. Auflage. Olzog Verlag, München 2006, ISBN 3-7892-8183-2.
 Joseph Jurt: Die Rolle der Nationalsymbole in Deutschland und Frankreich. In: J. Jurt, G. Krumeich, Th. Würtenberger (Hrsg.): Wandel von Recht und Rechtsbewußtsein in Frankreich und Deutschland. Berlin Verlag Arno Spitz, Berlin 1999, ISBN 3-87061-806-X, S. 67–90.
 Joseph Jurt: Die Nationalsymbole in Brasilien: Vom Kaiserreich zur Republik. In: D. Heckmann, R.P. Schenke, G. Sydow (Hrsg.): Verfassungsstaatlichkeit im Wandel. FS für Thomas Würtenberger. Duncker & Humblot, Berlin 2013, ISBN 978-3-428-13918-7, S. 83–102.
 Klaudia Knabel (Hrsg.): Nationale Mythen – Kollektive Symbole. Funktionen, Konstruktionen und Medien der Erinnerung (= Formen der Erinnerung, Bd. 23). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2005, ISBN 3-525-35581-5.
 Peter Reichel: Schwarz-Rot-Gold. Kleine Geschichte deutscher Nationalsymbole nach 1945. Bundeszentrale für Politische Bildung, Bonn 2005, ISBN 3-89331-613-2.
 Peter Reichel: Glanz und Elend deutscher Selbstdarstellung. Nationalsymbole in Reich und Republik. Wallstein Verlag, Göttingen 2013, ISBN 978-3-8353-1163-3.
 Marc Valance: Die Schweizer Kuh. Kult und Vermarktung eines nationalen Symbols. hier + jetzt, Baden 2013, ISBN 978-3-03919-291-5.

Weblinks

Einzelnachweise