text:
Adamàndios Koraís - Ἀδαμάντιος Κοραῆς (grec), Adamance Coray  - (27 d'abril de 1748, Esmirna, Imperi Otomà - 6 d'abril de 1833, París, França) fou un erudit grec, representant de l'esperit de les Llums i partícip decisiu de la consciència pre-revolucionària a Grècia. La seva activitat filològica i els seus treballs d'edicions de texts grecs antics el convertiren en el pioner de la filologia grega moderna. La potència de la seva reflexió política li conferí un gran prestigi, tant a París, on visqué gran part de la seva vida, com a Grècia.

Biografia

Joventut a Esmirna (1748-1771)

Una família culta
Adamàndios Koraís nasqué al si d'una família culta. El seu pare, Ioannis Koraís, fou un negociant de seda originari de Quios, sense ésser un savi, tenia una gran consideració envers el coneixement. La seva intel·ligència, la seva eloqüència i la seva posició social li concediren una notorietat a Esmirna, i desenvolupà funcions polítiques de «demogeront», de president de l'hospital, de majordom de l'església grega local, i de president de la federació de negociants de Quios. La mare d'Adamàndios Koraís, anomenada Thomaís, fou una dona instruïda. Tota la família comptà amb un gran nombre d'intel·lectuals i de savis. L'avil patern, Antoine Koraís, originari de Quios, era un metge interessat també en les lletres i en la filosofia. Havia compost el 1702 una oda a Henri François d'Aguesseau en vers antic; però fou l'avi matern, Adamàndios Petirdoglu, qui jugà el paper més decisiu en el destí de Koraís. Fou professor a Constantinoble i a Quios, després un notable respectat a Esmirna. Quan morí l'agost de 1746, suscità per testament una noble emulació envers els nets per heretar la seva rica biblioteca. Finalment, un cosí, que també fou mestre d'escola, era conegut per les seves idees progressistes, i un oncle, Sofrónios de Belgrad, era un bisbe molt proper a les lletres i al coneixement.

Adamàndios Koraís tingué un germà, Andreas, tres anys més jove que ell.

La passió pel coneixement
En aquest ambient familiar on la cultura religiosa i el coneixement literari eren quotidians, Adamàndios Koraís mostrà bones disposicions per l'estudi. El nen aprengué al començament la instrucció materna, una dona que sabia llegir i escriure en una època on la majoria de les dones eren illetrades. A l'escola evangèlica d'Esmirna rebé per part d'un mestre d'escola la pedagogia reaccionària, «un ensenyament pobre en coneixement, però ric en cops de bastó», segons les seves pròpies paraules. El Pare Iertheos Dendrinos fou conegut per la seva severitat en els mètodes, però l'aprenentatge del grec antic sota la seva direcció era excel·lent, així com el contacte directe amb els autors de l'antiguitat clàssica, per la qual cosa Koraís aconseguí un domini prou fluid d'aquesta llengua.

En la biblioteca heretada del seu avi hi descobrí de seguida l'obra d'Estrabó en una edició d'erudit datada del 1707, enriquida amb notes en llatí d'Isaac Casaubon; aquella obra li feu prendre una passió pel coneixement. Comprengué que per aprofundir en la ciència li calia aprendre llatí, i s'apropà indirectament a l'estudi de l'italià i del francès. Més endavant aprengué altres llengües estrangeres, com l'alemany o l'hebreu el 1764.

Però fou gràcies al pastor protestant resident a Esmirna, l'holandès Bernhard Keun, que trobà finalment el pedagog i el savi que li feia tanta falta en el seu ensenyament: a canvi d'ensenyar grec al pastor, ell li ensenyava llatí. Autoritzat a consultar lliurement la biblioteca de Bernhard Keun, el jove Koraís començà també a interessar-se en l'erudició clàssica occidental. Desitjós de continuar estudis superiors a Europa, i el seu pare desitjant fer d'ell un negociant encarregat de desenvolupar el negoci familiar, decidí finalment que el jove s'instal·lés a Amsterdam, on pogué seguir estudis superiors i continuar amb les activitats comercials del seu pare.

Amsterdam (1771-1777)

Embarcat en un navili danès, Koraís arribà a Liorna després de vint-i-sis dies de navegació, i des d'allà arribà a Amsterdam. El 1771 la capital dels Països Baixos era un dels centres intel·lectuals més importants d'Europa. Amb el seu règim liberal i tolerant, el país esdevingué el refugi de la llibertat de pensament. La petita comunitat grega d'aquesta vila adoptà l'esperit de les Llums i donà lloc a l'esperança en un renaixement de Grècia mitjançant l'educació i els llibres.

Koraís arribà a Amsterdam amb cartes de recomanació del seu mestre Bernhard Keun per a una parella de savis, Andrien Buurt i Carolina van Lynden. Amb Andrien Buurt estudià la lògica i els Elements d'Euclides, bo i interessant-se també pel teatre. Passar d'una petita vila oriental com Esmirna al gran centre cosmopolita d'Amsterdam transformà profundament l'esperit de Koraís: sedegós de conèixer qui era ara bregà amb un desig foll de viure: aprengué a tocar la guitarra i s'inicià en esgrima; fins i tot tingué un idil·li amorós amb la filla del mestre que l'acollia. En una carta datada del 1774 Stamatis Petros, l'auxiliar experimentat que el pare envià amb el fill per ajudar-lo en les tasques del negoci familiar, descrigué Koraís com un jove mundà «vestit com un occidental, amb un barret de moda francesa, que va ara a l'òpera, adés a casa de la seva estimada, i lliurat a les vanitats i als plaers». La conclusió fou incontestable: «No està fet per als negocis».

Durant sis anys a Amsterdam, Koraís precipità la ruïna financera de la família, i s'abandonà als plaers i a les mundanitats, reconeixent ell mateix que «la seva joventut havia trontollat sota una tempesta de passions». Però també es cultivà molt: després de quatre professors, aprengué el neerlandès, l'hebreu, el castellà i el francès; la geometria, s'inicià en la música i en l'esport; d'ara endavant sentí un amor profund per la llibertat que determinaria el seu destí. Els turcs, ja responsables als seus ulls de mantenir Esmirna sota la ignorància i l'obscurantisme, són ara l'objecte de la seva aversió furiosa, car, digué «havia assaborit la llibertat d'un Estat ben governat». És amb aquesta llibertat amb la qual no cessà de somniar per alliberar Grècia de la dominació turca.

Retorn a Esmirna (1777-1782)
El 1777, forçat a abandonar Amsterdam, la perspectiva de tornar a l'Esmirna ocupada pels turcs li suposà un suplici insuportable. Aleshores intentà allargar el trajecte de retorn, amb l'esperança d'obtenir l'autorització dels seus pares d'anar a estudiar a França: passà per Leipzig, on entrà en contacte amb el savi i escriptor Thomàs Mandakasis, que li feu descobrir el pensament d'Evguénios Vúlgaris; s'aturà quaranta dies a Viena on el seu oncle, l'arquebisbe Sofrónios, tenia la protecció de l'emperadriu Maria Teresa d'Àustria; després arribà a Trieste i finalment a Venècia, on passà l'hivern del 1778.

El retorn a Esmirna no fou sinó una font d'afliccions: la vila fou en gran part destruïda per un terratrèmol i per un incendi, i la casa familiar quedà cremada. Koraís se submergí en una profunda melangia que li feia «perdre la raó». Durant quatre anys, i el que el salvà de la desesperació, fou el reconfort quotidià que li aportà el seu amic el pastor Bernhard Keun, i els passeigs fora de la vila «per no trobar-se amb els turcs». Perquè es quedés a Esmirna, els seus pares el feren casar amb una jove filla molt rica i bella, però el seu «amor per la llibertat» fou més fort. Koraís estava encara decidit a estudiar medicina a França. Escrigué el 1782 una carta al gran hel·lenista Jean-Baptiste-Gaspard d'Ansse de Villoison que reconegué en ell un bon coneixement del grec, i en dona testimoni de l'humanista neerlandès Wyttenbach. Per no agreujar l'estat de salut que ja començava a degradar-se, els seus pares cediren al seu desig. Abandonà Esmirna, arribà a Liorna, on quedà retingut en quarantena al llatzeret durant un mes, després per Marsella arribà a Montpeller el 9 d'octubre de 1782.

Montpeller: estudis de medicina (1782-1788)

Koraís s'inscrigué a la Facultat de Medicina a Montpeller, i durant aquesta etapa augmentà la seva aversió envers la dominació otomana, atès que encara tenia aquell esperit amorós de llibertat i de coneixement corcat pel temor d'haver de tornar a Esmirna i patir-hi el jou dels turcs; i expressava «només amb els metges aquesta raça de salvatges és forçada a fingir alguna dolçor». La Universitat de Montpeller era aleshores una de les millors universitats franceses; els savis que hi ensenyaven, entre d'altres Pierre Marie Auguste Broussonet, Jean-Antoine Chaptal i sobretot Grimaud; eren ardus defensors de la medicina hipocràtica, i no trigaren pas a reconèixer els mèrits de Koraís.

Bo i estudiant-hi medicina, cultivà el seu amor envers les lletres gregues i llatines, i llegí amb gran interès els filòsofs europeus del seu temps: David Hume, Nicolas de Condorcet, Helvétius i Voltaire; però el 21 de juliol de 1783 el seu pare morí, i un any més tard, la seva mare: privat de recursos, Koraís patí aleshores diverses dificultats. La pobresa marcà tota la seva vida d'aleshores ençà, però sense afectar-lo moralment. Aconseguí continuar els seus estudis de medicina gràcies a l'ajuda financera dels seus amics propers i dels beneficis de la venda de la casa familiar. Per augmentar la seva renda, treballà en diverses traduccions de l'alemany o de l'anglès al francès: traduí diverses obres de medicina, i les qüestions religioses també foren del seu interès, atès que traduí, entre d'altres, un Catecisme en què s'entreveu el seu esperit progressista i la influència de Ióssipos Missiódax.

El 1786 presentà la seva tesi de medicina, dedicada a l'amic i al mestre respectat Bernhard Keun, titulada Pyretologiae Synopsis; aquesta tesi, en la qual estudià la febre en una perspectiva hipocràtica, li valgué grans elogis per part del jurat. A partir del juliol de 1786, i durant quatre mesos, li encarregaren un curs a la Universitat de Montpeller sobre el cor, les artèries i les venes. Acabà alhora també la seva tesi complementària, també escrita en llatí, amb el títol de Medicus Hippocraticus, sive de praecipuis officiis medici. A Montpeller, el 1787, hi publicà la seva traducció al francès de la Medicina clínica de l'alemany Christian Gottlieb Selle, i l'adreçà en honor de la Societat Reial de Ciències de Montpeller; a canvi, aquesta societat li conferí la qualitat de membre, la qual cosa coronà encara més la seva consagració de savi.

Llavors gaudí d'una gran reputació, fins al punt que els seus professors intentaren que es quedés a Montepeller, però ell somniava establir-se com a metge a les illes Jòniques. Tot i que també desitjava conèixer París, «llar de totes les arts i de totes les ciències», que considerava amb respecte com «la nova Atenes». Abandonà, doncs, Montpeller, carregat de cartes de recomanació dels seus professors: «La benevolència de part de Broussonet, de Grimaud i de Chaptal, en particular, fou una de les felicitats de la meva vida», escrigué ell mateix.

París. Revolució Francesa

El naixement d'un erudit

Koraís arribà a París el 24 de maig de 1788, i hi esdevingué de seguida un observador directe de la Revolució Francesa. D'aquesta Revolució en feu una narració a les seves Cartes al protopsalte d'Esmirna, Dimítrios Lotos. És un espectador curiós que assisteix al començament als primers motins: «Enmig d'aquells aldarulls, sortia cada dia per veure amb els meus propis ulls aquelles coses terribles que eren noves per a mi», escrigué. Quedà sorprès durant un «passeig al jardí del rei, anomenat les Teuleries», de sentir un afusellament que esclatà el 12 de juliol de 1789 contra les tropes del Príncep de Lambesc; dos dies més tard, quedà horroritzat de veure els caps sagnants del governador de la Bastilla i del seu major passejats pels carrers a la punta d'una pica per la gentada de París.

Aquells aldarulls revolucionaris no impediren que menés treballs d'erudició. El juliol de 1790, després d'instal·lar-se a casa del seu amic el jutge i hel·lenista Étienne Clavier, qui tenia una gran biblioteca, Koraís acumulà notes per a una edició d'Hipòcrates que espera corregir dels errors dels copistes; l'hel·lenista Gaspard d'Ansse de Villoison, entusiasmat pels primers fruits d'aquell treball, l'encoratjà «amb una ardor i una amistat sense precedents», qualificant el seu amic com un d'aquells savis anglesos, alemanys i holandesos de «primer crític d'Europa». Durant aquest període assistí també a circumstàncies històriques que el sorprengueren: l'abril de 1791 seguí «la magnífica cerimònia fúnebre de la qual no hi ha cap exemple a cap història» per als funerals de Mirabeau, i el juliol no pogué reprimir les llàgrimes quan veié passar sota la seva finestra el comboi que transferí les cendres de Voltaire al Panteó, i «els seus llibres portats en triomf i envoltats per una gentada d'acadèmics».

Però la guerra declarada amb Àustria l'abril de 1792, després l'entrada a la guerra de Prússia el 6 de juliol següent, seguit per la proclamació de l'abolició de la monarquia, causaren una efervescència i una inseguretat tals a París que tothom s'armà: Koraís, molt inquiet, comprà un sabre. «Ens trobem de nou en un gran terror», escrigué, afegint-hi «Em penedeixo de no haver passat per Anglaterra, hi hagué dos mesos en què era possible anar-se'n. Ara no es permet a ningú sortir de París».

El poble parisenc que es jutjava abans de la Revolució «ple de saviesa, de dolçor, de filantropia i d'amabilitat, com els atenencs d'aleshores, i feliços com ells», es revela sorprenentment capaç de suscitar un canvi polític de tal magnitud i d'abolir la monarquia. En tant que gran intel·lectual, amic de les Llums, Koraís atribuí aquella capacitat al desenvolupament de la instrucció en el poble francès que suscità l'amor de la llibertat. És una lliçó que retingué per al poble grec, i que decidí també el destí de Koraís: car rebutjant d'ara endavant el jou d'un tirà, escollí instal·lar-se definitivament a França, i de concentrar tots els seus esforços a il·luminar els seus compatriotes, en tota mesura dels seus mitjans, contribuint a llur educació. L'única manera d'arribar-hi, digué, era «de publicar els autors grecs amb un llarg prefaci en llengua vulgar de manera que siguin llegits no només per aquells que han estudiat el grec antic, sinó també per la gent del poble»: la seva convicció fou que la independència política dels grecs passés per llur progrés intel·lectual i moral. Amb un gran rigor, i l'exigència d'un vertader savi, considerà que per establir una edició crítica dels autors grecs de l'Antiguitat li calia un coneixement més aprofundit de la llengua grega. És així com el metge Koraís es convertí en un filòleg erudit: «Per adquirir aquest coneixement i consagrar-hi tota la meva atenció, he abandonat l'exercici de la medicina i tota altra ocupació».

La tempesta revolucionària
La Revolució Francesa, emperò, fou seguida aviat per la tirania de Robespierre, i obligà l'hel·lenista a interrompre momentàniament els seus treballs, i a retirar-se durant diversos mesos al camp, prop de Nemours, a casa d'Étienne Clavier. Hi partí a contra-cor, amb el dolorós sentiment de menar la vida d'un rodamón, «expulsat del seu asil», patí cruelment la humiditat del camp; però reconegué també que aquell amic l'havia «arrencat de la mort». Al llarg de la segona estada a casa d'Étienne Clavier, entre el 1795 i el 1796, cedí al desesper fins al punt de desitjar passar la resta dels seus dies a Naples per gaudir-hi d'un clima millor i per no estar a càrrec d'altri.

Per procurar-se alguns recursos, traduí obres de medicina: la Introducció a l'estudi de la natura i de la medicina de Selle, el 1795, i el Projecte d'una història de la medicina i de la cirurgia de W. Black, el 1798. Publicà també, el 1796, al Magasin Encyclopédique, un breu estudi literari «sobre el testament secret dels atenencs del qual parla Deinarc en el seu sermó contra Demòstenes». Per primera vegada, hi feu la demostració del seu coneixement filològic, rebutjant conjectures errònies dels savis Corneille de Pauw i Friedrich August Wolf. Koraís estava orgullós de deixar anar el que ell anomenava «una petita ofensa» a De Pauw (culpable segons ell d'haver considerat els grecs com bàrbars incorregibles), esperant d'ell assestar aviat «el gran cop de bastó»: «En aquesta petita memòria hi demostro a aquest docte personatge que no ha comprès ni un sol mot del rector Deinarc (mentre que es vanaglorieja de conèixer la llengua grega a fons) i que ha robat descaradament una observació filològica del savi Reiske, que ha presentat com un producte del seu esperit». Amb aquest esclat, Koraís inaugurà la missió patriòtica que inspiraria tota la seva vida, animat per aquell desig ardent de venjar la seva nació contra les calúmnies i les necieses que angoixaven als grecs en aquella època.

Però el període fou particularment crític: durant el Directori, amb la crisi econòmica i la derrota financera que patí aleshores l'Estat francès, fins i tot els rics armadors grecs importadors de blat a França no eren pagats a causa de la fallida; Koraís també patí un nou període de privacions serioses i de mancances. Aquestes circumstàncies l'obliguen a demanar ajuda als seus amics d'Esmirna, atès que patia una gran misèria: «Estic despullat de vestimentes, de roba i de mil altres coses necessàries en la vida, sense comptar que no he pogut reemplaçar alguns llibres, indispensables per al meu treball, que vaig haver de vendre quan el pa es pagava a 40 francs la lliura».

Les grans obres (1798-1821)

L'herald de la causa grega

Les Guerres Napoleòniques que començaren a estendre's vers orient i Grècia feren néixer en Koraís una esperança: després del detonant de la campanya d'Egipte, l'Imperi Otomà declarà la guerra a França el 1798, i tot de combats confrontaren l'exèrcit francès amb l'otomà a l'Epir durant tot un any. Aquella situació coincidí també amb el primer aixecament del patriota grec Rigas Fereos contra la dominació otomana. Entre els grecs oprimits la Revolució Francesa i la seva propaganda aixecaren un vent d'esperança.

Per a Koraís s'obrí un nou període al servei de la independència de Grècia. Es comprometé amb ardor en aquesta lluita per la llibertat: amb ocasió de la mort de Rigas el juny de 1798 abordà el combat polític tot publicant anònimament el pamflet Exhortació fraterna en resposta a un pamflet que s'oposava a les idees liberals i sostenia el poder otomà sota el títol dExhortació paterna. L'any següent dedicà als «Grecs lliures de la mar Jònica» una edició en grec antic i la seva traducció al francès dEls caràcters de Teofrast, editada a compte de Thomàs Spaniolakis, i on s'expressen les seves preocupacions de moralista. El seu treball d'erudició filològica troba també el seu primer reconeixement oficial amb la publicació, enriquida amb comentaris, del tractat hipocràtic Sobre els vents, les aigües i els llocs: l'obra tingué un èxit prodigiós i el 1810 rebé el premi de cinc mil francs de l'Institut de França, concedit per unanimitat. El seu poema Ἄσμα πολεμιστήριον ('Cant de guerra'), del 1800, i Σάλπισμα πολεμιστήριον ('Crida de guerra'), del 1801 (signat amb el pseudònim patriota de l'«Intrèpid Maratonià»), tradueixen l'esperança d'una intervenció francesa per a l'alliberament de Grècia, després de la campanya d'Egipte de Napoleó, car és França de qui cal esperar l'ajut, i no pas de Rússia, com es creia. Amb aquestes dues obres, Koraís cerca inspirar confiança en les campanyes militars franceses i infondre entusiasme en el cor dels grecs.

La inquietud de Koraís pel seu país, però, es feu més viva el 1803 i el conduí a presentar davant la Societat dels Observadors de l'Home, de la qual era membre, la seva Memòria sobre l'estat actual de la civilització a Grècia: hi vol mostrar als francesos que el poble grec, tot i oprimit, mereix un interès vertader: «Ai las! Si pogués fer interessar els meus respectables col·legues per un poble que fa esforços per sortir de la barbàrie», escrigué. Aquesta memòria fou seguida, el 1805, pel pamflet El que han de fer els grecs en les circumstàncies presents. Diàleg de dos grecs sobre la notícia de les brillants victòries de l'Emperador Napoleó. L'esperança d'un alliberament immediat s'allunyava, però l'autor no renuncià a continuar fent exhortacions i consells als seus compatriotes.

 El filòleg al servei de Grècia
Aquestes obres contribuïren a fer conèixer Koraís entre els erudits, tant a Grècia com a França. Obtingué l'estima i l'amistat de diversos savis, filòlegs i hel·lenistes, entre altres Etienne Clavier, Chardon de la Rochette, Gabriel de La Porte du Theil i Jean-Baptiste-Gaspard d'Ansse de Villoison, però també de l'impressor i editor Ambroise Firmin Didot. Napoleó Bonaparte, havent desitjat que es traduís la Geografia d'Estrabó, Jean-Antoine Chaptal, Ministre d'Interior, li recomanà el seu antic alumne, Koraís, que col·laborà amb la traducció del text amb l'historiador Gabriel de La Porte du Theil, mentre que el geògraf Gosselin s'encarregà de les notes. Aquest treball de llarg durada l'ocupà durant diversos anys. El primer tom d'aquesta traducció fou presentada a l'emperador el 1805, i cadascun dels savis rebé per llur contribució una renda de per vida de dos mil francs.

Koraís feu paral·lelament un enorme treball de traducció i d'edició filològica: preparà des del 1796 la traducció del tractat de Cesare Beccaria sobre Els delits i les penes, que es publicà el 1802. L'obra, dedicada per Koraís als grecs lliures de la República de les Set Illes «per servir com a bella esperança», fou molt popular a Grècia. El mateix any aparegué la seva edició corregida de la novel·la de Longus, Dafnis i Cloe, i dos anys després, les Aethiopica d'Heliodor, a iniciativa d'un amic grec que assumí el cost de llur publicació.

És així, gràcies a la gran generositat de rics negociants grecs, partidaris de l'educació i de la Il·lustració, els germans Zosimàs, que Koraís pogué publicar el fruit del seu treball. Atès que a partir del 1805, es consagra al que serà la seva obra major, la Biblioteca Grega. Aquesta enorme empresa representa l'esforç per posar a disposició del públic les obres mestres de la literatura grega de l'Antiguitat, en un text establert amb seny, acompanyat d'un aparell crític i precedit de llargs prefacis. Són, doncs, editades les obres d'Isòcrates, de Licurg, de Xenofont, d'Aristòtil, de Plató, o les Vides paral·leles de Plutarc. La majoria dels prefacis de Koraís, coneguts amb el títol de Pensaments Improvisats o Prolegomens, formen la síntesi de totes les seves concepcions sobre l'educació, la llengua o la política, i expressen essencialment la necessitat de reintroduir les idees que l'Europa de la Il·lustració havia rebut de l'Antiguitat grega.

Del 1811 al 1820 continuà els seus treballs d'erudició, i publicà, gràcies a la contribució financera dels habitants de Quios, les obres de Xenòcrates i de Galè; aquesta última obra, titulada Sobre l'aliment que proporcionen els productes provinents de l'aigua, aconseguí una certa celebritat per les precisions aportades per Koraís sobre els noms dels peixos en grec antic, propers als noms en grec modern; i edità també les obres d'Estrabó en quatre volums i de Marc Aureli, i publicà els quatre primers cants de la Ilíada.

Durant la mateixa època, col·laborà activament amb la revista bimensual Mercure Savant, fundada i publicada a Viena per l'arquimandrita Ànthimos Gazís. N'esdevingué un dels redactors regulars al costat d'altres savis grecs, per tal de contribuir millor a l'educació dels seus compatriotes. Aquesta revista tractava totes les qüestions filològiques i intel·lectuals que interessaven la situació de la Grècia de l'època. És així com el 1813, quan esclatà la qüestió lingüística grega per saber si és la llengua purista o la llengua demòtica la que devia imposar-se en l'ensenyament, Koraís hi expressà la seva posició personal. Un conflicte no trigà pas a declarar-se entre els partidaris de la llengua vulgar i els que volien conservar una llengua arcaïtzant: Koraís s'oposà feroçment als partidaris de la llengua purista, i se'n mostrà molt afectat: «Un bàndol de fanàtics i de pedants m'ha declarat la guerra, i busca enverinar els pocs dies que em queden encara per viure», escrigué el 1815, afegint-hi: «Satisfan llur ràbia amb tots aquells que recomanen les Llums».

El patriota desinteressat
Aquestes activitats multiformes impediren a Koraís acceptar els càrrecs de professor, amb prestigi, que li foren proposats. Rebutjà, doncs, una primera vegada, el 1805, la càtedra de filòleg grec al Collège de France reemplaçant Gaspard d'Ansse de Villoison, i un cop més el 1814 la càtedra, vacant després de la mort d'Édouard-François-Marie Bosquillon. Havia també rebutjat un càrrec de preceptor a casa d'un anglès ric, i el 1816, feu la meitat del camí que li permetia accedir a ser membre de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. La missió patriòtica de la qual havia fet el seu apostolat d'ençà el 1789 és a ulls seus tan primordial que havia d'esdevenir exclusiva. A causa d'aquestes metes es veié obligat a renunciar a algunes funcions. En donà ell mateix dos exemples significatius en la seva autobiografia. Per esdevenir membre de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, el postulant havia d'inscriure's al començament en un registre de candidats, després, abans del vot, «retre personalment visita a cadascun dels membres per implorar-los humilment que li donessin llur vot». I Koraís mateix afegí «Considerava únicament el primer procediment, al qual m'havia conformat, no tant com una obligació necessària, sinó almenys com una habitud irreprotxable, i em vaig inscriure com a candidat». I es quedà allà, tenint per «principi que, quan hom no es troba còmode davant d'una cosa, ha d'esperar sempre de ser buscat, de prohibir-se tot procediment que podria ser confós amb la intriga».

Una segona circumstància mostra que feia passar la seva alta moralitat per sobre del seu interès personal: Napoleó és emperador quan proposà a Koraís i a Étienne Clavier d'esdevenir censors de les obres futures, el primer havent de controlar el grec antic i el grec modern, el segon, el llatí. Aquesta proposició, acompanyada de l'oferta d'una generosa retribució anual, és del tot rebutjada «amb horror» pels dos amics, atès que «si s'esperava de nosaltres un treball tal, se'n podria esperar també que fóssim capaços d'executar per salari infàmies tan pitjors».

Guerra d'independència de Grècia (1821-1830)

El mestre de la nació
Amb l'esclat de la Guerra d'independència de Grècia, Koraís veu com es crea a la seva pàtria una situació nova que ell esperava uns trenta anys després, car, digué, alliberar-se del jou otomà és relativament fàcil: «Destruir un edifici no demana pas gaire coneixement, sobretot si trontolla de fa temps. La gran dificultat és reconstruir-lo».

Fins i tot, emperò, si «el combat ha començat abans d'hora», fent trair tota objecció, es donà enterament, i àrduament, a aquesta lluita a la qual només els seus setanta-tres anys li impedien de participar amb les armes a la mà: «Si tingués vint anys menys, ni déus ni diables no m'haurien impedit de combatre», assegurà. Koraís se'n fa l'ànima i l'herald d'aquesta guerra d'independència. Esdevé un dels membres fundadors del Comitè Filohel·lènic de París destinat a promoure la lluita dels grecs i a reunir els ajuts materials indispensables. Comença una correspondència epistolar nodrida amb diversos filohel·lènics, com Thomas Jefferson, i publicà articles en pamflets estrangers.

Per aclarir també els grecs, els proposà les referències polítiques i morals que necessitaven en la Revolució en curs: «Si això hagués estat possible, hauria volgut publicar al mateix temps tots els moralistes i els escriptors polítics, per atenuar, tant com hagués pogut, els mals que es poden témer de la revolució», digué. El 1821 publicà la Política d'Aristòtil, acompanyada d'una traducció titulada Exhortacions polítiques; l'any següent edità l'Ètica a Nicòmac, així com el tractat De l'art militar d'Onosandre, i traduí la primera elegia de Tirteu. Dedicà aquestes dues darreres obres als grecs que combatien per la llibertat. Anticipà també el problema polític del seu país en plena revolució, a les seves Notes sobre la Constitució provisional de Grècia de 1822 i als seus Diàlegs de dos grecs sobre els interessos de llur país en prefaci a un tractat de Plutarc. Del 1825 al 1827 presentà les qüestions morals i polítiques d'actualitat a través, entre d'altres, de les Memorables de Xenofont, les Gòrgies de Plató, el Manual d'Epictet, el Discurs contra Leòcrates de Licurg i els quatre toms de les Entrevistes d'Epictet per Flavi Arrià.

Reflexions sobre la política i la llengua
Aquesta immensa cultura fou posada al servei d'una profunda reflexió política que floreix en el preàmbul d'aquestes obres, Koraís estudià l'evolució de les teories i de les institucions polítiques d'ençà l'Antiguitat grega fins als pensadors occidentals moderns. Aquesta facilitat del gran erudit per il·lustrar el present donant vida a les obres mestra gregues del passat es tradueix fins i tot en les circumstàncies de la seva vida personal: essent sabedor de la derrota de la flota turca a la batalla de Navarino, l'octubre del 1827, Koraís feu llegir en veu alta els versos del Prometeu encadenat d'Èsquil:
« Si la tempesta que es forma us atrapa, no atribuïu res a l'atzar;
no digueu que Zeus us colpeja amb un cop imprevist,
i no n'acuseu ningú més que vosaltres.
Esteu previnguts. No serà per la manca de llum
ni per la manca de temps que quedareu imprudentment
abraçats en la roca de la desgràcia.»
(versos 1073-1078)

Tota aquesta activitat filològica de Koraís no quedà sense efecte: homes polítics i militars grecs li escrigueren per demanar-li consell. Rebé condecoracions d'honor, anomenaren amb el seu nom una torre a Messolongui, els membres de la Tercera assemblea nacional grega de Trezeni li adreçaren, el 9 d'abril de 1827, una carta de reconeixement plena de respecte. D'ara endavant, Koraís és considerat com el representant semi-oficial de Grècia a França.

La llarga freqüentació de Koraís amb els texts grecs de totes les èpoques i de tots els estils el posà en una situació d'apreciar l'evolució de la llengua grega. D'ençà diversos anys acumulà notes i recollí elements lexicals extrets de les obres de l'Antiguitat, de l'edat mitjana i de l'època neohel·lènica, però també de texts de l'Antic i del Nou Testament, així com de la tradició oral. Reuní aquest ric material en un recull variat titulat genèricament Mélanges, que contenen, entre d'altres, els poemes de Teodor Prodom del , i un assaig de diccionari grec antic - grec modern, en un remarcable treball de lexicografia. La publicació d'aquesta obra en cinc toms, anomenada Àtakta ('Miscel·lània'), tingué lloc del 1828 fins a la seva mort el 1833.

Quan, el març del 1827, Ioannis Kapodístrias esdevingué governador del nou Estat Grec, Koraís observà una certa desconfiança. Els dos homes s'havien conegut a París el 1815, i des d'aquell moment tenien relacions d'amistat: intercanviaven en llur correspondència llurs punts de vista sobre l'ensenyament o la política a Grècia, i Koraís feia conèixer a Kapodístrias els exemplars de les obres que ell publicava. Però d'ençà la seva designació, Kapodístrias suspengué la Constitució i dissolgué l'Assemblea, concentrant pràcticament tots els poders a les seves mans: als ulls de Koraís, és una mena de tirania que traeix els sacrificis dels combatents grecs per la llibertat. Publicà aleshores contra Kapodístrias diversos pamflets polítics sota forma de diàlegs: el setembre de 1830, amb el pseudònim de G. Pantasides, feu aparèixer el seu Diàleg de dos grecs on exposà «El que la Grècia alliberada dels turcs té interès a fer, en les circumstàncies presents, per no esdevenir l'esclava dels cristians turquitzants.». Li proposà la intervenció de França. Ignorant l'assassinat de Kapodístrias el 9 d'octubre de 1831, publicà un segon diàleg de nou dirigit contra l'antic governador. Aquests atacs autoritzen els adversaris de Koraís per jutjar-lo moralment responsable d'aquell assassinat; però era desconèixer greument el pensament i l'ideal democràtic de Koraís, atès que des del primer pamflet, l'autor escrivia «La tirania no ha estat mai eliminada mitjançant l'assassinat d'un tirà.»

Publicacions
Les seves publicacions principals són:

 Els Caràcters de Teofrast, en grec i francès, 1799
 El Tractat dels aires, de les aigües i dels llocs, d'Hipòcrates, 1800
 Les obres d'Heliodor d'Emesa, 1804
 La Geografia d'Estrabó (en col·laboració amb Pascal-François-Joseph Gosselin i Gabriel de La Porte du Theil), 1805-1819
 Una Biblioteca grega en 26 volums (1807-1826) que comprenia Isòcrates, Plutarc, Estrabó, la Política i la Moral d'Aristòtil, Claudi Elià, Xenofont, etc.
 La Crida de guerra, 1801
 Cartes de Koraís al protopsalte d'Esmirna Dimítrios Lotos sobre els esdeveniments de la Revolució Francesa, 1782-1793

És autor d'una abundant correspondència en grec i en francès, i de diversos pamflets polítics.

Notes

Referències

Escriptors grecs del segle XIX
Filòsofs grecs
Alumnes de la Universitat de Montpeller
Morts a París
Grecs otomans
Filòlegs francesos
Hel·lenistes francesos
Escriptors francesos en francès
Filòsofs turcs
Filòlegs asiàtics
Filòsofs francesos
Escriptors d'Esmirna
Escriptors otomans


text:
Johanna Elisabeth (Joke) Smit, getrouwd bekend als Joke Kool-Smit, (Utrecht, 27 augustus 1933 – Amsterdam, 19 september 1981) was een Nederlands taalkundige, journalist, politicus en feminist. Haar artikel Het onbehagen bij de vrouw (De Gids, 1967) geldt als begin van de tweede feministische golf in Nederland. "Een hele generatie vrouwen voelde zich door haar geïnspireerd om hun leven anders in te richten dan van hen werd verwacht."

Joke Smit overleed op 48-jarige leeftijd aan borstkanker.

Carrière en maatschappelijke loopbaan
Na het Christelijk Gymnasium Utrecht studeerde Smit Franse taal- en letterkunde aan de Universiteit van Amsterdam. Ze was lerares Frans op een aantal middelbare scholen tussen 1955 en 1966. In 1962 bracht ze een jaar als freelance journalist in Parijs door, waar ze artikelen schreef voor het NRC Handelsblad en Het Parool. Daarna was ze redacteur en redactiesecretaris van het literair tijdschrift Tirade. In 1966 werd ze wetenschappelijk hoofdmedewerker aan het instituut voor Vertaalkunde van de Universiteit van Amsterdam.

Feministische loopbaan
In 1966 sprak Smit zich voor het eerst publiekelijk uit als feminist en eiste voor vrouwen het recht op om zelf te beslissen over abortus. In november 1967 werd Smits artikel Het onbehagen bij de vrouw gepubliceerd in het maandblad De Gids. Daarin beschreef ze de frustratie van getrouwde vrouwen die meer wilden dan een bestaan als moeder en huisvrouw. Dit essay groeide uit tot manifest van de tweede feministische golf in Nederland. In 1967 werd Smit lid van de Partij van de Arbeid. In 1968 stichtte ze samen met Hedy d'Ancona de actiegroep Man Vrouw Maatschappij, waarvan ze voorzitter en actief lid werd. In september 1970 werd ze verkozen tot Amsterdams gemeenteraadslid. Ze bleef een jaar aan, tot september 1971. In 1971 werd ze redacteur van het wetenschappelijk partijblad Socialisme & Democratie. Ze was lid van vele commissies, zoals de Programmaraad TV van de NOS, de Commissie Open School en de Emancipatie Kommissie.

Smit verwierf bekendheid met vooruitstrevende voorstellen voor een herverdeling van betaalde en onbetaalde arbeid in de maatschappij. Zo pleitte ze ervoor de werkweek te verkorten naar dertig uur voor zowel mannen als vrouwen. Dit zou het mogelijk maken allerlei onbetaalde zorgtaken en huishoudelijk werk eerlijk te verdelen. In de jaren zeventig publiceerde ze over vrouwenzaken in de politiek, vrouwenrechten, de emancipatie van lesbische vrouwen, feminisme en socialisme, en onderwijs voor meisjes en vrouwen.

In 1979 uitte ze haar zorgen over de herinvoering van de hoofddoek in het toen net tot islamitische republiek herdoopte Iran. Volgens haar stond de sluier voor "het recht op verstoting, voor geïnstitutionaliseerde jaloezie tussen vrouwen, voor het wegsnijden van erotische verlangens, voor vormen van apartheid die hopelijk minder zijn dan in Zuid-Afrika, maar vermoedelijk nog dieper ingrijpen in het leven van mensen, voor een stelsel van onderhorigheid dat vervolgens benoemd wordt als de waardigheid van de vrouw."</blockquote> In 1979 kreeg Smit de Annie Romein-Verschoor-prijs van het feministische tijdschrift Opzij (dat Het onbehagen bij de vrouw opnieuw publiceerde in hun jubileumjaar 2007).

Persoonlijk
Joke Smit groeide op in een Nederlands-hervormd gezin met zes kinderen in de gemeente Vianen. Haar beide ouders waren docent aan een middelbare school. In 1956 trouwde ze met Constant Kool met wie ze twee kinderen kreeg. In 1974 verbrak Smit haar huwelijk. Vanaf 1978 had ze een relatie met Jeroen de Wildt.

Overlijden

Op 19 september 1981 overleed Joke Smit aan borstkanker in een Amsterdams ziekenhuis. Een week na haar overlijden zond Achter het nieuws een kort daarvoor opgenomen interview uit van Els Bonger waarin Smit de uitspraak deed: "Ik wil dat het beter wordt voor mijn dochter en kleindochter." Na haar dood werd haar naam verbonden aan de tweejaarlijkse Joke Smit-prijs, het Joke Smit College, de Joke Smit Stichting, het Joke Smit Instituut , evenals meerdere scholen en straten in Nederlandse gemeenten, waaronder Zutphen, Coevorden, Utrecht, Enschede en Vianen. Bij Station De Vink in Leiden staat op het Alexandrine Tinneplein het Monument voor Joke Smit.

Bibliografie
1967 - Het onbehagen bij de vrouw, De Gids, november 1967
1969 - Rok en rol. Vrouw (en man) in een veranderende samenleving, samen met H. Misset en E. Engelsman, De Arbeiderspers - Amsterdam
1972 - Hé zus, ze houen ons eronder. Een boek voor vrouwen en oudere meisjes, Bruna - Utrecht/Antwerpen
1975 - De moeder van Marie kan méér. Gebundelde artikelen 1971–1975, Bruna - Utrecht/Antwerpen
1984 - Er is een land waar vrouwen willen wonen: teksten 1967–1981. Amsterdam : Feministische Uitgeverij Sara. . (Online editie in dbnl)

Literatuur
 Marja Vuijsje: Joke Smit. Biografie van een feministe. Uitgeverij Atlas, Amsterdam, 2008.  (3e druk 2010, Olympus: )

Externe links
 JokeSmit.info
 JokeSmit.nl

 Portret in Digitaal Vrouwenlexicon Nederland - historici.nl
 Oorspronkelijke tekst van Het onbehagen bij de vrouw (1967) - emancipatie.nl

PvdA-politicus (Nederland)
Nederlands feminist
Gemeenteraadslid van Amsterdam
Tweede feministische golf

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Frobisher Lake is a lake in northern Saskatchewan, Canada, located between Turnor Lake and Churchill Lake.

Background
The lake is part of the Churchill River drainage basin. It receives water from Turnor Lake via the short Wanasin River and a channel connects it to Churchill Lake. Pinaskau, Wapiskaw and Waskwei are the largest of many islands on the lake. The freezing period of the lake is from November to May. There are no permanent settlements on Frobisher Lake. The closest community is Turnor Lake, which is accessed by Highway 909. From Turnor Lake a road access was built to Frobisher Lake.

The lake's fish species include: walleye, sauger, yellow perch, northern pike, lake trout, lake whitefish, cisco, white sucker, longnose sucker and burbot.

See also
List of lakes of Saskatchewan

References

Lakes of Saskatchewan


text:
Sidestepper est le nom artistique du producteur et Dj britannique Richard Blair

Après avoir travaillé durant plusieurs années dans les studios Real World de Peter Gabriel pour un certain nombre d'artistes internationaux, Richard Blair a déménagé à Bogota, Colombie, en 1992. Ce voyage, programmé initialement comme une visite rapide, se convertit en un séjour de trois ans, durant lesquels Blair s'immergea dans la riche scène musicale colombienne. Là, il fut producteur et ingénieur pour plusieurs albums de Carlos Vives le pionnier de la musique pop-vallenato, et pour les rockers du groupe Los Aterciopelados. Durant cette même période, il s'imprégna du son profond des rythmes afro-colombiens, du son classique cubain et du répertoire de salsa qui fondent la musique colombienne actuelle.

Une fois de retour en Angleterre, Blair a produit une série de singles  et où fusionnèrent la musique latine classique et la drum'n'bass avant-garde. Plus tard, Blair lança sur le marché l'album "More Grip".

Liens externes

Producteur britannique de musique


text:
Boris Sagal (ur. 18 października 1923 w Jekaterynosławiu, zm. 22 maja 1981 w Portland w stanie Oregon) – amerykański reżyser filmowy i telewizyjny; ojciec aktorki Katey Sagal.

Kariera
Urodził się w żydowskiej rodzinie na terenie dzisiejszej Ukrainy. Cała jego rodzina wyemigrowała później do Stanów Zjednoczonych. Sagal ukończył prestiżowy Uniwersytet Yale, na wydziale aktorskim. Od połowy lat 50. związany był z amerykańską telewizją, reżyserując odcinki popularnych wówczas seriali. Na dużym ekranie największy sukces odniósł realizując klasyczny film fantastycznonaukowy Człowiek Omega (1971), z Charltonem Hestonem w roli głównej. Kilka lat wcześniej nakręcił jedną z komedii muzycznych z Elvisem Presleyem, pt. Szczęśliwa dziewczyna (1965). Był jednym z reżyserów popularnego serialu Pogoda dla bogaczy (1976), za który otrzymał nominację do nagrody Emmy.

Życie prywatne
Od 1952 jego żoną była Sara Macon (ur. 1927, zm. 1975). Po jej śmierci ożenił się ponownie, z aktorką i tancerką Marge Champion. Z pierwszego małżeństwa miał pięcioro dzieci; w tym córkę Katey Sagal, odtwórczynię roli Peggy Bundy w sitcomie Świat według Bundych.

W maju 1981 Boris Sagal uległ tragicznemu wypadkowi na planie filmowym. Wychodząc z helikoptera, został uderzony przez śmigło ogonowe maszyny. Pięć godzin później w następstwie odniesionych obrażeń zmarł w szpitalu w Portland.

Filmografia
Filmy:

Seriale TV:

Bibliografia

Absolwenci Uniwersytetu Yale
Amerykańscy reżyserzy filmowi
Amerykańscy reżyserzy telewizyjni
Amerykańscy producenci telewizyjni
Ludzie związani z Dnieprem
Amerykanie pochodzenia żydowskiego
Ukraińscy Żydzi
Ofiary wypadków
Pochowani na Forest Lawn Memorial Park (Hollywood Hills)
Ludzie urodzeni w Dnieprze
Urodzeni w 1923
Zmarli w 1981


text:
Willem Frederik Sijthoff (Den Haag, 12 september 1965) is een Nederlands mediaondernemer, uitgever en jurylid in het televisieprogramma Dragon's Den. Sijthoff stamt uit een bekend Nederlands uitgeversgeslacht.

Sijthoff Media
Sijthoff Media omvat Young & Connected (Kidsweek, 7Days, Samsam en Ondertussen.nl), AG Connect, Adformatie, Binnenlands Bestuur, iBestuur, Alex van Groningen, NBA Opleidingen, Amsterdam Institute of Finance, MindCampus en Business Insider.

Levensloop
Na zijn middelbare school op het Vrijzinnig-Christelijk Lyceum te Den Haag gaat Sijthoff in 1984 bedrijfskunde studeren aan de Rijksuniversiteit Groningen. Een jaar later vertrekt hij naar de Universiteit van Amsterdam om daar economie te gaan studeren en rond dit weer verder af in Groningen aan de RuG. Een aantal jaar later, in 1994 is Sijthoff (dan 29 jaar oud) gedwongen het familiebedrijf Sijthoff Pers te verkopen aan mediaconcern Wegener. In 1995 wordt Sijthoff consultant bij kantoor Young & Rubicon en een jaar later in 1996 richt Sijthoff het bedrijf Scoot op. In 1997 neemt Willem Sijthoff samen met HAL Investments Het Financieele Dagblad over en in 2000 voegt hij BNR Nieuwsradio hieraan toe en doet deze twee mediabedrijven samenkomen in de FD Mediagroep. Naast zijn Nederlandse ondernemingen is Sijthoff in Noorwegen eigenaar van een regionale krant (Agderposten), een radiostation en een televisiezender. In december 2009 werd bekend dat Sijthoff zijn belang in de FD Mediagroep van de hand doet aan HAL Investments.
Naast zijn ondernemingen was Sijthoff onder andere ook nog uitgever van het tijdschrift PM Den Haag en PM Brussel, bladen speciaal gericht op de Rijksoverheid/ Brusselse EU instellingen. In 2008 werd Sdu Uitgevers eigenaar van PM.
In april 2012 is ook de overname van de Adformatie Groep door de Sijthoff Media Groep tot stand gekomen (voorheen onderdeel van Kluwer). In 2018 verandert de naam van het mediabedrijf naar Sijthoff Media.

Nederlands ondernemer


text:
Diospyros salicifolia är en tvåhjärtbladig växtart som beskrevs av Alexander von Humboldt, Aimé Bonpland och Carl Ludwig von Willdenow. Diospyros salicifolia ingår i släktet Diospyros och familjen Ebenaceae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Ljungordningen
salicifolia


text:
Static Nunatak () is a nunatak 2 nautical miles (3.7 km) south-southwest of Altar Mountain, Quartermain Mountains, in Victoria Land. The name is one of a group in the area associated with surveying applied in 1993 by New Zealand Geographic Board (NZGB). Static is a modern survey technique involving stationary observations of survey stations with particular relevance to Global Positioning System (GPS) surveys.

Nunataks of Victoria Land
Scott Coast


text:
Estadio Universitario UES is a multi-use stadium in San Salvador, El Salvador.
It is currently used mostly for football matches and is the home stadium of C.D. UES. The stadium holds 10,000 people.

References

External links
Sitio web oficial

Football venues in San Salvador
Football venues in El Salvador


text:
Chiazze verdi (Green Patches) è un racconto di fantascienza di Isaac Asimov scritto nel 1950 e pubblicato per la prima volta nel numero di novembre 1950 della rivista Galaxy Science Fiction col titolo Misbegotten Missionary.
Successivamente è stato incluso (col titolo Green Patches) nella raccolta Antologia personale (Nightfall and Other Stories) del 1969.

Il racconto è stato pubblicato varie volte in italiano a partire dal 1953 anche con i titoli Missione nell'iperspazio e Missionario incompreso.

Il tema di un pianeta guidato da una coscienza comune torna nei romanzi L'orlo della Fondazione, Fondazione e Terra e Nemesis.

Trama
Una nave spaziale di coloni umani atterra su di un pianeta sconosciuto, che viene poi battezzato "Pianeta di Saybrook " dal nome del capitano. Costui analizza l'abbondante vita animale e vegetale del pianeta, venendo alla conclusione che sia tutto parte di un singolo organismo dotato di una coscienza unica. Tale organismo percepisce gli umani e le altre forme di vita terrestri che viaggiano con loro come esseri "incompleti" o meri " frammenti di vita", in quanto non facenti parte della perfetta coscienza planetaria. Decide quindi di integrarli in sé rendendo incinte tutte le femmine di animali presenti sulla nave colonia: i nuovi nati presentano chiazze di peluria verde al posto degli occhi. Quando il capitano Saybrook si rende conto che tutte le donne del suo equipaggio sono incinte, manda un rapporto subeterico alla Terra e decide di autodistruggere la nave.

Dopo qualche tempo, una nave spaziale di ricerca atterra sul pianeta per investigare sul rapporto ricevuto dalla nave di Saybrook. L'equipaggio non corre rischi, incenerendo tutte le forme di vita attorno al punto di atterraggio per impedire loro di penetrare a bordo. Avendo ottenuto le prove di quanto dichiarato nel rapporto di Saybrook, l'equipaggio si prepara a far ritorno sulla Terra per assicurarsi che il pianeta venga messo in quarantena permanentemente.

Ma all'insaputa dell'equipaggio la nave trasporta un clandestino, un animale del pianeta che è riuscito a introdursi a bordo. Questa creatura, perfettamente mimetizzata nelle apparecchiature della nave, ha come scopo quello di convertire i "frammenti di vita" in un unico organismo, con una coscienza comune e chiazze di peluria verde al posto degli occhi.

Note

Voci correlate
Colonizzazione dello spazio
Ipotesi Gaia

Collegamenti esterni

Racconti di Isaac Asimov
Racconti di fantascienza


text:
Scarlit Scandal (* 27. April 1999 in Fort Pierce, Florida, USA) ist eine US-amerikanische Pornodarstellerin.

Karriere
Scandal wuchs in West Palm Beach, Florida, auf und war Mitglied des Streckenteams der High School. Nachdem Scarlit auf Twitter nach Hardcore-Pornodarstellern gesucht und sich per E-Mail mit der Agentur "Motley Models" in Verbindung gesetzt hatte, machte sie im März 2019 im Alter von 19 Jahren ihr erstes offizielles Hardcore-Shooting. Sie drehte u. a. für BangBros, Mofos, Brazzers, Passion HD, Reality Kings, Team Skeet, Zero Tolerance, Virtual Reality Bangers und Diabolic Video. Außerdem posierte Scarlit für Playboy Plus im Februar 2020.

Filmografie (Auswahl)

Auszeichnungen
 2021: AVN Award – Best New Starlet
 2021: AVN Award – Best Three-Way Sex Scene: G/G/B, in "Muse Season 1"
 2021: AVN Award – Mainstream Venture of the Year
 2021: XBIZ Award – Best New Performer
 2021: XBIZ Award – Best Sex Scene – Erotic-Themed, in "Obsessed"

Weblinks

 Fresh Faces: Scarlit Scandal
 2021 AVN Award Winners Announced
 Scarlit Scandal Crowned Newest 'Vixen Angel'
 Scarlit Scandal Becomes a 'Muse' in Deeper.com Feature

Einzelnachweise

Pornodarsteller
Träger des AVN Award
Träger des XBIZ Award
US-Amerikaner
Geboren 1999
Frau


text:
19 Gramercy Park South, also known as 86 Irving Place or the Stuyvesant Fish House, is a four-story row house located at the corner of Gramercy Park South (East 20th Street) and Irving Place in the Gramercy Park neighborhood of Manhattan, New York City.

History
The house was built in 1845 by William Samuel Johnson, a Whig politician, and then had the address 86 Irving Place. Johnson sold the property to Horace Brooks, who added a fifth story and constructed a stable on the unused southern part of the property. The census of 1880 shows a number of different people living at the address, suggesting that it had been converted into apartments by that time.

In 1887, this modest property was expanded and altered by noted architect Stanford White at the cost of $130,000 into a mansion with an interior marble staircase and a ballroom on the top floor where Mamie Fish gave elaborate parties for New York society. The building was also re-numbered 19 Gramercy Park, an address which had not existed prior to that time.

The Fish family left for their new 78th Street home in 1898, and the building was broken up into small apartments; actor John Barrymore was a resident while he was in New York working on Broadway.  Occupants at other times included playwright Edward Sheldon and William C. Bullitt, the diplomat, journalist and novelist. In 1909, a six-story apartment building was constructed on the southern part of the lot.

The building was rescued from decay in 1931 by noted publicist Benjamin Sonnenberg when he and his wife rented the first two floors, gradually expanding and taking over other apartments. In 1945, Sonnenberg bought the entire building from Fish's son, Stuyvesant Fish Jr., for $85,000, and combined it with the apartment building to the south to create a massive residence which noted architecture critic Brendan Gill called "the greatest private house remaining in private hands in New York." The mansion was extensively furnished with Sonnenberg's collection of English and Irish furniture, drawings by Old Masters and sculptures.  Like the Fishes, Sonnenberg gave notable parties which brought old-money New York together with show business luminaries. The building was listed as a contributing property to the Gramercy Park Historic District in 1966.

Sonnenberg died in 1978, and the house was auctioned to Baron Walter Langer von Langendorff, the owner of Evyan Perfumes, although Dr. Henry Jarecki also bid on it. Von Langendorff sold it to fashion designer Richard Tyler and his wife, Lisa Trafficante, in 1995 for $3.5 million. After sprucing up the property, it was put on the market in January 2000 and sold to Jarecki in December 2000 for $16.5 million. Jarecki, a psychologist and entrepreneur was reported to plan to use the mansion as both a home and the headquarters for his family foundation.

Rooms
The mansion in its current incarnation has 37 rooms,  of space, a separate caretaker's apartment, numerous bedrooms, bathrooms, guest suites, and sitting rooms, a drawing room, a library, two kitchens, a wine cellar and the ballroom on the top floor, which had been renovated by Tyler.

In popular culture
19 Gramercy Park plays a central role in the 1970 illustrated novel Time and Again by American author Jack Finney. The main character, an advertising artist, travels back in time from 1970s New York City to January 1882, and rents a room at 19 Gramercy Park, which is a boarding house in the novel. It is described as "a plain three-story brownstone with white-painted window frames and a short flight of scrubbed stone steps with a black wrought-iron railing."
In Iron Fist, Joy Meachum is shown to live at 19 Gramercy Park, and it is also revealed that Danny Rand grew up here as a child.

References

External links

Gramercy Park
Residential buildings in Manhattan
Fish family
Houses in Manhattan


text:
Ernesto Tabujara (died 20 June 2014 at 85 years old) was a Filipino scholar and engineer. formerly the Chancellor of the University of the Philippines Diliman from 1983 to 1990. As chancellor, he separated the school's College of Arts and Sciences into the College of Arts and Letters, the College of Science, and the College of Social Sciences and Philosophy, and also started 5 different schools of the university. He also designed the Philippine International Convention Center.

References

Year of birth missing
2014 deaths
Academic staff of the University of the Philippines


text:
Le Front uni de gauche (ULF) est une alliance des partis politiques népalais se réclamant du communisme. Il fera partie de l'Alliance des sept partis lors de la grève générale d'avril 2006.

Coalition de partis
Parti communiste au Népal
Parti politique fondé en 2002


text:
Carriera

La sua carriera nel mondo del motociclismo agonistico è avvenuto nel 1996 in cui ha gareggiato nella categoria cadetti; nei due anni successivi conquista i titoli di questa categoria, dapprima nella classe 50 ed in seguito nella classe 125.

Nel 1999 passa alla categoria Junior e conquista il Campionato Europeo di categoria alla guida di una KTM; nello stesso anno fa parte per la prima volta della nazionale italiana che gareggia nella Sei Giorni Internazionale di Enduro e con essa raggiunge il secondo posto tra gli Junior.

Dopo aver conquistato un alloro nazionale di categoria nel 2000, nel 2001 fa parte della nazionale che si aggiudica la Six Days junior.

Dal 2002 esordisce tra i senior e partecipa per la prima volta al campionato mondiale di enduro, ottenendo anche la sua prima vittoria di tappa e un quinto posto finale in classifica.
Nello stesso anno ottiene anche il titolo nazionale in classe 125.

Dal 2004 passa alla guida di una motocicletta Honda cambiando anche classe gareggiando nella classe E1 e giungendo al secondo posto nella classifica mondiale, oltre ad ottenere il titolo nazionale nella classe 250 4 tempi.

Nel 2005 ottiene la vittoria nel Vaso d'Argento della Sei giorni con la nazionale e l'anno successivo conquista un altro titolo nazionale oltre a piazzarsi al secondo posto nel mondiale, preceduto solamente da Iván Cervantes. Nel 2007 cambia moto passando in sella ad una Yamaha e anche con la nuova marca giunge al secondo posto finale del mondiale enduro, alle spalle di Juha Salminen, e ottiene l'ennesimo titolo nazionale; quest'ultimo ripetuto un'altra volta nel 2008.

All'inizio del 2009 torna a guidare una KTM come all'inizio della carriera e, cambiando anche categoria per passare a gareggiare nella E3, ottiene il terzo posto nel mondiale e il sesto titolo nazionale consecutivo. Anche per quanto riguarda il 2010 i risultati paiono fotocopia dell'anno precedente con il settimo titolo nazionale consecutivo e il terzo posto nell'edizione del mondiale vinta da David Knight.
Nel 2011 Simone farà parte del team Husqvarna CH RACING e guiderà l'Husqvarna 310 4t.

Con l'ultima gara degli Assoluti d'Italia corsa a San Giovanni Bianco (BG) il 29 e 30 settembre 2018, Simone Albergoni dice addio alle gare dopo una carriera durata 22 anni.

Palmarès

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Piloti del mondiale Enduro


text:
Richard Eyre (né le  à Barnstaple en Angleterre) est un réalisateur, scénariste, monteur et producteur exécutif de cinéma et de télévision anglais.

Biographie

Richard Eyre est marié avec Sue Birtwistle, productrice de télévision. Il a été anobli par la reine Élisabeth II d'Angleterre.

Filmographie partielle

Comme réalisateur

Cinéma
 1983 : Loose Connections
 1983 : Guerres froides ()
 1984 : Laughterhouse
 2001 : Iris
 2004 : Stage Beauty
 2006 : Chronique d'un scandale
 2008 : The Other Man
 2017 : My Lady ()
 2022 : Allelujah

Télévision
 1960 : Julius Caesar (télévision)
 1980 : The Cherry Orchard (télévision)
 1979-1981 : Play for Today (série télévisée)
 1985 : Past Caring (télévision)
 1986 : The Insurance Man (télévision)
 1988 : Tumbledown (télévision)
 1993 : Suddenly, Last Summer (télévision)
 1995 : The Absence of War (télévision)
 1998 : King Lear (télévision)
 2000 : Rockaby (télévision)
 2012 : The Hollow Crown, Henry IV,  et  partie (télévision)
 2015 :  (The Dresser) (télévision)
 2018 : Le Roi Lear (télévision)

Comme scénariste
 1980 : Play for Today (série télévisée)
 1998 : King Lear (télévision)
 2000 : Changing Stages (télévision)
 2001 : Iris

Comme monteur
 1994 : La Traviata (télévision)
 1995 : Richard III

Comme producteur exécutif
 1978-1980 : Play for Today (série télévisée)
 2004 : Stage Beauty
 2007 : Reviens-moi (Atonement)

Récompenses et distinctions

Nominations
 1997 : Il a été nommé au Prix Laurence Olivier pour sa réalisation dans John Gabriel Borkman
 1997 : Il a été nommé au Broadway's Tony Award pour sa réalisation de David Hare
 2002 : Il a été nommé au Broadway's Tony Award pour sa réalisation de Arthur Miller
 2003 : Il a été nommé au Prix Laurence Olivier pour sa réalisation Vincent in Brixton

Récompenses
 1982 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour Guys and Dolls au London evening standard theatre award
 1983 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour Guys and Dolls au Prix Laurence Oliviver
 1995 : Pour ses mises en scène au théâtre, il a gagné le prix Patricia Rothermere
 1996 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour John Gabriel Borkman, et Guys and Dolls au London Critics Circle theatre Award
 1997 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour King Lear, et An Invention of Love au London evening standard theatre Award
 1997 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour King Lear au London Critics Circle theatre Award
 1997 : Il a gagné le prix de la mise en scène au théâtre au Prix Laurence Olivier
 1998 : Il a gagné le prix du meilleur réalisateur pour King Lear au Prix Laurence Olivier

Décorations
 Commandeur de l'ordre de l'Empire britannique (CBE, 1992)
 Chevalier (1997)
 Officier des Arts et des Lettres (1998)

Liens externes

Naissance à Barnstaple
Réalisateur britannique
Scénariste britannique de cinéma
Scénariste anglais de télévision
Producteur britannique de cinéma
Producteur britannique de télévision
Commandeur de l'ordre de l'Empire britannique
Officier des Arts et des Lettres
Knight Bachelor
Étudiant de Peterhouse
Naissance en mars 1943


text:
The trolley was a platform body with four relatively small wheels mounted underneath it, the front two on a turntable undercarriage. It was drawn by a pair of horses and the driver's seat was mounted on the headboard.

The lift van was a sturdy wooden box  to  long,  wide and  high to the centre of the roof. It had two wrought iron straps passing down the sides and under the bottom, having a sling shackled to holes in the top ends of the straps so that the whole and its contents could be lifted by crane onto the trolley for movement by road, onto a railway truck or into the hold of a ship. It was therefore a logical step on from the pantechnicon van in the development of containerization.

The system thereby provided a means of door-to-door transit and was used particularly for furniture removals. The furniture makers and merchants, Maple and Co., in particular, used it to deliver between their depôts in London and Paris.

It was also used for the carriage of meat. In this case, the lift van had a double floor, roof and walls with insulating material such as cork and a layer of paper between the cork and each skin. The insulation thickness was about  in the floor and  elsewhere.

The earliest note by the Oxford English Dictionary is a reference by The Baltimore Sun in 1955, comparing the advantages of "lift-on, lift-off service involving only a truck van" with those of "roll on-roll off". However, this would appear to relate to the modern form of container while using old terminology.

References
Ingram, A. Horse-Drawn Vehicles Since 1760 (1977)
Oxford English Dictionary (1987)

Wagons


text:
Joan Paredes Hernández (Santa Eugènia de Ter, 1927- 2004) fou un empresari i polític català.

Biografia
Treballà com a professor mercantil i auditor de comptes, i fou assessor d'empreses del sector carni. Fou regidor de Finances a l'Ajuntament de Girona el 1974 durant l'alcaldia d'Ignasi de Ribot. Des de 1978 va treballar a la Caixa de Girona, de la que en seria president el 1995-1996, i vicepresident segon el 1980-1985.

La Generalitat va reconèixer la seva trajectòria atorgant-li la Medalla Francesc Macià al mèrit al Treball.

Fou cosí de Joan Paredes Hernández, que també va ser regidor de l'ajuntament de Girona.

Referències

Regidors de l'Ajuntament de Girona
Polítics gironins contemporanis


text:
kos – gatunek ptaka z rodziny drozdowatych
 Kos – wyspa na Morzu Egejskim
 Kos – miasto na wyspie Kos w Grecji
 Kos – gmina z siedzibą w ww. mieście
 Kos – wieś w Bułgarii
 Kos – herb szlachecki
 Kos 6290 – radioodbiornik
 PZL-102 Kos – polski samolot

 Nazwisko
 Barbara Kos – doktor habilitowana nauk ekonomicznych
 Tomasz Kos – piłkarz
 Janek Kos – fikcyjna postać literacka i filmowa

Zobacz też
 KOS – czasopismo drugoobiegowe
 Komitet Obrony Sprawiedliwości – porozumienie polskich organizacji skupiających sędziów i prokuratorów oraz organizacji pozarządowych


text:
Oxalis massoniana är en harsyreväxtart som beskrevs av Salter. Oxalis massoniana ingår i släktet oxalisar, och familjen harsyreväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Oxalisar
massoniana


text:
Banan District (), formerly Ba County, is a district of Chongqing municipality.

Geography and Climate
Banan, situated in the south of Sichuan Basin, has a diversity of terrains including mountains, hills, wetlands and flood beds. The lowest point of the district is on its northern border with Nan'an District, at an altitude of 154 meters. The highest point is the top of Fangdou Mountain in the southeast of the district, at an altitude of 1132.6 meters.

The climate of Banan is humid subtropical climate, typically found in Southern China and characterized by hot and humid summers, and mild winters. The average temperature of the year is 18.7 Celsius degrees, but sometimes the temperature can get as low as -1 degree in winter and as high as 41 degrees in summer. The annual precipitation of Banan usually fluctuates between 1000 and 1200 millimeters, with abundant rainfall from May to July.

Administrative divisions

Climate

Transportation
China National Highway 210

Metro
Banan is currently served by two metro lines operated by Chongqing Rail Transit:
 - Dajiang, Yudong
 - Yudong , Jinzhu, Yuhulu, Xuetangwan, Dashancun, Chaoyouchang, Chalukou, Jiugongli, Qilong, Bagongli

References

Districts of Chongqing


text:
Clear Channel Communications este o companie americană din domeniul media, care desfășoară activități în radio, publicitate exterioară și televiziune.

Legături externe
www.clearchannel.com - Sit web oficial

Companii de media din Statele Unite ale Americii


text:
Ariyur is een census town in het district Vellore van de Indiase staat Tamil Nadu.

Demografie
Volgens de Indiase volkstelling van 2001 wonen er 5429 mensen in Ariyur, waarvan 50% mannelijk en 50% vrouwelijk is. De plaats heeft een alfabetiseringsgraad van 76%.

Plaats in Vellore


text:
Tacna (ay: Takna; qu: Taqna) is een kleine regio van Peru, gelegen in het uiterste zuiden van het land. De regio heeft een oppervlakte van 16.076 km² en heeft  inwoners (). Tacna grenst in het noorden aan Moquegua, in het oosten aan Puno en Bolivia, in het zuiden aan Chili en in het westen aan de Grote Oceaan. De hoofdstad is Tacna.

Bestuurlijke indeling

De regio is verdeeld in vier provincies, die weer zijn onderverdeeld in 26
districten.

De provincies met hun hoofdsteden zijn, voorafgegaan door UBIGEO tussen haakjes:

 (2302) Candarave (Candarave)
 (2303) Jorge Basadre (Locumba)
 (2301) Tacna, hoofdplaats van de regio (Tacna)
 (2304) Tarata (Tarata)

Tacna


text:
Die Bundesstraße 172n (Abkürzung: B 172n) ist die Südumfahrung von Pirna. Sie ist seit dem 3. August 2017 offiziell im Bau. Ein erstes Teilstück ist seit dem 15. Dezember 2022 in Betrieb.

Ziel des Straßenneubaus ist die Reduzierung des Pirnaer Durchgangsverkehrs, die Umgehung des steilen Anstieges auf die Hochebene bei Pirna-Sonnenstein sowie eine verbesserte Erreichbarkeit der Gemeinden des Elbsandsteingebirges entlang der Bundesstraße 172.

Planung
Erste Planungen für eine Ortsumfahrung der B 172 wurden bereits zu DDR-Zeiten im Zusammenhang mit der Planung eines Autobahnneubaus von Dresden nach Prag (heute Bundesautobahn 17) erarbeitet. Allerdings sollte damals nur eine innenstadtnahe Umgehung von der sogenannten Feldschlösschen-Kreuzung über die Einsteinstraße und die Seminarstraße zur sogenannten Hanno-Kurve umgesetzt werden.

Im Zusammenhang mit dem sprunghaften Anstieg des Verkehrsaufkommens auf der B 172 nach 1990 wurde schnell deutlich, dass nur mit einer innenstadtfernen Umgehung eine wirkliche Entlastung der Pirnaer Innenstadt vom Durchgangsverkehr erreicht werden kann. In den 1990er Jahren wurden dafür verschiedene Varianten untersucht, die teilweise eine Umfahrung weit im Süden der Stadt in Höhe der Ortsteile Rottwerndorf und Neundorf vorsahen.

Aus den Planungen der DEGES konkretisierte sich als Vorzugsvariante eine Trassenführung heraus, die in Höhe des Einzelgutes Lindigt am Feistenberg vom Autobahnzubringer der B 172 abzweigt, etwa in Höhe der Gemarkungsgrenze von Pirna und Zehista das Tal der Seidewitz quert, den Südhang des Kohlberges passiert, in Höhe des Kasernenareals der Südvorstadt das Tal der Gottleuba quert und durch das Waldgebiet der Viehleite die Trasse der "alten" B 172 südlich des Stadtteils Sonnenstein erreicht.

Diese sogenannte "Variante 1A" wurde im Januar 2006 durch den Pirnaer Stadtrat bestätigt. Dabei ist ein Anschluss der S173 Pirna-Berggießhübel im Seidewitztal vorgesehen. Aus ökologischen Gründen wird das Gottleubatal jedoch auf einer Hochbrücke gequert, um den Eingriff in das Waldgebiet der Viehleite zu minimieren, so dass ein Anschluss der S174 im Gottleubatal nicht möglich ist. Der Kohlberg wird nun mit einem Tunnel durchquert.

Am 9. August 2006 wurde der Wettbewerb um die Brückenkonstruktion über das Gottleubatal entschieden. Zur Realisierung wurde ein Entwurf der Ingenieurgesellschaft Schüßler-Plan in Zusammenarbeit mit dem Rostocker Architekten André Keipke ausgewählt.

Nach Einwänden des Sächsischen Staatsministeriums für Wirtschaft, Arbeit und Verkehr hinsichtlich der hohen Kosten wurde 2012 die Entwurfsplanung von einem teilplanfreien hin zu einem ampelgeregelten Anschluss Pirna-Sonnenstein geändert.

Der Planfeststellungsbeschluss für das Vorhaben wurde im Dezember 2015 erlassen und erlangte im März 2016 Bestandskraft.

Nach der Fertigstellung wird die B 172 aus der Innenstadt von Pirna auf die Südumfahrung verlegt.

Umsetzung
Im September 2016 begann der Grunderwerb der für den Bau und die naturschutzfachlichen Ausgleichsmaßnahmen benötigten Flächen. Die archäologischen Sondierungen begannen im Oktober 2016. Im Januar 2017 starteten die bauvorbereitenden Maßnahmen an der Zehistaer Straße und im Seidewitztal.

Im Sommer 2017 begannen die eigentlichen Bauarbeiten mit der Brücke über die Seidewitz und die Zehistaer Straße (S 173). Der "erste Spatenstich" erfolgte am 3. August 2017.

Ende 2018 startete der Bau der bis zu 70 Meter hohen Hochbrücke über das Gottleubatal inklusive des anschließenden Streckenbaus in Richtung Sonnenstein/ Krietzschwitz. Der Streckenbau von der Zehistaer Straße (S 173) in Richtung Feistenberg/ Autobahnzubringer startete 2019.

Im September 2020 erfolgte der Anstich des Kohlbergtunnels, der weitgehend in bergmännischer Bauweise mit Tunnelbaggern und Felsmeißeln ausgebrochen wird.

Die gesamte Trasse soll 2026 für den Verkehr freigegeben werden. Ursprünglich war das Jahr 2023 dazu vorgesehen. Das Teilstück vom Knotenpunkt Pirna-Süd (B172a) bis zur Anschlussstelle Pirna-Zehista (S173) wurde am 15. Dezember 2022 für den Verkehr freigegeben.

Trassierung und Bauwerke
Die Südumfahrung wird zwischen dem Autobahnzubringer (B 172a) und dem Anschluss an die Zehistaer Straße (S 173) vierspurig (zwei Fahrstreifen mit je zwei Fahrspuren) trassiert. Von dort bis zur Einbindung an die bisherige B 172 südlich von Pirna-Sonnenstein wird nur ein Fahrstreifen errichtet. Aufgrund der Steigung in Richtung Sonnenstein werden in diese Fahrtrichtung zwei Fahrspuren angelegt, in Gegenrichtung jedoch nur eine.

Folgende Bauwerke werden errichtet:
 Anschlussbauwerk an den Autobahnzubringer der B 172
 Brücke über die Seidewitz
 Anschluss an die S 173 Pirna-Berggießhübel mit Brücke über einen Kreisverkehr
 Tunnel Kohlberg (315 m Länge)
 Hochbrücke über das Gottleubatal (916 m Länge)
 Anschlussbauwerk an die B 172 alt südlich von Pirna-Sonnenstein

Kosten
Die Kosten für die Pirnaer Südumfahrung wurden 2010 auf etwa 72 Millionen € beziffert. Aktuell wird laut Bundesverkehrswegeplan 2030 von Kosten in Höhe von etwa 97 Millionen € ausgegangen. Die Finanzierung erfolgt durch öffentliche Mittel aus dem Haushalt des Bundesverkehrsministeriums.

Engagement für die Südumfahrung
Im Jahr 2011 wurde die Bürgerinitiative B172a gegründet, die das Ziel hat, dass die Südumfahrung schnellstmöglich fertiggestellt wird. Zu den Mitgliedern zählen unter anderem Politiker und Vertreter der regionalen Wirtschaft. Die Gesellschaft zur Förderung umweltgerechter Straßen- und Verkehrsplanung (GSV), ein Straßenbaulobbyverband, hat die Bürgerinitiative laut eigener Aussage viele Jahre lang begleitet.Der Spiegel schrieb, dass die GSV auch schon selbst für die Gründung der Bürgerinitiativen pro Straßenbau gesorgt hat.

Siehe auch
 Liste der Bundesstraßen in Deutschland

Weblinks

 DEGES: B 172n: Ortsumgehung Pirna
 Bürgerinitiative b 172 a

Einzelnachweise

172n
Verkehr (Pirna)
Verkehr (Landkreis Sächsische Schweiz-Osterzgebirge)
Geplantes Bauwerk in Deutschland
Straße in Europa


text:
Джон Міллман () — австралійський тенісист.

Найвищим досягненням Міллмана в турнірах Великого шолома був вихід до чвертьфіналу Відкритого чемпіонату США 2018 після перемоги в четвертому колі над Роджером Федерером.

Фінали турнірів ATP

Одиночний розряд: 1 фінал

Зовнішні посилання
 Досьє на сайті Асоціації тенісистів-професіоналів

Посилання на джерела

Австралійські тенісисти
Тенісисти на літніх Олімпійських іграх 2016
Тенісисти на літніх Олімпійських іграх 2020
Уродженці Брисбена


text:
Olga Nikołajewna Żarkowa (ros. Ольга Николаевна Жаркова; ur. 11 stycznia 1979 w Moskwie) – praworęczna rosyjska curlerka, olimpijka.

Żarkowa w curling gra od 1997, w obecnym klubie – Moskwicz – jest od 1999. Reprezentowała Rosję na zawodach rangi międzynarodowej 25 razy zdobywając 2 złote medale i 1 srebrny. Aktualnie jest kapitanem drużyny.

Drużyna
 Julia Portunowa
 Alisa Tregub
 Julia Guziewa

Byłe zawodniczki:
 Ludmiła Priwiwkowa – czwarta, kapitan
 Nkeirouka Ezech – druga
 Jekatierina Gałkina – otwierająca
 Margarita Fomina – rezerwowa
 Olga Andrianowa – trenerka

Ważniejsze osiągnięcia

Bibliografia

Rosyjscy curlerzy
Rosyjscy olimpijczycy
Uczestnicy Zimowych Igrzysk Olimpijskich 2002
Uczestnicy Zimowych Igrzysk Olimpijskich 2006
Uczestnicy Zimowych Igrzysk Olimpijskich 2010
Urodzeni w 1979
Ludzie urodzeni w Moskwie


text:
Amanda Strydom, née le  à Port Elizabeth en Afrique du Sud, est une chanteuse et auteure de chansons. Bien qu'elle soit surtout connue pour son chant, Strydom a également été active en tant que dramaturge et actrice, notamment dans le domaine du cabaret et aussi à la télévision.

Références

Liens externes

Source de la traduction

Chanteuse sud-africaine
Actrice sud-africaine de cinéma
Actrice sud-africaine de télévision
Naissance en juillet 1956
Naissance à Port Elizabeth
Étudiant de l'université de Pretoria


text:
Спідниця — зшитий жіночий поясний одяг. Спідниці носили на усій території України. Спідниці були найчастіше синього, зеленого, червоного, бурого та білого кольору. Спідниці дівчат червоні або сині внизу прикрашалися :галунами золотистого або сріблистого кольору.

«Юнону взяв великий жах!
Впрягла в ґринджолята павичку,
Сховала під кибалку мичку,
Щоб не світилася коса:
Взяла спідницю і шнурівку...»

Іван Котляревський «Енеїда»

«Дідона рано ісхопилась,
пила з похмілля сирівець;
А після гарно нарядилась
Якби в аренду на танець.
Взяла кораблик бархатовий,
Спідницю і корсет шовковий
І зачепила ланцюжок;
Червоні чоботи обула,
Тай і запаски не забула,
А в руки з вибійки платок.»

Іван Котляревський «Енеїда»

Назви спідниць та спосіб їх носіння відрізнялися у різних місцевостях. Так спідниці тканні в поздовжні смуги синього кольору
(пізніше з набойки) називалися димками і носилися на Поділлі, в центральній Україні, Галиччині, Бойківщині . На Поліссі носили :андараки (сукні) — спідниці тканні в поперечні смужки червоних барв. На Гуцульщині носили червоні або сині спідниці, які називали — сукнями. На Волині носили — літники подібні на андараки. На Харківщині та Вороніжчині спідниці того самого крою називали шарафанками. На Лівобережжі носили спідниці з темної набойки в дрібні квіточки і пришивали до них внизу вузьку :оксамитову стрічку. На Лемківщині носили спідниці з багатьма складками — фарбан. Не носили спідниці лише в Буковинні.

До спідниці носили білі фартухи, які могли бути оздобленні лиштвою або кольоровим вишиттям.

Спідниці носили жінки усіх суспільних верств населення.

Посилання
ВІДКРИЙТЕ ДЛЯ СЕБЕ КРОВЕЦЬ ЛІТНИКІВ ТА СПІДНИЦЬ! Етнографічна колекція «Кровець».

Література

 Вовк, Хведір. Студії з української етнографії та антропології / проф. Хведір Вовк. — Прага: Укр. громад. вид. фонд, [1916?] (Друк. «Легіографія»). — 354, [2] с. : іл., [23] арк. іл.
 «Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западно-Русский Край» T — 7, Київ, 1872–1878
Український одяг


text:
El concurs Internacional de Gossos d'Atura de Castellar de n'Hug se celebra des de l'any 1962. La competició se celebra anualment cada últim diumenge d'agost, al paratge Prat del Castell.

Està organitzada per la Federació de Concursos de Gossos d'Atura dels Països Catalans i requereix que el pastor vesteixi la indumentària tradicional i pròpia de cada lloc de procedència.

El guanyador del concurs participarà en d'altres a Andorra, França, Holanda o Suïssa. Aquest concurs forma part del Campionat de Concursos de Gossos d'Atura dels Països Catalans.

Proves
El concurs que es fa a Castellar de N'Hug es divideix en dues proves, a la primera que actuen tots els gossos inscrits, i a la segona només els millors classificats.
 La primera prova es divideix en tres parts :
 La primera pretén valorar l'obediència del gos; el pastor l'ha d'enviar cap al carreró marcat amb banderoles, fent-lo passar sense que se'n deixi cap; hi ha de passar en 2 ocasions.
 La segona part comença havent fet el recorregut en la qual el gos haurà d'entrar amb suavitat les ovelles, conduir-les i mantenir-les parades uns segons dins el cercle assenyalat davant del pastor.
 La tercera part comença un cop el jurat aprova la 2a part, que consisteix en fer passar el ramat pel portell assenyalat.

 En la segona prova participaran els gossos millor qualificats a la 1a, i a l'ordre del director del concurs, el gos anirà a buscar el ramat. Un cop arreplegades les ovelles, intentarà fer-les entrar dintre el pletiu. Un cop dintre, i a un senyal del director del concurs, les haurà de fer sortir.
La mesa del jurat està composta per veterinaris i organitzadors tècnics de diversos punts del país, així com de França i Andorra.

Historial
Els guanyadors de les diverses edicions del concurs han estat :

Premis especials

Premi al gos d'atura de característiques racials més pures

Trofeu Celedonio García al pastor més endiumenjat

Referències

Castellar de n'Hug
Concursos
Gossos d'esport i de treball


text:
Kopenhagen Fur is the largest fur skin auction company in the world. It is an agribusiness cooperative, located in Langagervej 60, Glostrup, near Copenhagen, Denmark. At peak demand, the company is able to pack and sort 150,000 furs in one day. In 2020, it was reported to be responsible for 40% of global mink fur production.

Kopenhagen Fur's business units include production, classification and trade of mink fur,
as well as offering workshop facilities and seminars for designers and researchers. Furward is the company's consultancy subsidiary. Kopenhagen Studio has two locations: the Langelinie studio incorporates the company's workshop and marketing department while its Beijing studio at Tsinghua University trains fur designers.

History

Most of Europe's fur production was marketed by Finnish Fur Sales of Finland or Copenhagen Fur Center (CFC) of Denmark. Ninety percent of CFC's pelt skins were mink, while  fox and fitch skins are also farmed and sold. International auctions occur five or six times every year.

After three years of planning, the Empress Chinchilla division of CFC, coordinated the worldwide pelt production efforts of chinchilla ranchers in 1963. In 1979, the major raw fur auctions were occurring in January, March, May, and December at CFC. By 1999, approximately 500 buyers would arrive in Copenhagen from 15 countries to bid on some 12 million mink pelts.

Kopenhagen Fur is the world's largest fur skin auction house and the centre of the international fur trade. When Copenhagen Fur Center ended its marketing alliance with Saga Furs of Scandinavia, the company made several changes. The fur center rebranded itself as Kopenhagen Fur to incorporate its geographic location but using the letter K as an unusual design feature. The company has been affected by the global economic downturn; pelt prices decreased by 30 per cent between 2008 and 2009 alone.

See also

 Great Greenland Furhouse

References

External links
 Official website

Clothing companies of Denmark
Wholesalers of Denmark
Clothing companies based in Copenhagen
Companies based in Glostrup Municipality
Danish auction houses
Fur trade
Danish companies established in 1930


text:
Debes è un cratere lunare di 31,92 km situato nella parte nord-orientale della faccia visibile della Luna, a nord del Mare Crisium e a nord-ovest dei crateri Tralles e Cleomedes.

Questo cratere è unito al cratere Debes A tramite un'interruzione del bordo meridionale, mentre il margine occidentale tocca il Debes B, dando luogo ad una formazione tripla. Questo cratere è molto eroso e consumato, con un forte contrasto con l'accidentato Tralles. Il pianoro interno è livellato e povero di caratteristiche.

Il cratere è dedicato al geografo tedesco Ernest Debes.

Crateri correlati
Alcuni crateri minori situati in prossimità di Debes sono convenzionalmente identificati, sulle mappe lunari, attraverso una lettera associata al nome.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Debes
Caratteristiche esogeologiche lunari con crateri correlati


text:
Kjell Åke Olsson, född 5 augusti 1924, död 7 oktober 1983, var en svensk filmklippare och regissör.

Regi

Externa länkar

Svenska regissörer
Män
Födda 1924
Avlidna 1983


text:
Микола Ничипорович Лещенко (11 лютого 1911, Бурчак — 9 лютого 1991, Київ) — український радянський історик, дослідник історії України 2-ї половини 19 — початку 20 століття, історії міжнаціональних зв'язків. Старший науковий співробітник (з 1951 року), доктор історичних наук (з 1960 року). Лауреат Державної премії УРСР в галузі науки і техніки (1980; за восьмитомну працю «Історія Української РСР», томи 3—4, 1978).

Біографія
Народився 11 лютого 1911 року в селі Бурчаку (нині Михайлівського району Запорізької області) в селянській родині. Закінчив історичний факультет Одеського університету.

Від 1933 року служив у Червоній армії: спочатку — курсантом, потім — командиром танка, згодом став викладачем у гарнізонній партійній школі при політичному відділі спеціальних військ Київського гарнізону (читав курси історії СРСР, основ марксизму-ленінізму, з досвіду партійно-політичної роботи в РСЧА). У 1939–1941 роках заочно навчався у Військово-політичній академії імені В.Леніна. Учасник німецько-радянської війни, після поранення залишився інвалідом.

Від 1945 року — викладач основ марксизму-ленінізму Київського університету, з 1949 року — старший науковий співробітник відділу історії капіталізму Інституту історії АН УРСР. У 1949 році захистив кандидатську дисертацію на тему: «Селянський рух на Правобережній Україні в період революції 1905–1907 рр.»; з 1951 року — завідувач відділу історіографії та фондів і тимчасовий виконувач обов'язків заступника директора Інституту історії АН УРСР з наукової роботи, з 1953 року — завідувач відділом історіографії інституту, з 1955 року — старший науковий співробітник інституту.

У 1960 році захистив докторську дисертацію на тему: «Селянський рух в Україні у зв'язку з проведенням реформи 1861 р.». Від 1975 року — старший науковий співробітник, виконувач обов'язків завідувача новоствореного відділу історії дружби народів, з 1984 року — старший науковий співробітник-консультант, з 1986 року — на пенсії. Помер у Києві 9 лютого 1991 року.

Наукова діяльність
Написав близько 300 праць, у тому числі 6 монографій, 12 розділів у колективних виданнях і навчальних посібниках. Серед них:
 «Селянський рух на Правобережній Україні в період революції 1905–1907 рр.» (Київ, 1955);
 «Крестьянское движение на Украине в связи с проведением реформы 1861 г. (60-е гг. XII ст.)» (Київ, 1959);
 «Історія Української РСР», том 1 (Київ, 1967);
 «Класова боротьба в українському селі в епоху домонополістичного капіталізму» (Київ, 1970);
 «Українське село в революції 1905–1907 рр.» (Київ, 1977) та інші.

Примітки

Джерела
 Г. С. Брега.  Енциклопедія історії України: Т. 6: Ла-Мі / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. — К.: В-во «Наукова думка», 2009. — 790 с.: іл.

Уродженці Бурчака (Михайлівський район)
Випускники Одеського університету
Українські історики
Учасники Другої світової війни
Науковці Київського університету
Доктори історичних наук СРСР
Члени КПРС
Науковці Інституту історії НАН України
Померли в Києві
Автори Української радянської енциклопедії


text:
– miasto w środkowej Japonii, na głównej wyspie Honsiu (Honshū), w prefekturze Chiba. Ma powierzchnię 21,08 km2 . W 2020 r. mieszkało w nim 109 989 osób, w 47 021 gospodarstwach domowych (w 2010 r. 107 833 osoby, w 42 027 gospodarstwach domowych).

Przypisy

Bibliografia

Miasta w prefekturze Chiba


text:
Los Campos de flores del rancho de Carlsbad en inglés: The Flower Fields at Carlsbad Ranch, es un vivero y jardín botánico con aproximadamente 50 acres (196,000 m²) de extensión, de administración privada en las proximidades de Carlsbad, California.

Está especializado en variedades de plantas de  la familia Ranunculaceae.

Localización
Se ubica en

The Flower Fields at Carlsbad Ranch Carlsbad Ranch Carlsbad, San Diego county CA 92697-1459 California, United States of America-Estados Unidos de América.

Planos y vistas satelitales.

Las temperaturas en Carlsbad a lo largo del año varían entre 20 y 67.9 °F (12.1 a 20 °C), y el promedio anual de lluvia es de 11.13 pulgadas (283 mm).
 Es visitable seis días a la semana de lunes a sábado, desde las 9 a.m. hasta 3 p.m.

Colecciones
Entre las familias y los géneros botánicos se incluyen sobre todo, Amaryllidaceae, Ranunculaceae, Orchidaceae, Geraniaceae, Hyacinthaceae, Iridaceae,

 Aloe,
 Gladiolus
 Moraea
 Pelargonium
 Invernaderos con 1,500 pies cuadrados de invernadero llenos de Poinsettias Ecke.

Se puede hacer pícnic con la familia.

Referencias

Enlaces externos

Carlsbad
Carlsbad
Carlsbad


text:
Die Galaktophagen () waren ein legendäres antikes Volk.

In der Ilias werden sie neben den Abioi und Hippemolgen als die gerechtesten Menschen dargestellt. Homer erwähnt Nomaden des südlichen Russland und charakterisiert ihre Lebensweise mit kurzen Worten, ohne einen bestimmten Volksnamen zu nennen. Die Charakterisierung als "Milchesser" rief daher, als die alexandrinischen Geographen die Erdkunde Homers untersuchten, unnötige (Max Kiessling) Diskussionen hervor. Eratosthenes und Apollodor erklärten sie zu reinen Gebilden dichterischer Fantasie, die Stoiker sahen einen Hinweis auf real existierende Nomaden.
Es könnte sich nach Strabon entweder um ein am Rand der bewohnten Erde angesiedeltes Fabelvolk handeln oder um ein skythisches Nomadenvolk. Die dritte Auffassung besagt, dass die Galaktophagen ein realer Skythenstamm sind (Ptolemaios).
Strabon berichtet davon, dass die Galaktophagen von Pferdekäse, Milch und Quark gelebt hätten.

Quellen
 Homer, Ilias 13,5 f.
 Strabon, Geographika 7,3,7–9; 12,3,27
 Claudius Ptolemäus, Geographike Hyphegesis 6,14,12

Weblinks

Einzelnachweise

Historische europäische Ethnie
Antike Ethnie
Skythen


text:
«I'm Not Alone» es el primer sencillo del músico escocés Calvin Harris y forma parte del álbum de estudio Ready for the Weekend. La canción fue reproducida por primera vez por Pete Tong en la BBC Radio 1 como una "nueva melodía esencial" el 23 de enero de 2009 y ha sido descrito como un retazo de una eufórica danza. El 12 de abril de 2009, la canción debutó en el número 1 en el UK Singles Chart, dando Harris su primer solo en el número 1 en el Reino Unido y segundo en la general.

Vídeo musical

Detalles y comentarios
El vídeo de "I'm Not Alone" fue filmado en Oslo, Noruega el 6 de febrero de 2009. Fue dirigido por Christian Holm-Glad.

El vídeo comienza con un niño pequeño (potencialmente destinado a representar a un joven Harris) buscando por la nieve espesa mientras vagabundea por el bosque arrastrando un trineo, donde un oso de juguete está sobre él. Se establece en un campamento y enciende un fuego para mantenerse caliente mientras acaricia a su osito. El oso se encuentra entonces en el trineo de nuevo y se dejó caer. La escena se cierra y muestra atisbos de un calabozo donde muestra a Harris con un carácter de tipo Frankenstein, realizando combinaciones con numerosas mujeres cautivas, con el objetivo de reanimar su "perdido" oso de peluche.

Controversia
Hay una escena en el vídeo donde Harris sostiene un cuchillo antiguo. Harris le dijo a los jefes de registro que era inaceptable que las leyes de televisión no permitieran mostrar un cuchillo ya que fomentan la delincuencia. Harris protestó diciendo que era un "blandengue grande" y se consideraba "la última persona que promueven la violencia", sin embargo, tuvo que ser reeditada para su normal publicación

Respuesta
Harris dijo: "Mi vídeo está siendo prohibido porque estoy sosteniendo un cuchillo antiguo en una de las escenas, por lo tanto alienta la delincuencia", y agregó: "La única vez cuando estaba en una pelea, donde me caí al instante y creo que solo fue un desafío verbal en la primera fase. Peleo como una niña."

Versiones
 La banda australiana Pendulum hizo una versión de la canción en el Glastonbury Festival 2009 y otras apariciones en el año.
  Madonna incluyó la canción en el "sampleo" para la presentación en vivo de "Frozen" durante la gira de Sticky & Sweet Tour por Europa, en 2009.
 Tinchy Stryder sampleó la canción en una actuación en vivo del "Express Urself" en el V Festival 2009.
 La banda británica Mumford & Sons hizo una versión de la canción para su actuación en el bloque radial Live Lounge en BBC Radio 1 el 3 de octubre de 2009.
 El rapero inglés Chipmunk hizo una versión en el bloque Live Lounge el 5 de octubre de 2009.

Formatos y listas de canciones

Personal
 Escrito, producido e interpretado por Calvin Harris
 Dirigido por Brian Gardner
 Publicado por EMI Music Publishing.
 Grabado y mezclado por Calvin Harris en la Earth's Core, Glasgow.
 Dirigido en Bernie Grundman Mastering, CA.

Versiones oficiales
 Actual Phantom Remix
 Aux Matters Remix
 Burns Rewerk
 Deadmau5 Remix
 Pendulum Remix
 Doorly Remix
 Extended Mix
 Hervé's See You At The Festivals Remix
 Hervé's See You At The Dub Parade Remix
 MYNC Payback Mix
 Radio Edit
 Tiësto Remix
 ☆Taku Takahashi Remix

Estadísticas

Listas semanales
{|class="wikitable sortable"
!align="left"|Lista (2009)
!align="center"|Posición
|-

|-

|-

|-

|-

|-
| European Hot 100
|align="center"|5
|-

|-

|-

|-
| (UK Singles Chart)
|align="center"|1
|-

|-

Certificaciones

<center>Sucesión en listas

Lanzamientos

Referencias

Sencillos de 2009
Canciones producidas por Calvin Harris
Canciones de música electrónica
Sencillos de música electrónica
Sencillos de Calvin Harris
Sencillos número uno en Reino Unido
Sencillos certificados de platino por la Australian Recording Industry Association
Sencillos certificados de oro por la IFPI de Dinamarca
Sencillos certificados de oro por la British Phonographic Industry
Composiciones en mi menor


text:
Tjenesten var et hold af skiftende danske komikere, der i perioden 2003 til 2009 lavede satire til DR. Redaktionen blev startet af Henrik Milling i 2003 på P3, og kom i 2007 også på tv på DR2 med programmet Tjenesten – nu på TV. Tjenesten fokuserede på mediesatire og parodier på fænomener i populærkulturen. Det største hit var musiknummeret "Hvor blå vi er", som til dato er det mest downloadede nummer i DRs historie. Nummeret er en parodi på velgørenhedssangen "Hvor små vi er". Radio-sketchene, hvor pigen Bettina ringede til Vejdirektoratet, opnåede meget stor popularitet.

Tjenesten – nu på TV
På tv blev Tjenesten sendt i en række forskellige formater. De første to serier i 2007 og 2008 – Tjenesten – nu på TV – var et halvtimes sketch show, der blev sendt fredag aften. Programmet bestod af forskellige sketch-serier, blandt andet om Nik & Jay, krimi-odyséen Forsinkelsen (en parodi på DRs Forbrydelsen) og en parodi på TV2's krimi-serie Anna Pihl i form af serien om parkeringsvagten Hannah Bue. For første sæson modtog programmet TV Prisen 2007 i kategorien "Årets Comedy".

Fra efteråret 2008 til foråret 2009 blev Tjenesten sendt ti minutter alle ugens hverdage. Programmet var en parodi på tv-nyheder, med vært, indslag og forskellige korrespondenter og gæster. I denne udgave var programmet fokuseret mere på den aktuelle og politiske satire, og mindre på egentlige sketch-serier og parodier. Tjenesten sendte sidste gang den 17. april 2009.

Tidligere medvirkende

 Simon Astrup
 Carsten Bang
 Vicki Berlin
 Torben Chris
 Michael "MC" Christiansen
 Tobias Dybvad
 Sebastian Dorset
 Carsten Eskelund
 Jeppe Gaardboe
 Steen Langeberg
 Henrik Løjmand
 Henrik Milling
 Christian Munch
 Simon Munch
 Ida Munk
 Sanne Søndergaard
 Thomas Wivel
 Nicolai Würtz
 Marie Østerbye
 Christian Fuhlendorff

Referencer

Radioprogrammer fra Danmark
DR-programmer
Satire


text:
Оле́г Анато́лійович Дідіче́нко — викладач кафедри комплексів та приладів артилерійської розвідки, факультет ракетних військ і артилерії, Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Нагороди
За особисту мужність, сумлінне та бездоганне служіння Українському народові, зразкове виконання військового обов'язку відзначений — нагороджений
 орденом Данила Галицького (3.11.2015).

Джерела

Українські військовики


text:
The Surendranagar–Bhavnagar line is located in the Gujarat state of India. Some passenger trains run on this railway line.

History
The Surendranagar–Bhavnagar line was laid by Bhavnagar State Railway in 1879 and was opened by 18 December 1880.  Gauge conversion of this section was announced in Rail budget 1997. The gauge conversion foundation stone was laid by then Union Home Minister Lal Krishna Advani on 8 July 1999. Gauge conversion was sanctioned under SPV section from Surendranagar–Dhola–Pipavav in September 2000 by Indian Railway to serve Pipavav Port.
The gauge conversion of this section was completed by 2003.

References

Railway lines in Gujarat
Surendranagar district
Western Railway zone

1880 establishments in India
5 ft 6 in gauge railways in India


text:
The Romanian Front () was an army group level command of the Imperial Russian Army and the Romanian Army during the First World War.

Overview
The front was created in mid-December 1916 out of the headquarters of the former Russian Danube Army, following the defeat of Romanian Army forces at the Battle of Turtucaia in Southern Dobrudja. Nominally. the commanding officer of the front was King Ferdinand I of Romania; however, the de facto power lay in his "deputies," which were Imperial Russian Army generals delegated by the Russian Stavka.

Initially the front consisted of three armies: the Russian 4th, 6th, and 9th Armies. Soon it was joined by the forces of the Romanian 1st Army under General Constantin Cristescu and the Romanian Second Army under Alexandru Averescu, and, in September 1917, by the Russian 8th Army.

Following the October Revolution of 7 November 1917, the front was merged with the Southwestern Front as the Ukrainian Front under administration of the Central Rada of Ukraine.

Composition

Command
Commander in Chief
 1916-1918 King of Romania Ferdinand I
Deputies of the Commander in Chief
 12.12.1916 – 01.04.1917 — General of Cavalry Vladimir Viktorovich Sakharov
 11.04.1917 – 25.03.1918 — General of Infantry Dmitry Shcherbachev
Chief of Staff
 12.12.1916 – 08.04.1917 – General Mikhail Shishkevich
 17.04.1917 – 15.10.1917 – General Nikolai Golovin
 23.10.1917 – ? – General Georgiy Viranovskiy

Componenets
 Danubian Army (as a separate army of the Southwestern Front supporting the Romanian Armed Forces, merged with the Russian 6th Army)
Original composition (December 1916)
 4th Army (from Western Front, General Alexander Ragoza (HQ in Bacău))
8th Army Corps (General Anton Denikin)
7th Army Corps (General Arkadiy Sychevskiy)
30th Army Corps (?)
separate formations
 6th Army (from Petrograd, General Afanasiy Tsurikov (HQ in Bolhrad))
4th Army Corps (General Eris Khan Aliev)
47th Army Corps (General V.Artyomov?)
4th Siberian Army Corps (General Leonid-Otto Sirelius)
3rd Cavalry Corps (General Fyodor Keller)
6th Cavalry Corps (General Aleksandr Pavlov)
 9th Army (from Southwestern Front, General Platon Lechitskiy (HQ in Kamianets-Podilskyi))
26th Army Corps (General Yevgeny Miller)
2nd Army Corps (General Vasily Flug)
36th Army Corps (General Nikolai Korotkevich)
24th Army Corps (General Konstantin Nekrasov)
40th Army Corps (General Georgiy Berkhman)
5th Cavalry Corps (General Leonid Veliashev)
 Reserve
29th Army Corps (General Nikolai Lisovskiy)
 2nd Romanian Army (General Alexandru Averescu)
 Danube detachment
Later added (Summer 1917)
 1st Romanian Army (General Constantin Cristescu)
 8th Army (August 1917 from Southwestern Front, General Mikhail Sokovin (HQ in Mohyliv-Podilskyi))
11th Army Corps (General Konstantin Gilchevsky)
16th Army Corps (General Nikolai Stogov)
23rd Army Corps (General Mikhail Promtov)
33rd Army Corps (General Mikhail Samoilov)
2nd Cavalry Corps (General K.Tumanov?)

Other formations (uncertain status)
10th Army Corps (General Nikolai Danilov)
18th Army Corps (General Andrei Zayonchkovski)

See also
 List of Imperial Russian Army formations and units
 Romania during World War I
 Moldavian Democratic Republic (Bessarabia Governorate)
 Rumcherod
 Romanian Front electoral district (Russian Constituent Assembly election, 1917)

Notes

Fronts of the Russian Empire
Military units and formations established in 1916
Romania in World War I
Campaigns and theatres of World War I


text:
ВАТ «Шахта "Воргашорська"» () – одна з найбільших вугільних шахт сучасності, розташована у Печорському вугільному басейні на відстані 25 км від м. Воркути. Виробнича потужність в кінці XX ст. – 4,5 млн т вугілля на рік; пласт потужністю  3 м,  кут падіння  1…6°.  Глибина розробки 176 м.

Джерела

Вугільні шахти Росії


text:
William J. Kuehne [b. William J. Knelme] (October 24, 1858 – October 27, 1921) was an infielder in Major League Baseball who played from 1883 through 1892 for the Columbus Buckeyes (1883–84), Pittsburgh Alleghenys (1885–89), Pittsburgh Burghers (1890), Columbus Solons (1891), Louisville Colonels (1891–92), St. Louis Browns (1892) and Cincinnati Reds (1892). Listed at 5' 8", 185 lb., Kuehne batted and threw right-handed. He was born in Leipzig, which was part of the German Confederation.

Basically a third baseman, Kuehne was able to play all positions but pitcher and catcher. He enjoyed his best years with the Pittsburgh teams, hitting .299 in 1887 as he led the National League with 138 games played in 1888. From 1883 to 1888 he averaged 15.33 triples per season, with a career-high 19 in 1895. Then, in 1892, he played for the Colonels, Browns and Reds during the regular season. Technically, that's three clubs, but he did have two separate stints with the Browns, becoming one of few Major Leaguers to achieve this rare distinction.

In a 10-season career, Kuehne was a .232 hitter (996-for-4284) with 25 home runs and 404 RBI in 1087 games, including 536 runs, 145 doubles, 115 triples, and 151 stolen bases.

After his long career, Kuehne retired to pursue his long-time hobby of archaeology, working periodically in Cultural Resource Management under the pseudonym "P.Webb" in North Carolina for several years before returning to his hometown.  Kuehne died in Sulphur Springs, Ohio, three days after his 63rd birthday.

See also
List of Major League Baseball career triples leaders
List of players from Germany in Major League Baseball

Sources

Retrosheet

19th-century baseball players
Cincinnati Reds players
Columbus Buckeyes players
Columbus Solons players
Louisville Colonels players
Pittsburgh Alleghenys players
Pittsburgh Burghers players
St. Louis Browns (NL) players
Major League Baseball third basemen
Major League Baseball players from Germany
German emigrants to the United States
1858 births
1921 deaths
Atlanta Firecrackers players
Erie Blackbirds players
Minneapolis Millers (baseball) players
St. Thomas Saints players
Chatham Reds players
Fort Wayne Indians players
Columbus Buckeyes (minor league) players
Columbus Senators players
Detroit Tigers (Western League) players
Sportspeople from Leipzig


text:
Marcenat puede referirse a:

 Marcenat, comuna francesa situada en Allier.
 Marcenat, comuna francesa situada en Cantal.