text:
Le quartier de la Plaine-de-Monceau est le  quartier administratif de Paris situé dans le .

Le quartier administratif
Le quartier administratif de la Plaine-de-Monceaux est délimité :
 au nord-ouest, par la limite avec le territoire de la commune de Levallois-Perret ;
 au nord-est, par l'avenue de la Porte-d'Asnières puis la rue de Tocqueville (jusqu'à la rue Cardinet) et la rue de Lévis (à partir de la rue Cardinet jusqu'à l'avenue de Villiers) ;
 au sud-sud-est, par le Boulevard de Courcelles ;
 au sud -ouest par l'avenue de la Porte de Champerret, la place de la Porte-de-Champerret, l'avenue de Villiers  de cette place jusqu'à la rue d'Héliopolis, la rue d'Héliopolis et la rue Rennequin.

Transports en commun

Réseau ferré

Métro
  : Courcelles, Monceau, Villiers
  : Porte de Champerret, Pereire, Wagram, Malesherbes et Villiers

Réseau Express Régional
  : Pereire - Levallois

Bus
Lignes de bus RATP

Orthographe et étymologie
Souvent appelé « Plaine-Monceau » dans l'usage actuel, son nom officiel de « Plaine-de-Monceaux » demeure utilisé dans un certain nombre de documents règlementaires ou administratifs, tel le code électoral.

La Plaine-Monceau tire son nom d'une petite butte (ou de plusieurs d'où l'hésitation sur la terminaison en x ou son absence) au bord du chemin de Paris à Asnières qui désignait un hameau de la paroisse de Clichy établi autour de l'actuelle rue de Lévis.
Ce nom, très répandu, proviendrait soit de mons Calvus (Mont chauve, désert), soit de Monticellum (petit mont), soit de Muscelli (terrain couvert de mousse), noms qui formèrent « Mousseaux », « Monceaux » puis « Monceau ».

Histoire
La plaine Monceau est la partie du plateau s'inclinant au nord-ouest de Paris en faible pente vers la Seine comprise entre le chemin de Courcelles (actuelle rue de Courcelles) et le chemin qui menait au bac d'Asnières puis à Argenteuil. Ce chemin, l'actuelle rue de Tocqueville, était une voie importante rejoignant la chaussée de César de Paris à Rouen. Cette route raccourcissait la distance et permettait d'éviter la traversée du marais du Croult à Saint-Denis.

Comme Passy érigé en seigneurie en 1416 sur le territoire génovéfain d'Auteuil à partir d'un ancien bâtiment racheté à un noble, Monceau n'est juridiquement séparé de Clichy, paroisse dyonisienne depuis 717, que par l'anoblissement, sinon les prétentions, de Gilles (où Hénaut) Le Mastin, bourgeois de Paris et acquéreur du lieu, et du château, avec le titre de seigneur en 1320. En 1524, le fief de Monceau appartient à Étienne des Friches, qui possède une maison seigneuriale dans le hameau près de l'actuelle place de Lévis et tire ses revenus des redevances versées par les cultivateurs des censives. Ce domaine seigneurial est racheté en 1746 par le seigneur de Clichy.

Sous l'Ancien Régime, l'actuelle plaine de Monceaux était un important lieu de chasse. En 1791, les habitants excédés par les ravages de leur cultures que faisaient les animaux échappés des remises de gibier, détruisirent ces remises, symboles de l'Ancien Régime. L'agglomération resta peu peuplée avec 450 habitants à la Révolution française.
Un plan-terrier de Clichy de 1780 indique des lieux-dits tels que Sainte-Catherine, Les Terres Rondes, Les Fosselles, La Terrasse, qui figurent sur les plans cadastraux de la première moitié du . La Terrasse est le seul de ces lieux-dits dont la mémoire est conservée dans la toponymie actuelle par la rue et la villa de la Terrasse.

Un ambitieux projet de lotissement en 1837 de la Plaine-Monceau n'aboutit pas et le territoire reste campagnard jusque 1854, date de l'ouverture du boulevard Pereire, première grande voie sur ce territoire, en liaison avec la création de la ligne d'Auteuil par les frères Pereire.

Le quartier Monceau restait à cette date un espace agricole quasiment sans construction entre l'enceinte fortifiée construite de 1841 à 1843 au nord, la route d'Asnières, actuelle rue de Tocqueville à l'est, le boulevard extérieur du mur des Fermiers généraux, actuel boulevard de Courcelles au sud et la rue de Courcelles à l'ouest. Dans la plus grande partie de ce quadrilatère, au nord de la rue Cardinet, aucune voirie n'était tracée en dehors de quelques étroits chemins ruraux sinueux.

Aux marges de cet espace vide, des agglomérations s'étaient développées depuis 1825 :
 au sud-est le quartier des Batignolles ;
 au sud-ouest autour de la rue de Lévis centre de l'ancien hameau de Monceaux.

Ces deux agglomérations forment en 1830 la commune des Batignolles-Monceaux détachée de celle de Clichy. Sa population passe de  en 1831 à  en 1856 :
 à l'ouest, le quartier des Ternes sur la partie de la commune de Neuilly annexée par la Ville de Paris en 1860 également en voie d'urbanisation ( en 1851), de part et d'autre de l'avenue des Ternes, vieille route de Neuilly (dans l'axe de l'ancien pont de Neuilly avant la construction du nouveau pont en 1780 dans le prolongement de l'avenue des Champs-Élysées) autour d'une voirie pour l'essentiel constituée, notamment les rues Guersant, Bayen et Laugier, sur des chemins existant avant 1800, la rue des Acacias ouverte en 1814 et la rue Pierre Demours tracée en 1820 par le lotisseur éponyme. Le lotissement du quartier Ferdinandville entre l'avenue des Ternes et l'avenue de Neuilly (avenue de la Grande-Armée) était au début de son urbanisation.

La commune de Batignolles-Monceaux offre en 1853 une bande le terrains le long des fortifications entre la rue de Saussure et la porte Maillot à la compagnie de chemin de fer créée par les frères Pereire pour relier la l'embarcadère de la place de l'Europe à Auteuil (ligne d'Auteuil) à la condition de réaliser un boulevard de  de large de chaque côté de la ligne et une station au droit du pont Cardinet. La création de cette voie ferrée destinée en propriété à une desserte urbaine voyageurs, « quasi métro » avant la lettre, est un atout pour l'urbanisation de ce quartier.

Avant cette date, des spéculateurs anticipant l'extension urbaine avaient acheté des terrains constituant ainsi une réserve foncière.

Après cette première ouverture, de grands axes sont planifiés par Haussmann en collaboration avec Émile Pereire, principal propriétaire foncier, dès la seconde moitié des années 1850, sur cette partie du territoire de la commune de Batignolles-Montceaux avant son annexion à Paris en 1860.

Dans ses mémoires publiés, en 1890 le baron Haussmann rappelle les conditions de cette urbanisation :

Le quartier qui était dans les années 1850 le plus vide de l'ensemble de la petite banlieue annexée en 1860 par la Ville de Paris entre le mur des Fermiers généraux et l'enceinte de Thiers est celui où le plus grand nombre de voies sont ouvertes au cours du Second Empire. Après le boulevard Pereire (nord et sud) créé en 1854, l'avenue de Wagram, le boulevard Malesherbes et l'avenue de Villiers ouverts en 1859-1860, la rue Jouffroy en 1862, les rues Ampère, de Prony, de Romme (partie nord), Brémontier et Alphonse-de-Neuville, les avenues Niel et Gourgaud en 1866, le sud de la rue Rome et la partie du boulevard Pereire nord de la place Wagram à la rue de Saussure en 1869 constituent la trame du réseau complété par des voies secondaires tracées, à quelques exceptions près, entre 1872 et 1887.

Les frères Pereire vendent par parcelles les terrains leur appartenant, notamment, de 1878 à 1884, ceux entre la place Pereire et l'avenue de Wagram avec obligation de construire une maison bourgeoise dans les six mois, interdisant ainsi aux acquéreurs la spéculation sur les terrains.

L'architecture de la Plaine-Monceau
La Plaine-Monceau s'étant, pour la plus grande partie, construite sur des parcelles de lotissement au cours d'une période limitée au dernier tiers du , le long de voies d'une largeur très supérieure à la moyenne parisienne, en grande majorité créées indépendamment d'un réseau antérieur, son architecture est l'une des plus homogène et des mieux conservées de Paris. Les immeubles de la deuxième moitié du  ne sont que des éléments ponctuels insérés dans l'alignement et respectant le format du bâti environnant ou limités à la périphérie (au nord du boulevard Berthier sur l'ancienne Zone).

La Plaine-Monceau a conservé sa fonction voulue par Haussmann de quartier résidentiel destiné à la grande bourgeoisie. Les commerces et les services, très limités, sont implantés autour des principaux carrefours mais le quartier ne comprend aucun centre d'attraction.

Des immeubles locatifs de type haussmannien sont construits dès la fin du Second-Empire le long des grands axes mais, dans les années 1860-1880, les hôtels particuliers sont le type dominant. Ces hôtels alignés sur rue sont, pour la plupart, de dimension relativement modeste, de 6 à  de large avec une cour ou un jardinet en longueur à l'arrière. Les façades de cette première époque d'urbanisation sont pour la plupart des pastiches de styles variés, du gréco-romain au Louis XVI. Les immeubles locatifs sont majoritaires après 1880.

Au cours de la grande période d'urbanisation du quartier de 1875 à 1895, des ensembles d'immeubles sont construits par des sociétés telles que la Compagnie des immeubles de la Plaine-Monceau, la Compagnie du gaz ou par des compagnies d'assurance le long de rues tracées dans le cadre d'opérations de lotissement. Des maisons individuelles ou hôtels particuliers sont cependant encore construits jusqu'après 1900, principalement boulevard Berthier et dans les rues environnantes.

L'habitat individuel a été en partie remplacé au cours du  par des immeubles collectifs de type post-haussmannien ou de style Art déco de qualité puis après 1950 par des constructions modernes qui s'insèrent au milieu des alignements.
Il reste cependant encore de nombreuses villas et hôtels particuliers de l'origine de l'urbanisation.

En revanche, les constructions antérieures à 1850 sont rarissimes. On remarque des petites maisons anciennes à l'angle du boulevard Pereire et de la rue de Tocqueville, ancienne route d'Asnières..

Principaux sites
 L'église suédoise de Paris, de culte luthérien, rue Médéric.
 Le lycée Carnot, boulevard Malesherbes.
 Le musée national Jean-Jacques-Henner, avenue de Villiers.
 Le centre universitaire Malesherbes de l'université Paris-Sorbonne.
 Le jardin Solitude.

Article connexe
 Château de Monceau (Paris)

Notes et références

Plaine-Monceaux
Quartier Plaine-de-Monceaux


text:
Črečan may refer to:

Črečan, Međimurje County, a village near Čakovec, Croatia
Črečan, Zagreb County, a village near Sveti Ivan Zelina, Croatia

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Niksor (finska: Niksaari) är en ö i Finland.   Den ligger i kommunen Salo i den ekonomiska regionen  Salo och landskapet Egentliga Finland, i den södra delen av landet,  km väster om huvudstaden Helsingfors. Arean är  kvadratkilometer. Niksor ligger i före detta kommunen Finby och är också en av kommunens byar.

Öns högsta punkt är  meter över havet. Den sträcker sig 1,0 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,4 kilometer i öst-västlig riktning. Ön ligger mellan öarna Storö och Utö.

Inlandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C.

Kommentarer

Källor

Finby
Öar i Salo
Kontrollbehov inkommande wikilänkar
Öar i Skärgårdshavet


text:
Mujeres cantan a Rocío Jurado fue una serie de dos conciertos homenaje a la cantante Rocío Jurado que falleció en 2006. Ambos espectáculos fueron programados en los días 8 de marzo y 11 de mayo de 2022, y organizado por la promotora Green Cow Music junto con la hija de la cantante, Rocío Carrasco. El primero se celebró en el Palacio de los Deportes de la Comunidad de Madrid con motivo del Día Internacional de la Mujer, mientras que el segundo concierto se celebró en el Cartuja Center CITE de Sevilla por el 30 aniversario de la exposición universal de 1992.

Referencias

Rocío Jurado
Conciertos


text:
Leucippe (en grec ancien  / ), fils d'Œnomaos et frère d'Hippodamie, est un personnage de la mythologie grecque. Il est connu pour son histoire amoureuse avec la nymphe Daphné.

Mythe antique
L'évocation la plus ancienne de ce Leucippe figure dans l'Hymne homérique à Apollon, dans un passage qui fait allusion aux femmes poursuivies par le dieu Apollon malgré ses rivaux humains : il est question d'une course qu'il aurait menée  et il est dit que ce Leucippe , Triops étant le père d'une autre femme courtisée par le dieu. Mais les histoires auxquelles fait allusion ce passage sont incompréhensibles sans recourir à des textes des époques postérieures.

Un fragment d'un ouvrage de l'historien Phylarchos, qui vécut au , donne une variante plus développée et mieux compréhensible. Leucippe est présenté comme le fils d'Œnomaos, roi de Pisa. Leucippe tombe amoureux de la chasseresse Daphné, qui est une fille d'Amyclas fils de Lacédémon. Mais Daphné ne fréquente que ses consœurs chasseresses. Afin de pouvoir l'approcher, Leucippe se déguise en femme et parvient ainsi à la voir régulièrement. Mais le dieu Apollon, qui convoite lui aussi Daphné, devient jaloux de Leucippe. Pour se débarrasser de lui, il inspire à Daphné l'envie d'aller se baigner avec ses compagnes, dont Leucippe déguisé. Ce dernier, craignant que son déguisement ne soit percé à jour, refuse de se baigner, mais ses compagnes tentent de l'emmener avec elles et découvrent qu'il est un homme : elles le tuent. Apollon poursuit ensuite Daphné, mais celle-ci se refuse à lui et implore Zeus de la soustraire aux avances insistantes du dieu. Zeus métamorphose alors Daphné en laurier (en grec, rhododaphné).

Des variantes proches sont évoquées par Parthénios de Nicée au  dans ses Passions d'amour, un recueil d'histoires d'amour malheureuses (Peri érotikôn pathèmatôn, 15) et au   par Pausanias le Périégète dans sa Description de la Grèce (VIII, 20).

Notes et références

Bibliographie

Sources anciennes
 Hymne homérique à Apollon, 207-213.
 Parthénios de Nicée, Passions d'amour, texte établi, traduit et commenté par M. Biraud, D. Voisin, A. Zucker avec la collaboration de E. Delbey, K. Vanhaegendoren, F. Wendling et B. Charlet, Grenoble, Jérôme Millon, 2008, histoire n°15.
 Pausanias le Périégète, Périégèse, VIII, 20, 2-4.
 Phylarchos, fragment dans FGrHist, volume 2, 1-A, 81, fr. 32 a, 170.

Ouvrages savants
 Timothy Gantz, Mythes de la Grèce archaïque, Paris, Belin, 2004, 166.

Articles connexes
 Daphné (nymphe), la nymphe aimée par Leucippe.
 Hippodamie fille d'Œnomaos, sœur de Leucippe.

Mythologie grecque d'Élide
Homosexualité dans la mythologie grecque
Meurtre dans la mythologie grecque


text:
Az S4-es gyorsforgalmi út (németül  Mattersburger Schnellstraße) Ausztriában. A gyorsforgalmi út köti össze az A2-es autópályát az S31-es autóúttal Bécsújhely és Nagymarton között.

Története

Eredetileg az S4-es autóút egy északkelet-délnyugat irányú gyorsforgalmi útként került kijelölésre. Az 1971. július 16-án kelt 286. szövetségi törvény a szövetségi utakra vonatkozóan (Bundesstraßengesetz – 1971) Pándorfalutól Kismarton érintésével Bécsújhelyig javasolta az út kiépítését.

1983-ban módosították az út tervezett nyomvonalát, egyúttal a Nagymarton– Kismarton–Pozsony irányú szakaszt leválasztották az S4-es autóútról, és ez utóbbi megkapta ma is használatos S31-es autóút megnevezést.

1964. december 19-én került sor az A2-es autópálya bécsújhelyi csomópont és a Bécsújhely-déli csomópont közötti első szakasz átadására. Az akkori 1 km-es út 2×1 sávos félautópálya volt, és biztosította az A2-es autópályára való felhajtást. A felhajtó rámpa teljes autópályává való kiépítésére 1975. július 5-én került sor. 1983. április 1-jén megnyílt a Nagymarton-Siklósd szakasz is, amit 1985. szeptember 13-án meghosszabbítottak Savanyúkútig.  Az utolsó pályaszakasz 1986. november 3-án került átadásra, amely magába foglalta Bécsújhely keleti elkerülő szakaszát is.

2006-ban Pecsenyéd településnél vadátjárót avattak. Ez volt az első vadátjáró, amelyet az A4 és A3 autópályák feletti további zöldhidak követtek. Az így létrejött ökofolyosó része lett az Alpok-Kárpátok között a vadak mozgását segítő nemzetközi koridorrnak.

2009. április és október között a Nagymarton és Siklósd közötti pálya teljes felújítása megtörtént. 2009 novembere és 2010 októbere között a munka a Siklósd és Bécsújhely szakaszon folytatódott. Kritikaként fogalmazódott meg, hogy az eredeti tervekkel ellentétben mégsem került sor a haladási irányok fizikai szétválasztására.

Csomópontok és pihenőhelyek

|}

Fordítás

Jegyzetek

További információk
 ASFINAG – Az osztrák infrastruktúra-fejlesztő honlapja
 Forgalomfigyelő kamerák az úton

Ausztria úthálózata
Gyorsforgalmi utak
Burgenland közlekedése


text:
Peiyong "Annie" Qu () is a Chinese-American statistician known for her work on estimating equations and semiparametric models. Her research interests also include longitudinal analysis, nonparametric statistics and robust statistics, missing data, and biostatistics.

Biography
Qu earned a bachelor's degree in computational mathematics from Fudan University in 1990. She came to the U.S. for graduate study, earned a master's degree in operations research at the University of Montana in 1992, and completed her Ph.D. in statistics at Pennsylvania State University in 1998. Her dissertation, jointly supervised by Bruce G. Lindsay and Bing Li, was Adaptive Generalized Estimating Equations.

She joined the Oregon State University faculty in 1999, and moved to the University of Illinois at Urbana–Champaign in 2008. In 2015 she added another affiliation with the Institute for Genomic Biology at Illinois. At Illinois she became Data Science Founder Professor, Brad and Karen Smith Professorial Scholar, professor of statistics, and director of the Illinois Statistics Office.

Starting July 2020, she moved to the University of California, Irvine, as a Chancellor's Professor.

Recognition
In 2010, Qu was elected as a Fellow of the American Statistical Association; she became a Fellow of the Institute of Mathematical Statistics in 2016. She was the chair of the Section on Statistical Learning and Data Science of the American Statistical Association and of the Biometrics Section of the International Chinese Statistical Association for 2017. She was named to the 2021 class of Fellows of the American Association for the Advancement of Science.

References

External links
Home page

Year of birth missing (living people)
Living people
American women statisticians
Chinese statisticians
University of Montana alumni
Fellows of the Institute of Mathematical Statistics
Fellows of the American Association for the Advancement of Science
University of Illinois Urbana-Champaign faculty
21st-century American women


text:
Candace Beinecke is Senior Partner of Hughes Hubbard & Reed, where in 1999 she became the first female head of a major New York firm.
In November 2020 she was named Co-Chair of the Board of the Metropolitan Museum of Art with Hamilton James, effective January 12, 2021, the first time the museum had two chairs and the first time its Chair was a woman. She has also served as the Board Chair of the Wallace Foundation since 2017.

Beinecke grew up in Paterson, New Jersey, the daughter of a radio host Tippie Taylor, and graduated from Rutgers Law School in 1970. She is the wife of Frederick Beinecke.

References

Living people
Year of birth missing (living people)
Rutgers Law School alumni
American lawyers
American women lawyers
People from Paterson, New Jersey
21st-century American women


text:
Willi Dusenschön (* 1. März 1909 in Hamburg; † 1977) war als SS-Führer bei der Bewachung mehrerer Konzentrationslager und später als Bataillonskommandant der 2. SS-Panzer-Division "Das Reich" eingesetzt.

Leben
Dusenschön trat zum 1. Februar 1928 in die NSDAP (Mitgliedsnummer 75.582) und im selben Jahr in die SA ein, er wechselte 1931 zur SS und wurde nach einer Zeit der Arbeitslosigkeit hauptamtlicher SS-Führer in Altona, das damals noch nicht zu Hamburg gehörte.

Dusenschön wurde am 4. September 1933 im Alter von 24 Jahren förmlich als Führer der Wachmannschaft des neu errichteten Konzentrationslagers Fuhlsbüttel (Kola-Fu) eingesetzt und wurde zum Schrecken der politischen Häftlinge. Stundenlanges Stehen, Schläge und Fußtritte, Verhöhnungen und Drohungen gehörten dort zum Alltag. Nachts wurden einzelne Opfer in den Zellen mit Peitschen, Koppeln und Stuhlbeinen bis zur Bewusstlosigkeit geschlagen. Dusenschön beteiligte sich an diesen Übergriffen.

Mehrere Häftlinge verstarben nach schwerer Misshandlung, einige verübten Suizid. Der Hamburger Gauleiter Karl Kaufmann deckte die Übergriffe und verhinderte Ermittlungsverfahren, indem er rechtswidrig die Einäscherung der Toten anordnete und eine rechtlich vorgeschriebene Obduktion damit umging.

Erst als ein Arzt im Lazarett des Untersuchungsgefängnisses im März 1934 Anzeige erstattete, sah sich die Staatsanwaltschaft zu Ermittlungen genötigt. Kaufmann schlug das Verfahren im Oktober 1934 rechtswidrig nieder und gab seinen innerparteilichen Gegnern damit eine Angriffsfläche. Dusenschön hatte sich schon vorher aus der Schusslinie gezogen und sich Ende Juni 1934 zur SS-Verfügungstruppe versetzen lassen.

Vom Sommer 1935 bis Frühjahr 1941 stand er im Dienst der SS-Totenkopfstandarte und war zunächst im KZ Esterwegen, danach ab 1937 im KZ Sachsenhausen tätig. 1941 wechselte er zur Waffen-SS. Zuletzt war er als Bataillonskommandeur bei der 2. SS-Panzer-Division "Das Reich" in Frankreich eingesetzt.

Nach Kriegsende
Dusenschön geriet in britische Kriegsgefangenschaft und wurde nach Frankreich ausgeliefert. Ein Militärgericht verurteilte ihn am 27. Oktober 1951 wegen Kriegsverbrechen zu lebenslanger Zwangsarbeit, doch Dusenschön wurde schon im Januar 1956 entlassen.

Im Herbst 1962 stand Dusenschön unter Mordanklage vor dem Hamburger Landgericht. Zur Last gelegt wurde ihm brutale Misshandlungen des damals 39-jährigen Sozialdemokraten Fritz Solmitz, der sich als Redakteur jüdischer Herkunft des Lübecker Volksboten bei den Nationalsozialisten verhasst gemacht hatte. Solmitz war im Kola-Fu durch die Misshandlungen zu Tode gekommen oder in den Suizid getrieben worden. Seine genauen Aufzeichnungen, die in einer Taschenuhr verborgen waren, lagen dem Gericht als Beweismittel vor.

Dusenschön kam ohne Strafe davon. Eine Ermordung sah das Schwurgericht beim Landgericht Hamburg als nicht nachweisbar. Andere Straftatbestände waren verjährt.

Belege

Personal im KZ Sachsenhausen
Personal in Frühen Konzentrationslagern
NSDAP-Mitglied
SA-Mitglied
SS-Mitglied
Angehöriger der Waffen-SS
Verurteilte Person (NS-Kriegsverbrechen)
Personal im KZ Esterwegen
Deutscher
Geboren 1909
Gestorben 1977
Mann


text:
Cagayan de Oro City är en stad på ön Mindanao i Filippinerna. Den är administrativ huvudort för provinsen Misamis Oriental samt regionen Norra Mindanao och hade 553 966 invånare vid folkräkningen 2007, vilket gör den till en av de största städerna i landet utanför Metro Manila.

Staden är indelad i 80 smådistrikt, barangayer, varav samtliga är klassificerade som urbana.

Källor

Orter i Misamis Oriental
Orter grundade 1622


text:
Stärkning, behandling av textilier med stärkelse, i samband med mangling och strykning.

Linnevaror som behöver stärkas kan sköljas i ett sista sköljvatten bestående av vatten, potatismjöl, tvål och stearin.

Textilier som brukar stärkas
Frackskjortans manschetter, bröststycke och krage ska stärkas. Förr om åren brukade dessa delar av alla skjortor vara separata - se stärksaker
Kragen på folkdräktskjortor och särkar.
Spets och stycke på bindmössa. (En äldre huvudbonad som ingår i många folkdräkter för kvinnor.)
Trådgardiner (glesvävda gardiner)
Vissa tyger som används vid bokbinderi, tillverkning av förvaringskartonger, presentaskar, skrin o d kan stärkas för att hindra limgenomträngning, när tyget limmas vid tillverkningen

Se även
 Appretur

Referenser

Tvätt


text:
El colibrí de Taczanowski (Leucippus taczanowskii) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita garrigues àrides dels Andes del nord i centre del Perú.

Referències

Leucippus


text:
The adversarial system or adversary system is a legal system used in the common law countries where two advocates represent their parties' case or position before an impartial person or group of people, usually a judge or jury, who attempt to determine the truth and pass judgment accordingly. It is in contrast to the inquisitorial system used in some civil law systems (i.e. those deriving from Roman law or the Napoleonic code) where a judge investigates the case.

The adversarial system is the two-sided structure under which criminal trial courts operate, putting the prosecution against the defense.

Basic features
Adversarial systems are considered to have three basic features. The first is a neutral decision-maker such as a judge or jury. The second is presentation of evidence in support of each party's case, usually by lawyers. The third is a highly
structured procedure.

The rules of evidence are developed based upon the system of objections of adversaries and on what basis it may tend to prejudice the trier of fact which may be the judge or the jury. In a way the rules of evidence can function to give a judge limited inquisitorial powers as the judge may exclude evidence he or she believes is not trustworthy, or irrelevant to the legal issue at hand. Peter Murphy in his Practical Guide to Evidence recounts an instructive example. A frustrated judge in an English (adversarial) court finally asked a barrister after witnesses had produced conflicting accounts, "Am I never to hear the truth?" "No, my lord, merely the evidence", replied counsel.

Parties
Judges in an adversarial system are impartial in ensuring the fair play of due process, or fundamental justice. Such judges decide, often when called upon by counsel rather than of their own motion, what evidence is to be admitted when there is a dispute; though in some common law jurisdictions judges play more of a role in deciding what evidence to admit into the record or reject. At worst, abusing judicial discretion would actually pave the way to a biased decision, rendering obsolete the judicial process in question—rule of law being illicitly subordinated by rule of man under such discriminating circumstances. Lord Devlin in The Judge said: "It can also be argued that two prejudiced searchers starting from opposite ends of the field will between them be less likely to miss anything than the impartial searcher starting at the middle."

The right to counsel in criminal trials was initially not accepted in some adversarial systems. It was believed that the facts should speak for themselves, and that lawyers would just blur the matters. As a consequence, it was only in 1836 that England gave suspects of felonies the formal right to have legal counsel (the Prisoners' Counsel Act 1836), although in practice, English courts routinely allowed defendants to be represented by counsel from the mid-18th century. During the second half of the 18th century, advocates like Sir William Garrow and Thomas Erskine, 1st Baron Erskine, helped usher in the adversarial court system used in most common law countries today. In the United States, however, personally retained counsel have had a right to appear in all federal criminal cases since the adoption of the United States Constitution, and in state cases at least since the end of the civil war, although nearly all provided this right in their state constitutions or laws much earlier. Appointment of counsel for indigent defendants was nearly universal in federal felony cases, though it varied considerably in state cases. It was not until 1963 that the U.S. Supreme Court declared that legal counsel must be provided at the expense of the state for indigent felony defendants, under the federal Sixth Amendment, in state courts. See Gideon v. Wainwright, .

Criminal proceedings

In criminal adversarial proceedings, an accused is not compelled to give evidence. Therefore, they may not be questioned by a prosecutor or judge unless they choose to be; however, should they decide to testify, they are subject to cross-examination and could be found guilty of perjury. As the election to maintain an accused person's right to silence prevents any examination or cross-examination of that person's position, it follows that the decision of counsel as to what evidence will be called is a crucial tactic in any case in the adversarial system and hence it might be said that it is a lawyer's manipulation of the truth. Certainly, it requires the skills of counsel on both sides to be fairly equally pitted and subjected to an impartial judge.

In some adversarial legislative systems, the court is permitted to make inferences on an accused's failure to face cross-examination or to answer a particular question. This obviously limits the usefulness of silence as a tactic by the defense. In the United States, the Fifth Amendment has been interpreted to prohibit a jury from drawing a negative inference based on the defendant's invocation of his or her right not to testify, and the jury must be so instructed if the defendant requests.

By contrast, while defendants in most civil law systems can be compelled to give statements, these statements are not subject to cross-examinations by the prosecution and are not given under oath. This allows the defendant to explain their side of the case without being subject to cross-examination by a skilled opposition. However, this is mainly because it is not the prosecutor but the judge who questions the defendant. The concept of "cross"-examination is entirely due to adversarial structure of the common law.

Comparison with inquisitorial systems

The name "adversarial system" may be misleading in that it implies it is only within this type of system in which there are opposing prosecution and defense. This is not the case, and both modern adversarial and inquisitorial systems have the powers of the state separated between a prosecutor and the judge and allow the defendant the right to counsel. Indeed, the European Convention on Human Rights and Fundamental Freedoms in Article 6 requires these features in the legal systems of its signatory states.

One of the most significant differences between the adversarial system and the inquisitorial system occurs when a criminal defendant admits to the crime. In an adversarial system, there is no more controversy and the case proceeds to sentencing; though in many jurisdictions the defendant must have allocution of her or his crime; an obviously false confession will not be accepted even in common law courts. By contrast, in an inquisitorial system, the fact that the defendant has confessed is merely one more fact that is entered into evidence, and a confession by the defendant does not remove the requirement that the prosecution present a full case. This allows for plea bargaining in adversarial systems in a way that is difficult or impossible in inquisitional system, and many felony cases in the United States are handled without trial through such plea bargains.

Comparisons with the inquisitorial approach

here are many differences in the way cases are reviewed. It is questionable that the results would be different if cases were conducted under the differing approaches; in fact no statistics exist that can show whether or not these systems would come to the same results. However, these approaches are often a matter of national pride and there are opinions amongst jurists about the merits of the differing approaches and their drawbacks as well.

Proponents of the adversarial system often argue that the system is more fair and less prone to abuse than the inquisitional approach, because it allows less room for the state to be biased against the defendant. It also allows most private litigants to settle their disputes in an amicable manner through discovery and pre-trial settlements in which non-contested facts are agreed upon and not dealt with during the trial process.

The discovery process can be abused as one party will not provide the evidence as for by the opposing party.

In addition, adversarial procedure defenders argue that the inquisitorial court systems are overly institutionalized and removed from the average citizen. The common law trial lawyer has ample opportunity to uncover the truth in the courtroom. Most cases that go to trial are carefully prepared through a discovery process that aids in the review of evidence and testimony before it is presented to judge or jury. The lawyers involved have a very good idea of the scope of agreement and disagreement of the issues to present at trial which develops much in the same way as the role of investigative judges.

Proponents of inquisitorial justice dispute these points. They point out that many cases in adversarial systems, and most cases in the United States, are actually resolved by plea bargain or settlement. Plea bargain as a system does not exist in an inquisitorial system. Many legal cases in adversarial systems, and most in the United States, do not go to trial, which may lead to injustice when the defendant has an unskilled or overworked attorney, which is likely to be the case when the defendant is poor. In addition, proponents of inquisitorial systems argue that the plea bargain system causes the participants in the system to act in perverse ways, in that it encourages prosecutors to bring charges far in excess of what is warranted and defendants to plead guilty even when they believe that they are not.

See also

 Adversary evaluation
 Exclusionary rule
 Parallel thinkingdescribed as a systemic alternative

References

Further reading

Judiciaries
Legal systems


text:
Magyar Szemle katolikus társadalmi, szépirodalmi, kritikai és művészeti hetilap 1888–1906 közt. Megjelenés: minden vasárnap.

Irányvonal, munkatársak
Az első évfolyamokat Rudnyánszky Gyula szerkesztette, 1890-től Kaczvinszky Lajos, felelős szerkesztő Kaposi József, 1905-től Gergely József, 1906-tól Szemere György. A lap szakított a konzervatív katolikus irodalomszemlélettel, cikkei a hazai és külföldi események bemutatásában hozzáértésről és széles körű tájékozottságról tanúskodtak. Ebben a lapban helyet kapott az úgynevezett irodalmi ellenzék jó néhány tehetséges képviselője is, Komjáthy Jenő, Koroda Pál, Palágyi Lajos, Palágyi Menyhért, Reviczky Gyula, stb. Az 1900-as évek elején a lap vezető kritikusai Fülep Lajos (Fra Filippo álnéven), Márkus László (Marco álnéven), Hevesi Sándor voltak. A szépirodalmi rovatban Krúdy Gyula, Kosztolányi Dezső, Juhász Gyula, 1905-től Babits Mihály is szerepelt.

Előzménye

Azonos címmel és irányvonallal Bodnár Zsigmond, majd Rudnyánszky szerkesztésében megjelent 1881-1882-ben havonként.

Jegyzetek

Források
Program és hivatás: magyar folyóiratok programcikkeinek válogatott gyűjteménye. Budapest. Gondolat Kiadó, 1978. Magyar Szemle (1888–1906) lásd 270–274. p.

Magyarországi hetilapok


text:
CIWS (ang. Close-In Weapon System), system artyleryjski obrony bezpośredniej – system uzbrojenia składający się z szybkostrzelnego działka kalibru 20–30 mm z własnym komputerowym systemem kierowania ognia i radarem artyleryjskim, najczęściej zblokowanym na jednej podstawie. Podstawowym przeznaczeniem CIWS jest zwalczanie nisko lecących pocisków przeciwokrętowych oraz samolotów. Jest on całkowicie autonomiczny. We własnym zakresie wykrywa cele, namierza, a także wybiera najgroźniejsze i niszczy za pomocą serii pocisków przeciwpancernych.

Pierwsze egzemplarze wprowadzono w 1979 roku. CIWS typu Phalanx jest zainstalowany na praktycznie każdym okręcie wojennym US Navy, a także na okrętach szesnastu innych państw. Jest on w dalszym ciągu produkowany dla odbiorców zagranicznych. Przykłady użytkowania CIWS na świecie:

 System Phalanx CIWS amerykańskiej firmy Raytheon
 Holenderski Goalkeeper
 Turecki Sea Zenith
 Hiszpański Meroka
 Rosyjskie AK-630 oraz 3S87 Kortik (Kasztan)
 Włoski DARDO oraz Myriad
 Chiński Type 730
 Izraelski Typhoon
 Niemiecko - szwajcarski Rheinmetall Oerlikon Millennium GDM-008

Działa przeciwlotnicze


text:
Andrew Frank may refer to:

 Andrew A. Frank, American professor of mechanical and aeronautical engineering
 Andrew K. Frank (born 1970), American professor of history
 Andrew U. Frank (born 1948), Swiss-Austrian professor for geoinformation
 Andrew Frank (composer) (1946–2022), American composer


text:
Casanova's Big Night is een Amerikaanse filmkomedie uit 1954 onder regie van Norman Z. McLeod. Destijds werd de film in Nederland uitgebracht onder de titel Casanova's nacht van avontuur.

Verhaal

De kleermaker Pippo Popolino verkleedt zich als Casanova en maakt vrouwen het hof. Een Genuese hertogin huurt hem in om de trouw van haar aanstaande schoondochter te testen. De boosaardige doge van Venetië krijgt lucht van het bedrog.

Rolverdeling

|-
|||Pippo Popolino
|-
|||Francesca Bruni
|-
|||Elena Di Gambetta
|-
|||Lucio / Verteller
|-
|||Stefano Di Gambetta
|-
|||Doge
|-
|||Foressi
|-
|||Maggiorin
|-
|||Hertogin van Castelbello
|-
|||Hertog van Castelbello
|-
|||Emo
|-
|||Bragadin
|-
|||Mevrouw Di Gambetta
|-
|||Corfa
|-
|||Carabaccio
|}

Externe link

Film uit 1954
Amerikaanse film
Komische film
Film van Norman Z. McLeod


text:
Louis Clarke may refer to

 Louis Clarke (athlete)
 Louis Clarke (antiquarian)
 Louis Semple Clarke

See also
 Louis Clark (disambiguation)
 Lewis Clark (disambiguation)


text:
1307 Cimmeria este un asteroid din centura principală, descoperit pe 17 octombrie 1930, de Grigori Neuimin.

Legături externe

 1307 Cimmeria JPL - Small-Body Database
 1307 Cimmeria în baza de date a Minor Planet Center
 Diagrama orbitei asteroidului 1307 Cimmeria (JPL)

Centura de asteroizi
Obiecte astronomice descoperite în 1930
Familia Flora
Asteroizi cu nume de locuri


text:
Porto Rafti (), officially named Limin Markopoulou (), is a seaside resort town located in East Attica, Greece.

Porto Rafti's main source of income is tourism and winemaking. It is part of the municipality of Markopoulo Mesogaias. In the 2011 census data, its permanent population was 9,686. Today, the permanent population is believed to be closer to 15,000, peaking at 100,000 every year during the summer season.

Geography

The town of Porto Rafti stretches amphitheatrically around the Rafti Bay, a bay of the Aegean Sea, on the east coast of the Attica peninsula. It is surrounded by pine-cladded hills, the tallest of which is Merenta, 613 m above sea level. It is 5 km south of Vravrona, 6 km east of Markopoulo and 26 km southeast of the center of Athens.

Climate

Porto Rafti has a hot-summer Mediterranean climate (Köppen climate classification: Csa). Porto Rafti experiences hot, dry summers and mild winters.

History
The port was a major trading place until the collapse of the Roman Empire. The names of the ancient villages around the bay of Porto Rafti were Steiria, Prasiai, and Koroni. They belonged to the paraktia (seaside) Pandionis phyle, according to the division of the Ancient Athenian Democracy by Clisthenes in the early 5th century BCE.
The port of Porto Rafti is no longer in use as a commercial harbor due to environmental concerns, but it has an organized marina for smaller recreational vessels with seaside restaurants and cafes. This port was the scene of the allied troops' evacuation after the German invasion in Greece at the end of April 1941.

Churches
"St. Spiridonos Church" Greek Orthodox Church which is situated on south end of Piratis Mountain, just on the coast of a major beach, Agios Spyridonas, that is named after the church. It is one of the oldest churches in the area.

"Agia Marina Church" Greek Orthodox Church is another scenic seaside church, on the other side of Porto Rafti. Again, the beach, Agia Marina, is named after the church.

Tourism

Porto Rafti attracts visitors as a seaside resort, with beaches at Agios Spyridonas, Erotospilia and Avlaki, and an organized municipal beach at Avlaki.

Historic population

References

External links

 News & Events
 Informational Article on Porto Rafti
 News
 Picture of the statue on Rafti island

Populated places in East Attica
Bays of Greece
Mediterranean port cities and towns in Greece
Landforms of East Attica
Landforms of Attica


text:
Mieczysław Gajda (ur. 13 czerwca 1931 w Warszawie, zm. 27 kwietnia 2017 tamże) – polski aktor teatralny, filmowy i dubbingowy, szczególnie znany z roli smerfa Ważniaka w serialu animowanym Smerfy, a także konferansjer.

Jego głosem mówiły też takie postacie jak nietoperz Gacuś z Zamku Eureki, Kaczor Daffy (zanim rolę tę przejął Stefan Knothe), czy Scrappy Doo (w pierwszej wersji językowej Scooby i Scrappy Doo). Był pierwszym polskim głosem Asteriksa (pierwsza wersja filmu Dwanaście prac Asteriksa).

Życiorys

Był absolwentem VIII Liceum Ogólnokształcące im. Władysława IV w Warszawie. Do śmierci udzielał się w Klubie Wychowanków tej szkoły. W 1955 roku ukończył studia na PWST w Warszawie. Był związany z warszawskimi teatrami: Ludowym (1955–1958) i Polskim (1958–1972). Przez wiele lat był związany z Jerzym Nasierowskim (do 1973).

Zmarł 27 kwietnia 2017. Pochowany na cmentarzu Bródnowskim (kwatera 50E rząd 1, grób 4).

Filmografia
 1959: Wspólny pokój – Lucjan Salis
 1959: Awantura o Basię – Feliks Szot
 1967: Paryż-Warszawa bez wizy – szef ekipy gimnastyczek
 1967: Słońce wschodzi raz na dzień – głupi Wala
 1969: Dzień oczyszczenia
 1985: Podróże pana Kleksa –
 Abeta,
 minister informacji (głos, wersja polska)
 1986: Bohater roku – przygotowujący konkurs "Miss Polonia"
 1988: Pan Kleks w kosmosie –
 Melośmiacz (głos),
 robot klasowy Bajtek (głos)
 2015: Noc Walpurgii – portier

Polski dubbing

Filmy
 1957: Dwunastu gniewnych ludzi – Przysięgły nr 2 (druga wersja dubbingu)
 1960: Wehikuł czasu
 1962: Skarb w Srebrnym Jeziorze – Gunstick Uncle
 1963: Winnetou: Część I – Gunstick Uncle
 1964: Winnetou: Część II – Gunstick Uncle
 1965: Człowiek z Hongkongu – Biscoton
 1965: Sposób na kobiety – Colin
 1965: Wojna i pokój
 1966: Przed wojną – Lubomir Protic
 1966: Złodziej samochodów – Dietoczkin
 1967: Cudowna łamigłówka – fizyk
 1970: Aryskotraci – Georges Hautecourt
 1971: Król Lir – błazen
 1976: Dwanaście prac Asteriksa – Asterix (pierwsza wersja dubbingu)
 1986: Gwiazdkowy prezent – kierowca-zabawka
 D1986: I oto przyszedł Bumbo
 1987: Kocia ferajna w Beverly Hills – Benny Kuleczka (pierwsza wersja dubbingu)
 1987: Scooby Doo i bracia Boo – Duch Freako
 1990: Tajemnica zaginionej skarbonki – Ważniak
 1992: Kometa nad Doliną Muminków
 1996: Świąteczna gorączka – Booster
 1998: Rudolf czerwononosy renifer – Milo
 1999: Babar – król słoni
 1999: Eugenio
 2001: Tryumf pana Kleksa − Trąbatron I Minister Dworu
 2003: Sindbad: Legenda siedmiu mórz

Seriale
 1929-1969: Zwariowane melodie – Kaczor Daffy (kreskówki po 1948 r.)
 1960-1966: Flintstonowie (trzecia wersja dubbingu)
 1961–1962: Kocia ferajna – Benny Kuleczka (pierwsza wersja dubbingu)
 1975–1976, 1982–1983: Pszczółka Maja – Żuk Feliks
 1979: Scooby i Scrappy Doo – Scrappy Doo (pierwsza wersja dubbingu)
 1980: Figle z Flintstonami
 1981–1989: Smerfy –
 Smerf Ważniak,
 Dziadek Smerf (serie VI-VIII)
 1983-1986: Inspektor Gadżet – Mądrasek (Łepek) (wersja z 1991 roku; odc. 66-80)
 1985–1988: M.A.S.K. – Dr Choi (odc. 43)
 1986–1987: Bosco – Żabon
 1986-1988: Troskliwe Misie – Kosmiczny klaun (odc. Kosmiczne bańki)
 1987–1990: Kacze opowieści –
 doktor Bąbelak (pierwsza wersja dubbingu; odc. 28),
 król Terra-Firmianów (druga wersja dubbingu; odc. 54)
 1988: Denver, ostatni dinozaur – Denver
 1988: Hemingway – Kelner (odc. 4)
 1988-2001: Madeline
 1988: Miś Yogi – Buffalo Billy
 1989–1995: Zamek Eureki – Gacuś
 1989–1990: Chip i Dale: Brygada RR
 1990-1994: Przygody Animków – Kaczor Daffy (odc. 44-64)
 1990-1994: Super Baloo – doktor Zibaldo (pierwsza wersja dubbingu)
 1991–1993: Powrót do przyszłości
 1991–1992: Trzy małe duszki – Rufus (odc. 25b)
 1992–1993: Conan – łowca przygód – Ifus (odc. 22)
 1992: Nowe podróże Guliwera
 1992: Piotruś w krainie czarów, czyli podróż fantastyczna – Siewca Snów
 1993–1998: Animaniacy – Kaczor Daffy (odc. 36a)
 1994–1996: Kleszcz (pierwsza wersja dubbingu)
 1995–1998: Pinky i Mózg – Larry (odc. 28a)
 1995–1996: Maska – Crosby (odc. 11)
 1996−1999: Ulica Sezamkowa
 1997: Księżniczka Sissi
 1997: Kundle i reszta – Mucha
 1998: Przygody Kuby Guzika – Król Archibald
 1999: Kapitan Fracasse – Lafumée
 2000–2001: Tata lew −
 Zachariasz Wielki (odc. 23),
 pingwin lokaj (odc. 25)
 2004: Lilli czarodziejka – Merlin (odc. 14)

Gry komputerowe
 1996: Smerfy: Smerfoteletransporter – Ważniak
 2000: Najdłuższa podróż – Handlarz map
 2001: Na kłopoty Pantera –
 Zarządca obozu Chilly Wa-Wa,
 sir Badley,
 Listonosz,
 Kaniuk
 2001: Baldur's Gate II: Cienie Amn –
 Kapitan Erelon,
 Carras,
 Mnich z Amkethran,
 Mężczyzna z Saradush
 2002: Muminki: W Dolinie Muminków – Ryjek
 2002: Modi i Nanna: Sprytne smyki –
 Instruktor,
 Weteran Eryk

Słuchowiska
 Matysiakowie – Wuj Kostek
 1971: Brzydkie kaczątko – Brzydkie Kaczątko
 1979: Calineczka – Bielinek
 1987: Kot w butach – Janek
 1988: Śmichy-chichy na wyspie Umpli-Tumpli
 1993−1994: Kajtuś czarodziej – Przewodnik
 1994: Mistrz i Małgorzata – Bengalski (cz. 1)
 1997: Zemsta – Perełka, kuchmistrz
 2002: Alicja w Krainie Czarów – Smok
 2002: Pinokio – Tuńczyk

Lektor

Filmy
 1976: Smerfowy flet

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne

 Nagranie audiofoniczne wspomnienia Mieczysława Gajdy o dzieciństwie na warszawskiej Pradze..

Absolwenci Akademii Teatralnej im. Aleksandra Zelwerowicza
Polscy aktorzy filmowi
Polscy aktorzy telewizyjni
Polscy aktorzy teatralni
Polscy aktorzy dubbingowi
Ludzie urodzeni w Warszawie
Pochowani na cmentarzu Bródnowskim w Warszawie
Urodzeni w 1931
Zmarli w 2017
Absolwenci VIII Liceum Ogólnokształcącego im. króla Władysława IV w Warszawie


text:
Das BNP Paribas Open 2010 ist ein Tennis-Hartplatzturnier für Frauen in Indian Wells. Es war als Turnier der Premier Mandatory-Kategorie Teil der WTA Tour 2010. Das Turnier fand vom 8. bis 21. März 2010 statt.

Das Finale im Einzel bestritten Jelena Janković und Caroline Wozniacki, das Janković in zwei Sätzen gewann. Im Doppel gewann die Paarung Květa Peschke und Katarina Srebotnik in drei Sätzen gegen Nadja Petrowa und Samantha Stosur.

Qualifikation

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Viertelfinale, Halbfinale, Finale

Obere Hälfte

Obere Hälfte 1

Obere Hälfte 2

Obere Hälfte 3

Obere Hälfte 4

Untere Hälfte

Untere Hälfte 1

Untere Hälfte 2

Untere Hälfte 3

Untere Hälfte 4

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks
 Offizielle Homepage des Turniers

WTA Tour 2010
Tennisturnier in Indian Wells


text:
Plainview is an administrative division in eastern Metro Manila, the Philippines. It is an urban barangay in Mandaluyong and is home to the city's seat of government and government center. It is the fourth largest barangay in the city.

The area is named after the area's history as a plain where rice and corn were cultivated. It was originally developed as a private residential subdivision by real estate developer Ortigas, Madrigal and Company (now Ortigas and Company). The residential development was converted into a barangay, retaining its name.

History
The area that would become known as Plainview was part of the original barrio of Hulo in the 1900s that also comprised the present-day barangays of Mauway and Malamig. Plainview was a private residential subdivision of Ortigas, Madrigal and Company (now Ortigas and Company), being named after the area's vast plains where rice and corn were cultivated. The area was also abundant in trees and was a popular spot for bird-hunting. After the development was transferred to the government, the area became known as Barangay Plainview. Its central junction, Maysilo Circle, developed as the Mandaluyong City Government Complex, moving from the original Mandaluyong municipal hall constructed in 1962 along Boni Avenue in present-day Barangay Poblacion.

Flooding issues
Plainview's central area at the Maysilo Circle roundabout is often plagued with flooding problems during the rainy season due to its location as a catch-basin for the surrounding areas, as well as the exceeded capacity of the original 1980s flood control system underneath, which was only rated at  per second.

In January 2015, the Department of Public Works and Highways (DPWH) initiated the  million (US$7.6 million) Maysilo Circle Flood Control Project to upgrade the flood control system's capacity to  per second. The project became infamous for closing off San Francisco Street to traffic and for causing severe flooding even without the rains. Allegations of corruption were also raised due to the slow progress of the project, which was still not yet finished after two years of construction. The DPWH in February 2016 stated that the project was on schedule to be finished by May 2016. The street was reopened to the public on October 25, 2016, after the completion of the project.

Education
 St. Therese Educational Private School
 Plainview Elementary School
 Holistic Educational Montessori Center
 Curun Christian School, Inc.
 Angel's Institute of Learning (Pre-school to Grade 6)
 Rainbow Room Learning Center (Pre-school)
 Future Mind's Academy (Pre-school to Grade 6)

Landmarks
 Dambana ng Ala-ala
 Archdiocesan Shrine of the Divine Mercy Church
 Mandaluyong City Hall

Government
The seat of government of Plainview is located at 40 Malaya Street, near the Mandaluyong City Medical Center. The Mandaluyong City Government Complex is also within Plainview, housing the city's departments, the local office of the Commission on Elections, and the main offices of the Mandaluyong City Fire Department, Mandaluyong Postal Office, and the Mandaluyong Hall of Justice.

See also
Administrative divisions of Metro Manila

References

Barangays of Metro Manila
Mandaluyong


text:
A Lei do Rei é o álbum de estreia do cantor de rock cristão Paulinho Makuko, lançado em 1994 pela gravadora Bompastor, após sua saída do Katsbarnea.

Antecedentes
Em 1993, o Katsbarnea foi reformulado e sua formação reduzida. O álbum Cristo ou Barrabás trouxe uma banda mais enxuta e mais focada no rock. Em alguns shows, Makuko saiu da posição de percussionista e assumiu a bateria. No entanto, tempos depois, Makuko deixou o grupo para seguir carreira solo, e assinou com a Bompastor.

Gravação
A Lei do Rei contou com repertório predominantemente autoral. Entre as músicas, consta a regravação da canção "Corredor 18", registrada no álbum de estreia do Katsbarnea (O Som que Te Faz Girar) e que conta a história de vida do cantor. Além desta, "Palácios", do Rebanhão ganhou um cover.

Lançamento
O álbum foi lançado pela gravadora Bompastor em 1994.

Em 2020, a versão padrão de A Lei do Rei e uma versão instrumental (playback) foi lançada nas plataformas digitais pela Bompastor.

Faixas
"Corredor 18"
"Cavaleiro de Deus"
"A Lei do Rei"
"Ondas Violetas"
"Novo Homem"
"Rei Davi"
"Madrugada"
"Palácios"

Álbuns de Paulinho Makuko
Álbuns de estreia de 1994
Álbuns da Bompastor
Álbuns em língua portuguesa


text:
La structure pyramidale des ligues de football au Danemark désigne le système de classement officiel des ligues et divisions du football danois.

Généralités

Le football danois est structuré par un total de 11 échelons hiérarchiques.

Les quatre premiers niveaux sont organisés à l'échelle nationale, la D1 et la D2 en poule unique, la D3 et la D4 en poule multiples où chaque club y évolue suivant sa position géographique. À partir de la , six syndicats régionaux affiliés à la fédération danoise organisent les compétitions et subdivisent jusqu'à la D11 le cas échéant.

 La Bornholms Boldspil-Union (BBU)
 La Fyns Boldspil-Union (FBU)
 La Jydsk Boldspil-Union (JBU)
 La Københavns Boldspil-Union (KBU)
 La Lolland-Falsters Boldspil-Union (LFBU)
 La Sjællands Boldspil-Union (SBU)

Il est à noter que si chaque zone géographique a sa propre lignée, les régions de Copenhague (KBU) et de l'île de Bornholm (BBU) sont liées au même championnat en D5 puis il existe une stricte séparation géographique qu'à partir de la .

Structure des championnats

Organisés par la fédération danoise

Organisés par les fédérations locales

Sources

Danemark
Football au Danemark


text:
James and the Giant Peach is a popular children's novel written in 1961 by British author Roald Dahl. The first edition, published by Alfred Knopf, featured illustrations by Nancy Ekholm Burkert. There have been re-illustrated versions of it over the years, done by Michael Simeon (for the first British edition), Emma Chichester Clark, Lane Smith and Quentin Blake. It was adapted into a film of the same name in 1996 (with Smith being a conceptual designer) which was directed by Henry Selick, and a musical in 2010.

The plot centres on a young English orphan boy who enters a gigantic, magical peach, and has a wild and surreal cross-world adventure with seven magically altered garden bugs he meets. Dahl was originally going to write about a giant cherry, but changed it to James and the Giant Peach because a peach is "prettier, bigger and squishier than a cherry." Because of the story's occasional macabre and potentially frightening content, it has become a regular target of censors.

Dahl dedicated the book to his six-year-old daughter Olivia, who died from complications of measles only a year after the book was published.

Plot summary
James Henry Trotter is a boy who lives happily with his parents in a house by the sea. Unfortunately, when he is four years old, an oddly carnivorous rhinoceros escapes from the zoo and eats James' parents. He ends up with his two cruel aunts, Spiker and Sponge. Instead of caring for him, they treat him badly, feed him improperly, and force him to sleep on bare floorboards.

After James has been living with his aunts for three years, he meets a mysterious man who gives him a bag of magical crystals, instructing James to use them in a potion that would change his life for the better. While returning home, James stumbles and spills the bag on the ground, losing the crystals as they dig themselves underground. A nearby peach tree, in turn, produces a single peach which soon grows to the size of a house. Spiker and Sponge build a fence around it and earn money by selling viewing tickets to tourists; James is locked in the house, only able to see the peach through the bars of his bedroom window.

After the tourists have gone, James is assigned to clean the rubbish around the peach and finds a tunnel inside it. He enters it and meets Centipede, Miss Spider, Old Green Grasshopper, Earthworm, Ladybug, Glowworm, and Silkworm who become his friends.

The next day, Centipede cuts the stem of the peach, causing it to roll away and crush James' aunts. It reaches the sea and is surrounded by ravenous sharks. James uses Miss Spider and Silkworm to make threads, while Earthworm is used as bait and draws 502 seagulls to the peach, whereupon the threads are tied on their necks. The peach is lifted off the water. High above the clouds, the peach encounters the Cloud-Men who are portrayed as responsible for weather phenomena like hailstorms and rainbows. Centipede mocks the Cloud-Men, who throw things at the group until they get clear.

Later, James realizes that the group has reached New York City. The wing of a passing plane severs the strings, and the falling peach lands on the spire of the Empire State Building. It is mistaken for a bomb at first, resulting in the arrival of police and firemen. Calming the crowd, James tells his story, and becomes friends with many children in New York, they eat the peach and James and his friends get their own jobs.

Characters
 James Henry Trotter – The seven-year-old protagonist.
 The Old Man – A friendly yet mysterious man, who initiates James' adventure.
 Aunt Spiker – A thin, tall, cruel and evil woman; Sponge's sister.
 Aunt Sponge – A fat, treacherous, greedy and evil woman; Aunt Spiker's sister.
 The Centipede – A male centipede, depicted as a boisterous rascal and proud of his 'hundred legs', even though he only has 42.
 The Earthworm – A male earthworm who often quarrels with the Centipede.
 The Old Green Grasshopper – A male grasshopper, who is  the eldest and most cultured of the animals.
 The Ladybug – A kind, motherly female ladybird.
 Miss Spider – A good-natured female spider who takes care of James.
 The Glowworm – A female glowworm, who is used as a lighting system for the Peach.
 The Silkworm – A female silkworm, who assists Miss Spider in the production of thread, both before and after the adventure.

Adaptations

Film adaptions

A television adaptation of the novel appeared on BBC One on December 28, 1976. Paul Stone directed a script by Trever Preston. The cast included Simon Bell playing James, Bernard Cribbins playing Centipede, and Anna Quayle playing Aunt Spiker.

Though Roald Dahl declined numerous offers during his life to have a film version of James and the Giant Peach produced, his widow, Felicity Dahl, approved an offer to have a film adaptation produced in conjunction with Disney in the mid-1990s. It was directed by Henry Selick and produced by Denise Di Novi and Tim Burton, all of whom previously made The Nightmare Before Christmas. The movie consists of live action and stop-motion to reduce production finances. It was narrated by Pete Postlethwaite (who also played the old man). The film was released on April 12, 1996. Although it was a box office flop, it received positive reviews and eventually became a cult classic.

There are numerous changes in both the plot of the film and the plot of the book, though the film was generally well received. Felicity Dahl said that, "I think Roald would have been delighted with what they did with James." Owen Gleiberman of Entertainment Weekly praised the animated part, but calling the live-action segments "crude". It was nominated for an Academy Award for Best Original Musical or Comedy Score (by Randy Newman).

In August 2016, Sam Mendes was in negotiations with Disney to direct another live action adaptation of the novel, with Nick Hornby in talks for the script. In May 2017, Mendes was no longer attached to the project due to his entering talks with Disney about directing a live-action film adaptation of Pinocchio.

Musical adaptation

The book was made into a musical with music and lyrics by Benj Pasek and Justin Paul and book by Timothy Allen McDonald. The musical had its premiere at Goodspeed Musicals on October 21, 2010, and is currently produced in regional and youth theatre.

Theatrical adaptation
Ray DaSilva's  Norwich Puppet Theatre put on puppet theatre performances in 1985.

Charity readings
In May 2020, in the midst of the COVID-19 pandemic, Taika Waititi, the Oscar-winning director, worked with the Roald Dahl Story Company to publish audio-visual readings of the book. Waititi was joined by Oscar-winning actresses Meryl Streep, Lupita Nyong'o, and Cate Blanchett; actors Benedict Cumberbatch, Liam and Chris Hemsworth, Ryan Reynolds; the Duchess of Cornwall, and others in ten installments which were then published to the Roald Dahl official YouTube channel.

The event was organised to raise money for the global-non profit Partners In Health, founded by Dahl's daughter Ophelia, which had been fighting COVID-19 in vulnerable areas; with Roald Dahl Story Co. committing to match donations up to $1million. Waititi had already been working with the company as the writer, director, and executive producer for Netflix's upcoming serialised adaption of Charlie and the Chocolate Factory.

Editions
 2011 –  (Penguin Classics Deluxe Edition paperback, 50th anniversary, illustrated by Jordan Crane and Nancy Ekholm Burkert, introduction by Aimee Bender)
 2003 –  (audio CD read by Jeremy Irons)
 1996 –  (paperback, illustrated by Lane Smith)
 1995 –  (paperback, illustrated by Quentin Blake)
 1994 –  (paperback)
 1990 –  (paperback, illustrated by Emma Chichester Clark)
 1980 –  (Bantam Skylark paperback)
 1961 –  (hardcover)
 1961 –  (library binding, illustrated by Nancy Ekholm Burkert)

References

External links
 Charity readings of the story by Taika Waititi and celebrities

1961 British novels
1961 children's books
Children's books by Roald Dahl
British novels adapted into films
British fantasy novels
Alfred A. Knopf books
Novels about orphans
British children's novels
Novels by Roald Dahl
Fiction about insects
Novels set in England
Talking animals in fiction
Empire State Building in fiction
Novels set in New York City
Novels set in Manhattan
Self-reflexive novels


text:
Il manachino beccolargo (Sapayoa aenigma ) è un uccello passeriforme, unica specie del genere Sapayoa e della famiglia Sapayoidae..

Descrizione

Dimensioni
Misura circa 17-18 cm di lunghezza, compresa la coda la cui lunghezza arriva a circa la metà del corpo.

Aspetto
Si tratta di uccelli dall'aspetto robusto, muniti di una grossa testa e di un becco forte e allungato, leggermente uncinato verso il basso nella parte distale.
La colorazione del piumaggio è bruno-olivastra su tutto il corpo, con tendenza a scurirsi su ali e coda e a schiarirsi divenendo giallastra sul petto e specialmente sulla gola e bianco-grigiastra sui fianchi: le zampe sono grigio-nerastre, il becco è anch'esso grigio-nerastro con tendenza a schiarirsi in punta, gli occhi sono bruno-rossicci.

Biologia
Si tratta di uccelli che vivono da soli o in coppie, a volte in associazioni ad altre specie affini: piuttosto statici, passano periodi anche lunghi della giornata su un posatoio, individuando fonti di cibo che poi si apprestano a raggiungere.

Alimentazione
La dieta del manachino beccolargo sembra essere composta in parti equivalenti di frutta matura ed insetti e altri invertebrati.

Riproduzione
Le abitudini riproduttive di questi uccelli sono ancora in massima parte sconosciute.

Distribuzione e habitat
Il manachino beccolargo è diffuso dall'istmo di Panama a sud lungo la fascia costiera occidentale della Colombia, fino all'Ecuador settentrionale. Il suo habitat è rappresentato dalla foresta pluviale di pianura con ricco sottobosco, preferibilmente in prossimità di corsi d'acqua.

Tassonomia
La sistematica di questo uccello è stata piuttosto controversa, come attestato anche dal suo nome scientifico (aenigma in latino significa appunto "enigma", in riferimento alle difficoltà di classificazione): storicamente ascritta alla famiglia Pipridae, nella tassonomia degli uccelli di Sibley-Ahlquist si constata che la specie è imparentata con gli Eurylaimidae ed i Pittidae del Vecchio Mondo, rispetto ai quali rappresenterebbe un gruppo fratello che avrebbe cominciato a divergere durante l'Eocene, piuttosto che con i tiranni americani coi quali condivide l'areale . In questo senso, il manachino beccolargo costituirebbe l'ultimo rappresentante di un clade di eurilaimidi che, nati come gruppo in Oceania, mentre gli altri esponenti si spostavano in direttrice nord-ovest verso l'Asia e l'Africa, si muoveva in direttrice nord-est colonizzando il Sud America: per questo motivo alcuni autori hanno suggerito la classificazione di questi uccelli nella famiglia Eurylaimidae, mentre altri, rifiutando tale accorpamento in virtù del fatto che la specie appare filogeneticamente equidistante dagli eurilaimi e dalle pitte, hanno proposto l'ascrizione del manachino beccolargo ad una famiglia monotipica a sé stante,  Sapayoidae o addirittura la loro ascrizione a famiglie terze, ugualmente equidistanti da eurilaimidi e pittidi, quali i Philepittidae.

Il Congresso Ornitologico Internazionale (2018) colloca Sapayoa aenigma nella famiglia monospecifica Sapayoidae.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Eurylaimidae
Fauna sudamericana
Fauna centroamericana


text:
Hochbach ist ein geographischer Name:

Ort:
 Hochbach, Weiler der Stadt Burgbernheim im Landkreis Neustadt an der Aisch-Bad Windsheim, Bayern

Gewässer:
 Hochbach (Bach aus dem Stadtwald), linker Zufluss des Bachs aus dem Stadtwald (zur Kyll) im Gerolsteiner Stadtwald, Stadt Gerolstein, Landkreis Vulkaneifel, Rheinland-Pfalz
 Hochbach (Drakestraße), Bach auf King George Island in den Südlichen Shetlandinseln
 Hochbach (Eulenbach), linker Zufluss des Eulenbachs bei Morenhoven, Gemeinde Swisttal, Rhein-Sieg-Kreis, Nordrhein-Westfalen
 Hochbach (Kirnach), linker Zufluss der Kirnach (zur Brigach) bei Tal, Gemeinde Unterkirnach, Schwarzwald-Baar-Kreis, Baden-Württemberg
 Hochbach oder Alte Medenbach, linker Zufluss der Prüm vor Echtershausen, Eifelkreis Bitburg-Prüm, Rheinland-Pfalz
 Hochbach (Salmerbach), auf dem Unterlauf nach dem linken Zufluss zuvor auch Baumbach, linker Zufluss des Salmerbachs oder Hammelbachs (zum Michelbach, zur Kyll) im Staatsforst Daum bei Rom, Ortsgemeinde Birresborn, Landkreis Vulkaneifel, Rheinland-Pfalz
 Hochbach (Strogen), rechter Zufluss der Strogen zwischen Oberstrogn und Heckenbach, beide Orte in der Gemeinde Bockhorn, Landkreis Erding, Bayern
 Hochbach (Tamina), linker Zufluss der Tamina im Gigerwaldsee in der Gemeinde Pfäfers, Wahlkreis Sarganserland, Kanton St. Gallen
Hochbach, Mittellaufname des Weiherbach (Prim, Göllsdorf), rechter Zufluss der Prim in Göllsdorf, Stadt Rottweil, Landkreis Rottweil, Baden-WÜrttemberg

Siehe auch:
 Hocherbach
 Hohbach


text:
Platycythara curta is a species of sea snail, a marine gastropod mollusk in the family Mangeliidae.

Description
The length of the shell is 2.3 m, its diameter 1.5 mm.

(Original description) The small, short, solid, inflated shell has a brownish color,. The minute protoconch is smooth. It is succeeded by about three subsequent strongly sculptured whorls. The suture is distinct. The axial sculpture consists of (on the penultimate whorl about 15) narrow, sharp, similar riblets with wider interspace. This sculpture extends over the base. The spiral sculpture consists of (on the body whorl about 16) even regular similar threads with subequal interspaces which pass over but do not nodulate the ribs. The aperture is narrow. The outer lip is thickened, crenulate by the sculpture and not reflected. The anal sulcus is shallow but conspicuous. The columellar lip is smooth. The columella shows a layer of enamel with a raised edge. The siphonal canal is short, deep, but hardly differentiated.

Distribution
This marine species occurs off Pacific Panama.

References

External links

curta
Gastropods described in 1919


text:
Die Island Games 2011 waren die 14. Auflage der Spiele. Sie fanden vom 25. Juni bis zum 1. Juli 2011 zum zweiten Mal nach 1993 auf der Isle of Wight statt. Es nahmen 2311 Athleten teil.

Teilnehmende Inseln

Sportarten

Programm

Medaillenspiegel

Guernsey gewann somit zum dritten Mal die Medaillenwertung.

Weblinks

 Isle of Wight 2011 (englisch)
 Island Games 2011 (englisch)

Multisportveranstaltung 2011
2011
Sportveranstaltung auf der Isle of Wight


text:
Диандра Форрест (, род. ; Бронкс, Нью-Йорк, США) — афроамериканская топ-модель и фотомодель, отличающаяся альбинизмом.

Биография и карьера
Форрест родилась в Бронксе, район Нью-Йорка, США. Имеет брата, также страдающего альбинизмом. Так как ей приходилось терпеть унижения от сверстников, родители Диандры вынуждены были перевести девочку из государственной школы в специализированную. Начала модельную карьеру после того, как её заметил фотограф Шамир Хан () во время шоппинга.

С 2009 г. сотрудничала с агентствами Ford Models Europe — Paris (по 2010 г.) и Elite Model Management — New York(по 2011 г.). Ныне состоит в агентствах: Izaio Models, Profile Model Management — London, Angels & Demons Model Management, Red Model Management — New York.

Принимала участие в фотосессиях таких лейблов, как MAC, Mirza Mperial, Norma Ishak.

Появилась на американской мартовской обложке журнала «U Mag» за 2009 г. Также снималась для журналов Glamour, Cake Magazine, Interview, Allure, Schon.

Была задействована в съёмках клипа Канье Уэста на песню «Power», также в видеоролике были заняты супермодели  и Ирина Шейк.

Вместе с другой моделью-альбиносом Шоном Россом в 2009 г. приняла участие в Шоу Тайры Бэнкс, где они поведали о трудностях в жизни альбиносов.

В июне 2014 года приняла участие в клипе Beyonce «Pretty Hurts».

У Диандры есть дочь Рэйн.

Примечания

Ссылки
 From Ridiculed Child to Supermodel: Meet Diandra Forrest, America's First Albino African-American Supermodel
 Diandra Forrest on Fashion Model Directory Profile
 Клип «Power» Kanye West на youtube

Родившиеся в Бронксе
Фотомодели по алфавиту
Фотомодели США


text:
John Rhys Coiro (born March 12, 1979)  is an American film, television, and stage actor. He began acting on Broadway but is best known for on-screen roles such as Billy Walsh on the television series Entourage.

Early life
Born in Santo Stefano in Aspromonte Calabria, Italy, to David Coiro and Ann Baynes Coiro, Coiro grew up in Princeton, New Jersey and attended Princeton High School. As a teenager, Coiro began working for a local artist who introduced him to the artistic director of The Passage Theater, June Ballinger.  Ballinger got him involved with the State Street theater project in Trenton NJ, modeled after Primary stages' 52nd street project.  From there, Coiro spent summers building sets and operating lights at the New Jersey Shakespeare festival. Inspired by numerous productions, including Julie Taymor's "Titus Andronicus" at TFANA, Coiro decided to study theater at Carnegie Mellon University, where he eventually graduated with a BFA.  He also spent time studying at The Moscow Art Theater in Russia.

Career
At age 19, Coiro got his first professional gig as an understudy to three roles in the American premiere of Conor McPherson's off-Broadway play This Lime Tree Bower directed by Harris Yulin at Primary Stages.  Within a month of graduating from CMU, Coiro landed the role of Eddie the Bellhop in the Lincoln Center revival of George S. Kaufman's Dinner at Eight, directed by Gerald Guitierrez.

Coiro then moved to Los Angeles and began working in construction, including a stint building a house with Nick Offerman.  In fact, Coiro received the call that he'd landed his first on-screen acting gig, as Billy Walsh on Entourage, while digging a hole for a deck in Echo Park.  The role of Walsh was originally meant to be a guest star but soon evolved into an iconic character that has defined Coiro's career.

Coiro shared a studio space in Historic Filipino town with then-unknown painter Jonas Wood. During this period, Coiro formed an underground, traditional Irish music band with artists Matt Johnson and Greg Santos, that played around East LA. In 2007, following the birth of his first child, Coiro accepted the role of Sean Hillinger on the 7th season of 24.  Coiro was cast in The Last House On The Left but had to pull out when the writer's strike abruptly ended and production resumed on 24. The role ended up being given to Aaron Paul. In 2009 Coiro returned to the stage, starring in a production of Howard Korder's "Boy's Life" at Second Stage in New York opposite Jason Biggs.  In 2010 Coiro starred in Slamdance Winner Snow and Ashes and in 2011 appeared alongside Alexander Skarsard in Screen Gems' remake of Straw Dogs.  In 2014, Coiro was antagonist to Stevie Van Zandt's character on the final season of Netflix's first original series, the Norwegian mega-hit Lillyhammer and he played one of the original Texas Rangers in The History Channel's Mini-series Texas Rising, alongside Ray Liotta, Bill Paxton and Brendan Fraser.  During this show he honed his riding and roping skills.  In 2015 Coiro played Armenian gangster Ari Adamian on the final season of USA's Graceland. In 2017 and 2018 Coiro appeared as a series regular in Unsolved and in arcs on Ray Donovan,  The Walking Dead, and S.W.A.T.

Personal life
Coiro is fluent in Italian and Spanish.

In 2016, Coiro traveled to Standing Rock, North Dakota to take part in the peaceful protest against the North Dakota Access Pipeline.

Coiro is married to director Kat Coiro, with whom he worked on Life Happens and She-Hulk: Attorney at Law.  They live in Los Angeles with their three children.

Filmography

Film

Television

References

1979 births
Living people
American male film actors
American male stage actors
American male television actors
Carnegie Mellon University College of Fine Arts alumni
Male actors from New Jersey
Italian emigrants to the United States
People of Calabrian descent
People from Princeton, New Jersey
Princeton High School (New Jersey) alumni


text:
Mialos ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Pyrénées-Atlantiques in der Region Nouvelle-Aquitaine (vor 2016: Aquitanien). Die Gemeinde gehört zum Arrondissement Pau und zum Kanton Artix et Pays de Soubestre (bis 2015: Kanton Arzacq-Arraziguet).

Geographie
Mialos liegt ca. 25 km nördlich von Pau in der historischen Provinz Béarn am nördlichen Rand des Départements.

Umgeben wird Mialos von den Nachbargemeinden:

Mialos liegt im Einzugsgebiet des Flusses Adour. Der Luy de France und sein Nebenfluss, der Ruisseau de Séby, durchqueren das Gemeindegebiet.

Geschichte
Im Mittelalter entwickelte sich das Dorf um eine Motte und einer romanischen Kirche. 1232 ist es unter dem Namen Milos, 1513 unter dem Namen Mielos in den Schriften erwähnt worden. Die Herkunft des Namens stammt aus dem baskischen mil, das "rundlicher Hügel" bedeutet. Dies ist insofern verwunderlich, weil Mialos in einem von Hügel umrundeten Becken liegt. Vor der Neuordnung der Territorien zu Beginn der Französischen Revolution gehörte Mialos zum Unterbezirk von Saint-Sever in den Landes.

Einwohnerentwicklung
Nach einem Höchststand der Einwohnerzahl von rund 380 in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts reduzierte sich die Zahl bei kurzen Erholungsphasen bis zur Jahrtausendwende auf 95 Einwohner, bevor ein leichtes Wachstum auf über 100 einsetzte.

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche, geweiht Martin von Tours. Die Ursprünge der Kirche mit einem einschiffigen Langhaus reichen in das Hochmittelalter zurück. Im 15. oder 16. Jahrhundert wurde sie umgestaltet. Aus dieser Zeit stammt auch der Eingang, dessen Rundbogen auf Eckkapitellen ruht. Neben der Tür ist eine Skulptur zu erkennen, die einem Mann zeigt, der eine Kordel in seinem Mund gepresst hält, eine Symbolik, die noch heute rätselhaft bleibt. Die Kirche wurde im 19. und im 20. Jahrhundert nochmals umgebaut. Im Innern birgt sie einen Altaraufsatz mit einem Tabernakel aus dem Ende des 17. Jahrhunderts. Das Dekor wird aufgewertet durch ein Gemälde des Malers Chavauty aus dem Jahre 1846, das den gekreuzigten Christus mit Maria und dem heiligen Johannes an seiner Seite darstellt. Weitere Ausstattungsgegenstände stammen aus dem 18. und 19. Jahrhundert und sind als nationale Kulturgüter registriert.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Landwirtschaft ist traditionell der wichtigste Wirtschaftsfaktor der Gemeinde.

Verkehr
Mialos wird durchquert von der Route départementale 270 und ist über eine Linie des Busnetzes Transports 64 mit Pau und anderen Gemeinden des Départements verbunden.

Weblinks

 Linienbusse "Transports 64" des Départements (französisch)
 Website des Tourismusbüros Arzacq-Morlanne en terre de Soubestre (französisch)

Einzelnachweise

Ort in Nouvelle-Aquitaine


text:
Garry Kenneth Kelly (26 May 1948 – 11 July 2002) was an Australian politician who served as a Labor Party member of the Legislative Council of Western Australia from 1982 to 1993. He stood for parliament eight times in total, winning four elections.

Kelly was born in Perth to Rita Phyllis (née Limmer) and Kenneth John Kelly. He attended Manjimup Senior High School, Northam Senior High School, and Melville Senior High School before going on to the Western Australian Institute of Technology (graduating with a physics degree) and the University of Western Australia (graduating with a teaching certificate). Before entering parliament, he worked as a schoolteacher, teaching at Armadale Senior High School and Applecross Senior High School. Kelly first ran for parliament at the age of 22, contesting the Legislative Council's Metropolitan Province (a Liberal Party safe seat) at the 1971 state election. At the next three state elections, he ran for the Legislative Assembly, contesting South Perth at the 1974 election and Murdoch at the 1977 and 1980 elections. In 1980, Kelly collapsed at work and fractured his skull. His injury left him in a coma for several weeks and required brain surgery followed by a lengthy period of recovery.

In 1982, Kelly won a Legislative Council by-election for South Metropolitan Province, occasioned by the resignation of Howard Olney. He was re-elected at the 1986 state election, and was subsequently appointed deputy chairman of committees. At the 1989 election, Kelly's old seat was abolished and he was elected to the new five-member South Metropolitan Region. He was elected chairman of committees in March 1992, replacing Jim Brown. However, prior to the 1993 election, "factional manoeuvres" relegated Kelly to the unwinnable third position on the Labor ticket, and he lost his seat. Kelly committed suicide in July 2002, aged 54, after a period of depression. He had married twice, having three children by his first wife (who died of breast cancer in 1998) and two step-children from his second marriage.

References

1948 births
2002 suicides
Australian Labor Party members of the Parliament of Western Australia
Australian politicians who committed suicide
Australian schoolteachers
Chairmen of Committees of the Western Australian Legislative Council
Members of the Western Australian Legislative Council
People educated at Melville Senior High School
Politicians from Perth, Western Australia
Suicides in Western Australia
Curtin University alumni
University of Western Australia alumni
2002 deaths


text:
The Lefferts-Laidlaw House is a historic villa located in the Wallabout neighborhood of Brooklyn in New York City, United States. Built around 1840, the house is a two-story frame building in the temple-fronted Greek Revival style.

History
The house site was originally part of a 100 feet wide by 246 feet deep tract of land purchased in 1834 by Henry Ryer, a Manhattan merchant, from George Washington Pine. Ryer divided the property, located on the west side of Clinton Avenue (named in honor of New York Governor DeWitt Clinton.) into four 25 feet wide lots.

After a few sales and repurchases, the land was bought by Rem Lefferts, a Brooklyn merchant, and his brother-in-law John Laidlaw. The main portion of the house was built about 1840.  A two-room wing that was only one story was likely built between 1836 and 1840 between the main portion of the house and the rear kitchen.  The first residents were Leffert Lefferts Jr. (1791-1868), Rem's older brother, and Amelia Ann Cozine Lefferts (1782-1878), daughter of Margaret Roosevelt (granddaughter of Johannes Roosevelt) and John Cozine (d. 1796), a New York attorney and judge of the New York State Supreme Court.

In November 1843, Lefferts sold the property to his sister, Sarah Lefferts Millard (1805-1849), and brother-in-law, A. Orville Millard (b. 1809). Millard was a native of Ulster County and moved to New York City in 1830 to study law, opening an office on Nassau Street in Manhattan. In 1849, Sarah Millard died following the birth of her sixth child. Millard owned the home until it was purchased by real estate investor Robert Bage in April 1854.

In September 2016, the house was listed for sale for $4,500,000. The house was unlisted and partially renovated before being privately sold in 2019 to a New York-based fashion designer.

Architecture
The house is a two-story frame building in the temple-fronted Greek Revival style.  It consists of a two-story central section with a one-story south elevation and two-story rear extension.  The front facade features a gabled portico supported by four Corinthian fluted columns with an iconic entablature and pediment.

Similar to many Greek Revival mansions of the period, the House originally had an elaborate entrance surround featuring an architrave, palmettes, and  rosettes.  The design was most likely inspired by Minard Lafever's Modern Builders' Guide (published in 1833) and The Beauties of Modem Architecture (published in 1835). Vintage photographs reveal that the house built by Henry Ryer house next door (since demolished) had a nearly identical entrance and used the same column capitals, which leads historians to suggest that both houses were been erected by the same builder or designed by the same architect.

During the 1940s or the 1950s, the period columns were removed and were replaced with square pillars. The building was refaced with asphalt shingles and a synthetic faux-brick siding and the southern end of the lot was transformed into a driveway shared with another home on Clinton Avenue. In the 1970s and 1980s, the home was bought and restored by Allen Handelman and Richard Arnow.

It was listed on the National Register of Historic Places in 1985.

See also
Lefferts Historic House
List of New York City Landmarks
National Register of Historic Places listings in Kings County, New York

References

Houses on the National Register of Historic Places in Brooklyn
New York City Designated Landmarks in Brooklyn
Lefferts family
Greek Revival houses in New York (state)
Greek Revival architecture in New York City
Houses completed in 1840


text:
«Пригоди Шерлока Холмса і доктора Ватсона» (повна російська назва: ) — радянський художній фільм, друга частина телевізійного серіалу про Шерлока Холмса і доктора Джеймса Ватсона. Фільм вийшов у 1980 році та складається з трьох серій: «Король шантажу», «Смертельний двобій», «Полювання на тигра», за мотивами оповідань Артура Конан-Дойля.

Сюжет

Король шантажу
До Шерлока Холмса звертається його старший брат Майкрофт Холмс. Він просить у Холмса допомоги для молодої леді Єви Бреквел. Річ у тому, що леді шантажує Чарльз Огестез Мілвертон, якого називали у Лондоні «королем шантажу». Він вишукує компрометуючі листи (сексуального, любовного змісту), а потім шантажує свою жертву вимагаючи від неї певну суму грошей за нерозголошення змісту листів. За словами Шерлока Холмса, Мілвертон «найбільший негідник у Лондоні».

Леді Єва писала листи одному сквайру, але потім вирішила вийти заміж за заможного лорда й ось саме зараз, перед самим весіллям, її почав шантажувати Чарльз Огестез Мілвертон, котрий вимагає немалу суму грошей, яку леді не в змозі заплатити. Холмс та доктор Ватсон погоджуються допомогти леді Єві.

Вони розуміють, що цього разу закон безсилий проти такої погані, як Мілвертон. Тому вони були вимушені піти проти закону. Заради рятування весілля леді друзі вирішили викрасти та знищити всі компрометуючі листи «короля шантажу».

Холмс ретельно вивчає місце розташування будинку Мілвертона та вигадує план проникнення в будинок, і викрадення всіх листів. Однак, Шерлок Холмс і доктор Ватсон, розплутавши стільки темних справ, виявилися поганими грабіжниками, особливо Ватсон.

В оранжереї Холмс порізав палець, а Ватсон вліз у грязюку і залишив купу слідів, які пізніше довелося йому швидко витирати. Коли детективи зайшли в кабінет Мілвертона, то ледь встигли сховатися за шторою, як з'явився Мілвертон, у якого цієї ночі була ділова зустріч. Проте замість очікуваної служниці, яка мала продати йому листи, прийшла переодягнена леді Хакслі. Через те, що Мілвертон надіслав листи її чоловіку, котрий прочитавши їх помер від серцевого приступу. Леді Хакслі застрелила «короля шантажу» та зникла, забравши перед цим лист, якого тримав у руці Мілвертон.

Відразу після того, як леді зникла, Холмс разом з Ватсоном знищили у каміні кабінету всі компрометуючі листи та втекли від розлючених слуг Мілвертона. Але у Ватсона, один зі слуг, зірвав черевика, коли доктор перелазив через паркан.

Наступного ранку на Бейкер-стріт завітав інспектор Лестрейд. Він просив у Холмса та Ватсона допомоги у розкритті убивства Мілвертона. Шерлок Холмс відмовився від втручання у цю справу і понурий Лестрейд пішов з квартири, навіть не помітивши як у каміні горів інший черевик Ватсона.

Але одразу ж після того, як Лестрейд вийшов з будинку, Холмсу прийшов лист від професора Моріарті, у якому детективу повідомлялося, що він перейшов дозволений рубіж.

Смертельний двобій

Шерлок Холмс кинув виклик професору Моріарті, тому на детектива розпочалося справжнє полювання. Холмс вирішує таємно покинути Лондон та Англію, тому оселяється на деякий час у Швейцарії.

Шерлок зібрав достатньо матеріалів, щоб знищити всю організацію Моріарті, а його людей посадити за ґрати, але до суду Холмс може не дожити, стараннями професора. Тож Шерлок вирішує передати всі справи Скотланд-Ярду.

За день до від'їзду доктор Ватсон та Шерлок зайшли в клуб картярів «Богатель», де вони побачили затяту гру кількох людей, з-поміж яких виділялися полковник Моран, котрого Холмс назвав «другим злочинцем у Лондоні, після Моріарті», та молодик Рональд Адер. Проте скоро Холмс був вимушений покинути клуб «Богатель», бо йому передали листа. У цей час Ватсон став випадковим свідком такої події. Моран мухлював, тому Адер сказав йому, щоб той повернув гроші або він розповість про мухлювання полковника і того виключать з клубу. Тим часом Холмса відводять до професора Моріарті, однак йому вдалося втекти з лігвища, після чого він «завітав» до себе в дім, на Бейкер-стріт, та переодягнувшись, втік до брата.

Наступного дня Холмс і Ватсон зустрілися в купе потягу. Вони на ходу сходять з потягу і бачать, як люди Моріарті їдуть за ним.

Друзям вдається потрапити до Швейцарії. Вони зупиняються у гірському готелі, в Альпах, де їх радісно зустрічає власник готелю, Пітер Штайлер — молодший, якого у свій час врятував від каторги Холмс: суд дав Штайлеру—молодшому лише мінімальний строк за грабіж голови Купідона з королівського музею.

Але вороги Холмса не полишають його і тут. Під час однієї з прогулянок Ватсона і Холмса по Альпах, їх ледь не вбило каміння, спадаюче з гір.

Моріарті було мало вбити Холмса (застрелити чи отруїти), він хотів цілковито знищити детектива і, за можливості, знищити саме своїми руками, тому він разом з Мораном вигадують страшний сценарій, де Шерлоку Холмсу дістається роль жертви.

Одного дня, коли Ватсон і Холмс роздивлялися пречудовий пейзаж Рейхенбагського водоспаду, до них підбіг хлопець з готелю та сказав Ватсону, що потрібна його допомога. Англійська леді захворіла на туберкульоз і просить, щоб їй допомагав лише англійський лікар.

Коли доктор іде, Холмс крикнув йому, щоб той допоміг Рональду Адеру, проте Ватсон не почув його і пішов далі. У цей час до Шерлока спустився з гори Моріарті, а на вершині іншої Холмс побачив Морана з рушницею. Детектив написав короткого листа Ватсону та почав смертельний двобій з професором Моріарті.

Ватсон, коли прийшов у готель, дізнався від Штайлера, що його на допомогу ніхто не кликав. Почувши це, Ватсон взяв револьвер та побіг до Холмса. Прибігши до водоспаду разом зі Штайлером — молодшим, Ватсон знайшов короткого листа Холмса, де прочитав його прохання «врятувати Адера».

Для доктора Ватсона і Пітера Штайлера розуміння, що Холмс загинув, було надзвичайно трагічною звісткою.

Полювання на тигра

Доктор Ватсон часто читає заповіт Холмса місис Хадсон. Ватсон і місис Хадсон ніяк не можуть повірити, що Холмса немає.

Доктор весь час пам'ятає останнє прохання Шерлока, врятувати Рональда Адера, тому він шпигує за Адером, то переодягнувшись священником Католицької церкви, то залишається доктором, але вбраним, наче франт. Проте всі старання доктора провалюються, коли Адера знаходять убитим за таємничих обставин.

Інспектор Лестрейд та Грегсон вирішують, що якщо Ватсон так багато стежив за Адером, то він і є убивця. Та одного дня на Бейкер-стріт, в дім 221-б, завітав старий, який начебто продавав книги, ним виявляється ніхто інший, як Шерлок Холмс! Місис Хадсон і доктор Ватсон, побачивши Холмса, втратили свідомість.

Холмс розповів їм, як він вижив, а Моріарті розбився об скелі та як Моран поранив його у руку і вирішив, що через це Холмс теж упав зі скелі.

А вночі того ж дня компаньйони впіймали Морана, коли той намагався убити Холмса, дізнавшись, що той живий. Дуже цікавим був спосіб, яким Моран хотів позбавити життя Холмса. Злодій хотів застрелити детектива з духової рушниці, яка безшумно стріляла револьверними кулями.

Серія закінчується тим, що до Шерлока Холмса повинна завітати якась таємнича леді.

У ролях

У головних ролях
 Василій Ліванов — Шерлок Холмс
 Віталій Соломін — доктор Ватсон
 Ріна Зелена — місіс Хадсон
 Борислав Брондуков — інспектор Лестрейд (озвучив Ігор Єфимов)

Король шантажу
 Борис Клюєв — Майкрофт Холмс, брат Шерлока
 Борис Рижухін — Чарльз Мілвертон
 Валентина Паніна — леді Хакслі
 Анатолій Подшивалов — Прайс
 Світлана Крючкова — Агата

Смертельний двобій
 Микола Крюков — полковник Моран
 Віктор Євграфов — професор Моріарті
 Олександр Захаров — Рональд Адер
 Борис Клюєв — Майкрофт Холмс
 Олексій Кожевніков — містер Мерей
 Гнат Лейрер — Петер Штайлер-молодший
 Подшивалов Анатолій Миколайович — Прайс
 Дмитро Хрильов — хлопець з готелю
 Юрій Еллер — людина Моріарті
 І. Андронніков — епізод

Полювання на тигра
 Ігор Дмитрієв — інспектор Грегсон
 Віктор Євграфов — професор Моріарті
 Олександр Захаров — Рональд Адер
 Олексій Кожевніков — містер Мерей
 Борис Клюєв — Майкрофт Холмс
 Микола Крюков — полковник Моран
 Подшивалов Анатолій Миколайович — Прайс (озвучив Ігор Єфимов)
 Валерій Смоляков — кебмен
 Е. Харкевич — епізод
 І. Краславська — епізод

Знімальна група
 Сценарій: Володимир Валуцький
 Режисер: Ігор Маслєнніков
 Оператори: Анатолій Лапшов та Юрій Векслер
 Композитор: Володимир Дашкевич
 Художник: Марк Каплан

Пародії
 Шерлок Холмс і доктор Ватсон: Вбивство лорда Вотербрука (2005)
 Шерлок Холмс і чорні чоловічки (2012)
 Шерлок Холмс і Королівські іграшки (2014)

Див. також
 Пригоди Шерлока Холмса і доктора Ватсона: Собака Баскервілів
 Шерлок Холмс (кіносимфонія)

Кіноляпи
 У серії «Король шантажу», Шерлок Холмс показує Ватсону набір грабіжницьких інструментів, серед них він виділяє алмазний склоріз, який насправді був виготовлений лише в другій пол. ХХ ст.
 В третій серії фільму є такий кіноляп. Коли Ватсон, переодягнений в католицького падре, заходить в клуб «Богатель», ми бачимо як тамтешні гравці розраховуються доларами XX століття, а не англійськими фунтами стерлінгів XIX сторіччя.

Цікаві факти

 Нова Зеландія ввела в обіг серію срібних дводоларових монет, на аверсі яких зображені кадри з радянського телесеріалу.
 Інспектора Лестрейда, зіграв Борислав Брондуков, овучив Ігор Єфимов, а професора Моріарті — Олег Даль.
 Віктор Євграфов, крім того, що зіграв професора Моріарті, також був і постановником трюків.
 Рейхенбахський водоспад багато хто вважає витвором уяви Артура Конан-Дойля, однак, від дійсно існує неподалік від швейцарського міста Мейрінген, як у розповіді, так і у фільмі. Біля водоспаду була встановлена меморіальна дошка, а біля Мейрінгена стоїть пам'ятник містеру Шерлоку Холмсу.
 У фільмі досить часто зустрічаються ленінградські пейзажі — наприклад, ботанічний сад, Мала Жовтнева залізниця, Єлагін острів і т. д.
 Як маєток Мілвертона був знятий знаменитий Котедж в Александрійському парку Петергофа.

Примітки

Посилання
 Інтернет-пам'ятник фільму «Пригоди Шерлока Холмса і доктора Ватсона».
   Відсторонення від ефіру Шерлока Холмса.

Телесеріали 1980
Фільми СРСР 1980
Телефільми СРСР
Телесеріали СРСР
Пригоди Шерлока Холмса і доктора Ватсона (телесеріал, СРСР)
Фільми кіностудії «Ленфільм»
Фільми Ігоря Масленникова


text:
Hydra hymanae är en nässeldjursart som beskrevs av Hadley och Forrest 1949. Hydra hymanae ingår i släktet Hydra och familjen Hydridae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hydrozoer
hymanae


text:
Cërrik er en by i det centrale Albanien med  indbyggere. Byen ligger i præfekturet Elbasan.

Referencer

Byer i Albanien


text:
La Candidatura d'Unitat Popular pel Socialisme-CUPS fou una coalició electoral que es presentà a les eleccions generals espanyoles de 1977 com a agrupació d'electors, quan la majoria d'organitzacions a l'esquerra del PSUC o de l'independentisme revolucionari encara eren il·legals. Va ser impulsada pel Moviment Comunista de Catalunya i el Partit Carlí de Catalunya i rebé el suport del MUM, del PSAN i del PSAN-Provisional. El nom de la coalició incorporava la unitat popular, inspirats en el projecte polític de Salvador Allende. El seu cap de llista era el conegut activista cultural i polític Salvador Casanova i Grané i, juntament als candidats de l'MCC, s'hi presentaven un grapat d'independents lligats a l'independentisme.

Malgrat que reuní unes 8.000 persones en el míting final, el resultats electorals van ser més aviat minsos: 12.040 vots i cap escó. Encara que pel Senat, la CUPS va donar suport a Lluís Maria Xirinacs, que sortí elegit.

Referències

Partits polítics catalans desapareguts
Agrupacions d'electors


text:
Charles Strong (1844–1942) was Australian preacher.

Charles or Charlie Strong may also refer to:

 Charles Augustus Strong (1862–1940), American psychologist
 Charlie Strong (born 1960), American college football coach
 Charlie Strong (Peaky Blinders), a character in Peaky Blinders
 Charles S. Strong (1906–1962), American author
 Charles Strong (priest), Irish Anglican priest
 Charles Strong, a lynching victim on January 17, 1922


text:
Sceloporus taeniocnemis est une espèce de sauriens de la famille des Phrynosomatidae.

Répartition
Cette espèce se rencontre :
 au Guatemala ;
 au Mexique dans le Chiapas.

Liste des sous-espèces
Selon  :
 Sceloporus taeniocnemis hartwegi Stuart, 1971
 Sceloporus taeniocnemis taeniocnemis Cope, 1885

Publications originales
 Cope, 1885 : A contribution to the herpetology of Mexico. Proceedings of the American Philosophical Society, ,  (texte intégral).
 Stuart, 1971 : Comments on the malachite Sceloporus (Reptilia: Sauria: Iguanidae) of Southern México and Guatemala. Herpetologica, , , .

Liens externes

Notes et références

Saurien (nom scientifique)
Phrynosomatidae


text:
Valentino Moisés Fiévet Mennesson (born 14 February 1991), known simply as Valentino, is a French former footballer who played as a forward. Although he was born and lived most of his life in Spain, he did not hold that country's citizenship.

Football career
Born in Huesca, Aragon, Valentino spent the vast majority of his career in amateur football in his native region. His professional input consisted of 15 minutes for SD Huesca in a 3–1 Segunda División home win against Girona FC, on 20 June 2009.

References

External links

1991 births
Living people
People from Huesca
Sportspeople from the Province of Huesca
French footballers
Footballers from Aragon
Association football forwards
Segunda División players
Tercera División players
SD Huesca footballers
Extremadura UD footballers
AD Almudévar players
UD Barbastro players
French expatriate footballers
Expatriate footballers in Spain
French expatriate sportspeople in Spain


text:
Bhuvaneswari is an Indian model, film and television actress., Chittoor, Andhra Pradesh) .She is known for her work in South Indian cinema and in television. She has received critical acclaim for her antagonist roles in several soap operas. She rose to stardom with the 2003 Tamil film, Boys in which she played Rani, the prostitute. Kurkure is her first film in a lead role.

Filmography

Television

References

External links

Indian soap opera actresses
Indian television actresses
Indian film actresses
Actresses in Tamil cinema
Actresses in Telugu cinema
Actresses in Malayalam cinema
Actresses in Kannada cinema
Actresses in Hindi cinema
20th-century Indian actresses
Living people
21st-century Indian actresses
Actresses in Hindi television
Actresses in Tamil television
Year of birth missing (living people)


text:
André Korff (né le  à Erfurt) est un coureur cycliste et entraineur allemand. Il est  professionnel de 1998 à 2008.

Biographie

André Korff commence sa carrière professionnelle en 1998 dans l'équipe Festina. Il y effectue quatre saisons, remportant une victoire au Grand Prix Guillaume Tell. En 2002, il rejoint Team Coast, qui devient Team Bianchi durant l'année 2003. Après la disparition de cette formation, il accompagne à sa demande son leader Jan Ullrich à la T-Mobile. Il participe notamment à cinq grands tours avec cette équipe. Non-conservé à la fin de l'année 2007, il s'engage pour 2008 avec l'équipe autrichienne Volksbank et y effectue sa dernière saison en tant que coureur professionnel.

En 2013, il devient entraîneur de l'équipe féminine nationale allemande sur piste. Il remplace Ronny Lauke, entraîneur par intérim depuis la défection de Thomas Liese, malade, en . En , il est victime d'une crise cardiaque. En , il est en mesure de reprendre son travail.

Son travail d'entraineur permet à l'équipe de poursuite féminine de remporter le titre olympique à Tokyo en août 2021.

Palmarès
1997
  du Tour de Basse-Saxe
1998
  du Grand Prix Guillaume Tell
  de Paris-Tours
2004
  du Tour de Rhénanie-Palatinat
  du Tour de Nuremberg

Résultats sur les grands tours

Tour d'Espagne
 2005 :
 2006 : abandon
 2007 :

Tour d'Italie
 2002 :
 2005 :
 2006 : abandon

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste allemand
Naissance en juin 1973
Naissance à Erfurt
Entraîneur de cyclisme


text:
Rheumaptera cunctata är en fjärilsart som beskrevs av Pieter Cornelius Tobias Snellen 1874. Rheumaptera cunctata ingår i släktet Rheumaptera och familjen mätare. Inga underarter finns listade.

Källor

Mätare
cunctata


text:
La tecla Entrar, también conocida como tecla Intro o tecla Enter, permite, al pulsarla, ejecutar un comando escrito previamente, o introducir datos numéricos después de haber sido estos digitados.

Los teclados extendidos tienen una segunda tecla Entrar en el teclado numérico. Algunos programas informáticos tratan el comportamiento de esta tecla de forma diferente.

Su carácter ASCII es 13.

Ubicación en el teclado

Véase también

 Alt (tecla)
 Alt Gr
 Bloq mayús
 Captura de pantalla
 Control (tecla)
 Escape (tecla)
 Petición de sistema
 Shift (tecla)
 Tabulador
 Tecla de función
 Windows (tecla)
 Barra espaciadora

Referencias

Enlaces externos

Teclas de computadora