text:
Henry Rupert Wilhoit Jr. (February 11, 1935 – September 12, 2022) was a United States district judge of the United States District Court for the Eastern District of Kentucky.

Education and career
Born in Ashland, Kentucky, Wilhoit received a Bachelor of Laws from the University of Kentucky College of Law in 1960. He was in private practice in Grayson, Kentucky from 1960 to 1981, serving as the city attorney for Grayson from 1962 to 1966, and was the county attorney of Carter County, Kentucky from 1966 to 1970.

Federal judicial service
On August 11, 1981, Wilhoit was nominated by President Ronald Reagan to a seat on the United States District Court for the Eastern District of Kentucky vacated by Judge Howard David Hermansdorfer. Wilhoit was confirmed by the United States Senate on September 25, 1981, and received his commission on September 28, 1981. He served as chief judge from 1998 to 2000, assuming senior status on December 31, 2000.

Wilhoit died on September 12, 2022, at the age of 87.

References

Sources

1935 births
2022 deaths
20th-century American judges
21st-century American judges
Judges of the United States District Court for the Eastern District of Kentucky
Kentucky Commonwealth's Attorneys
People from Ashland, Kentucky
People from Grayson, Kentucky
United States district court judges appointed by Ronald Reagan
University of Kentucky College of Law alumni


text:
Хлотарь I (около 500 — 29 ноября 561) — король франков в 511—561 годах из династии Меровингов.

Биография

Королевство Хлотаря

Хлотарь I был младшим сыном короля Хлодвига I и Клотильды Бургундской. В 511 году после смерти отца он по разделу Франкского королевства между братьями получил королевство Суассонское, куда входила большая часть старых франкских владений, земли между Соммой, Маасом и Северным морем (север и северо-восток Галлии), с городами Турне, Булонь, Аррас, Камбре, Нуайон, Лан и Суассон. В его аквитанскую часть владений входили, вероятно, область по среднему течению Дордони, Базас и Ажен. Столицей Хлотаря был Суассон.

Походы в Бургундию и Тюрингию
В 523 году Хлотарь I вместе с братьями Хлодомером, королём Орлеанского королевства, и Хильдебертом I, королём Парижского королевства, отправился в военный поход против Королевства бургундов. Им удалось пленить и казнить короля бургундов Сигизмунда. После того как франкские короли ушли, брат Сигизмунда Годомар II собрал бургундов и отвоевал королевство.

В 524 году братья снова пошли войной на Бургундию, на этот раз объединившись со своим сводным братом, королём Австразии Теодорихом I. Они дошли до долины Изера, где бургунды в окрестностях Везеронса дали сражение франкам. Сначала перевес был на стороне франков, но затем Хлодомер, увлёкшись погоней, был окружен и обезглавлен (21 июня 524 года). После этой битвы Годомар II, хотя и вынужден был уступить королю остготов Теодориху Великому области между Дромом (или Изером) и Дюрансом, всё ещё продолжал править своими соплеменниками.

Вернувшись в Суассон, Хлотарь I взял в жены вдову Хлодомера Гунтеку. Впоследствии, сговорившись с Хильдебертом I, он собственноручно убил племянников, законных наследников брата, и разделил между собой и Хильдебертом его земли. Хлотарю отошли Тур и Пуатье и земли по нижнему течению Луары.

В 531 году Хлотарь I совместно с Теодорихом I вёл войну с тюрингским королём Герменефредом. Братья нанесли тюрингам сокрушительное поражение в битве на реке Унструт и захватили почти всю Тюрингию. Во время боевых действий Теодорих попытался убить Хлотаря, но его заговор провалился; братья рассорились, и Хлотарь удалился домой.

Хлотарь I во время этого похода взял в плен дочь тюрингского короля Бертахара Радегунду, которой в то время было 8 лет. Он решил её воспитать, а затем взять её себе в жены. Радегунде было дано изысканное образование. Затем в 538 году, вопреки желанию Радегунды, её обвенчали с королём Хлотарём, и она стала женой ненавистного ей человека. Она всячески уклонялась от своих королевских обязанностей и, наконец, после того как Хлотарь коварно убил её брата-заложника, используя для этого преступников, она решилась на побег от короля. Епископ Медард Нуайонский постриг её в монахини, и она основала в Пуатье девичий монастырь Святого Креста. Действительно, Радегунда для своего времени, видимо, была довольно образованной женщиной. Венанций Фортунат, живя в Пуатье, где Радегунда основала монастырь, часто проводил время в её обществе и посвятил ей много стихотворений, воспевающих её достоинство, ум и благочестие. В её житии, сочинённом им, повествуется о воспитании и жизни Радегунды при дворе короля Хлотаря, где её обучали не только тому, что надлежало знать женщине, но и словесности. Проводя время в молитвах, соблюдая посты и раздавая милостыню, Радегунда стала настолько известной, что почиталась в народе великой. Сам король Хлотарь не отличался особым благочестием по отношению к церкви, и даже приказал всем церквам своего королевстве выплачивать казне третью часть доходов (544 год).

В 532 году Хлотарь I, Хильдеберт I и Теодорих I отправились в очередной поход в Королевство бургундов. На этот раз им удалось окончательно разбить Годомара II, нанеся ему поражение в сражении при Отёне. В 534 году правители франков установили полный контроль над территорией Королевства бургундов. Эти земли были присоединены к Франкскому государству и разделены между Меровингами. Предполагается, что Хлотарю I досталась южная часть Бургундского государства между Валансом, Авиньоном и Амбреном, хотя полностью это источниками не подтверждено.

Вражда с братьями

В конце 534 года умер Теодорих. Хлотарь и Хильдеберт намеревались низвергнуть его сына и наследника Теодеберта, но того защитила дружина, и план братьев провалился. Позже Теодеберт и Хильдеберт объединились против Хлотаря и пошли на него войной, однако он укрылся в лесу, где сделал оборонительные засеки. Григорий Турский рассказывает, что небо услышало молитвы королевы-матери Клотильды, которая молила Святого Мартина уберечь братьев от вражды, и в то утро, когда Теодеберт и Хильдеберт собрались направить войско на Хлотаря, разразилась буря с градом и молнией, которая напугала лошадей и разметала палатки в лагере. Испугавшись божьего гнева, Теодеберт и Хильдеберт заключили с Хлотарём мир.

В 541 или 542 году Хлотарь поддержал Хильдеберта в походе против вестготов. Братья пересекли Пиренеи и осадили Сарагосу. Однако вестготы дали франкам отпор и те вынуждены были отступить, захватив, тем не менее, богатую добычу.

Присоединение земель Теодебальда и походы на саксов
В 555 году умер внучатый племянник Хлотаря, Теодебальд, который правил в Австразии после смерти отца, короля Теодеберта. Хлотарь присоединил его земли к своим и женился на вдове Теодебальда, дочери лангобардского короля Вахо Вульдетраде, но вскоре по настоянию епископов оставил супругу.

В том же году Хлотарь подавил восстание саксов, своих данников. В то время саксы не были организованы в государство, а жили общинами и населяли область на севере Германии, к востоку от Рейна и к западу от нижнего течения Эльбы. И вот эти саксы, как утверждают, побуждаемые Хильдебертом и, негодуя на франков, вышли из своей области, пришли во франкскую землю и разорили всё до самого города Дойца. Хлотарь двинул войска против них и уничтожил большую их часть. Тюрингия, оказавшая помощь саксам, тоже подверглась опустошению. Марий Аваншский также упомянул сражение франков с саксами; он датирует его 555 годом: «В этом году взбунтовались саксы, и король Хлотарь с большим войском сразился с ними: множество франков и саксов погибло в этой битве, однако, король Хлотарь ушёл победителем».

Затем, чтобы вступить в формальные права владения бывшими землями Теодебальда, Хлотарь, следуя германскому обычаю, отправился объезжать новые владения. Во время этой поездки до него дошли слухи, что саксы намереваются отказаться платить дань. Согласно «Хронике Фредегара», ежегодная дань саксов, которую Хлотарь сам наложил на них, состояла из 500 коров. Хлотарь вынужден был провести против них ещё один поход. Когда он был недалеко от их границы, саксы направили к нему послов с просьбой о мире и обещанием платить прежнюю или даже большую дань. Хлотарь однако, подстрекаемый своими воинами, которых не удовлетворил размер добычи, не внял их просьбам и продолжил поход. Но когда завязалась битва, франки в ней потерпели полное поражение, и такое множество было убитых с той и другой стороны, что совершенно невозможно было ни определить их, ни сосчитать. Тогда Хлотарь попросил мира. Заключив мир, он вернулся восвояси. Марий Аваншский относит это событие к 556 году и ничего не говорит о поражении франков: «В этом году король Хлотарь дал сражение вновь взбунтовавшимся саксам, в нём была убита большая часть саксов». И именно к этому году он относит разгром Тюрингии, который у Григория Турского упоминается во время первого похода против саксов. «В этом году франки опустошили всю Тюрингию за то, что тюринги заключили с саксами военный договор».

Присоединение земель Хильдеберта и вражда с сыном

В последние годы жизни резко ухудшились отношения между Хлотарём и его братом Хильдебертом. При том, на сторону своего дяди перешёл и сын Хлотаря Храмн. Хлотарь послал его в Овернь, дав ему королевские полномочия и соответствующий титул (555 год). Храмн же, пребывая в Клермоне, согласно Григорию Турскому, совершил много безрассудных поступков. Он не любил того, кто мог дать ему хороший и полезный совет, а любил только ничтожных, безнравственных молодых людей, которых он собирал вокруг себя; он прислушивался к их советам и им же приказывал силой похищать дочерей у сенаторов. Храмн тут же начал плести интриги против отца, получив поддержку своего дяди Хильдеберта. Он приехал в Париж, заключил с Хильдебертом союз на верность и любовь и поклялся в том, что он самый злейший враг своему отцу. Храмн же, вступив в этот союз, возвратился в Лимож и подчинил своей власти те земли в королевстве своего отца, которые он раньше объехал. Также не преминула воспользоваться случаем и выступить против франков часть аквитанской знати, примкнувшая к Храмну, создавшему, то, что впоследствии получило название — «Первого Аквитанского королевства». Хлотарь послал против Храмна своих сыновей Хариберта и Гунтрамна. Те осадили Храмна в Лиможе, но Храмн известил через перебежчиков братьев о мнимой смерти отца (как раз в то время Хлотарь вёл войну с саксами). Братья сняли осаду и быстро возвратились в Бургундию. Храмн с войском отправился вслед за ними, занял Шалон-на-Соне и стал лагерем у крепости Дижон. Однако взять ему эту крепость не удалось. А Хильдеберт, до которого тоже дошли ложные вести о смерти Хлотаря, захватил Реймскую Шампань и дошёл до самого Реймса.

В 558 году умер Хильдеберт, не оставив наследников, и Хлотарь завладел его царством, объединив, таким образом, всё Франкское королевство под своей властью. Лишившись союзника, Храмн отправился в Бретань и укрылся там со своей женой и детьми у бретонского графа Хонобера.

В 560 году Хлотарь совершил поход в Бретань. Хонобер пал в бою. Храмн бежал к морю, где у него были наготове корабли, но был настигнут воинами своего отца. По приказу Хлотаря, Храмн вместе с женой и двумя дочерьми был запёрт в одной хижине в Ванне и сожжён (декабрь 560 года).

Смерть
В 561 году Хлотарь отправился с многочисленными дарами к могиле блаженного Мартина, так как город Тур за год до этого пострадал от пожара, и все построенные в нём церкви пребывали в запустении. Вскоре по приказанию короля Хлотаря была покрыта оловом базилика блаженного Мартина и приведена в прежнее великолепное состояние. Затем Хлотарь вернулся в Брей, свою излюбленную резиденцию, и начал приготовления к большой осенней охоте в Кюизском лесу. Среди этих бурных занятий, которые уже не соответствовали его возрасту, он заболел лихорадкой и, приказав перевезти себя в своё ближайшее поместье в Компьень, умер 29 ноября 561 года, на 51-м году своего правления. Похоронен в базилике блаженного Медарда в Суассоне.

После его смерти Королевство франков вновь было разделено на четыре части между его сыновьями Хильпериком, Сигибертом, Гунтрамном и Харибертом.

Семья
 С 517 года — Ингунда (букв. «Воинственная как Ингваз»; около 499 — после 546), Дочь Хлодомера II, короля Вормса, и Арнегунды Саксонской.
 Гунтар — упоминается как старший сын Хлотаря от Ингунды в «Истории франков» Григория Турского. Григорий также рассказывает, что во время войны с вестготами в 532 году Хлотарь и его брат Теодорих I послали своих старших сыновей Гунтара и Теодеберта отвоевать земли захваченные вестготами. Гунтар дошёл до Родеза и, неизвестно почему, повернул обратно. Видимо, Гунтар умер раньше отца.
 Хильдерик — за исключением того, что он являлся следующим по старшинству после Гунтара сыном Хлотаря от Ингунды о нём ничего не известно; видимо, умер в раннем возрасте.
 Хариберт I (около 520—567), король Парижского королевства
 Гунтрамн (около 525—592), король Бургундии.
 Хлодосвинта (527 — около 567), жена Альбоина, короля лангобардов
 Сигиберт I (535—575), король Австразии
 С 523 года — Арнегунда (букв. «Воинственная орлица»; около 515 — около 573), сестра Ингунды. Когда Ингунда обратилась к мужу с просьбой найти достойного супруга для её сестры, Хлотарь, по словам Григория Турского, не нашёл никого достойнее себя, и женился на Арнегунде сам.
 Хильперик (около 537—584), король Суассонского королевства
 Блитхильда
 С 525 г. — Гунтека Бургундская (около 495 — около 532), вдова Хлодомира, брата Хлотаря
 С 538 года — Радегунда (около 518 — 13 августа 587), дочь Бертахара, короля Тюрингии. В возрасте восьми лет Радегунда стала пленницей Хлотаря, выросла и была воспитана при его дворе. Затем Хлотарь взял её в жены. Радегунда отказывалась покориться супругу и пыталась бежать после того, как Хлотарь убил её брата, которого также держал в заложниках. После попытки побега постриглась в монахини, основала в Пуатье девичий монастырь (аббатство Сен-Круа) и жила там до самой смерти. Канонизирована (Св. Радегунда).
 Хунзина
 Храмн (? — декабрь 560)
 С 555 года — Вульдетрада, вдова внучатого племянника Хлотаря Теодебальда, вторая дочь Вахо, короля лангобардов. Вскоре Хлотарь развёлся с ней по настоянию церкви.

Также у Хлотаря был сын от неизвестной любовницы, Гундовальд, претендовавший на престол франков.

Примечания

Литература

Ссылки

Меровинги
Коронованные дети
Короли франков
Правители Европы VI века
Персоналии Франкского государства VI века

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Helmut Wenck (* 2. Juni 1935 in Leipzig) ist ein deutscher Chemiker, Chemiedidaktiker und Hochschullehrer.

Leben
Wenck besuchte bis 1952 die humanistische Thomasschule zu Leipzig. Nach dem Abitur studierte er Chemie und Mathematik an der Universität Leipzig. Er diplomierte bei Herbert Staude und Günter Langhammer am Institut für Physikalische Chemie. Danach war er Chemielehrer in Leipzig und arbeitete für naturwissenschaftliche Fachverlage.

1960 wechselte er an die Eberhard Karls Universität Tübingen und studierte Angewandte Chemie, Pharmakognosie und Botanik. Im Jahr 1966 wurde er bei Gustav Kortüm am  Institut für Physikalische Chemie zum Dr. rer. nat. promoviert. Sein Dissertationsthema waren Leitfähigkeitsmessungen an schwachen Säuren. Von 1966 bis 1974 war er wissenschaftlicher Mitarbeiter bei Ferdinand Schneider am Physiologisch-chemischen Institut Tübingen. Gleichzeitig arbeitete er im Lehrauftrag an der Pädagogischen Hochschule Ludwigsburg.

1971 wurde er zum ordentlichen Professor für Chemie und Didaktik der Chemie an der Pädagogischen Hochschule Westfalen-Lippe berufen. 1980 wurde er Ordinarius an der  Universität Bielefeld. Von 1987 bis 1988 und von 1997 bis 2000 war er dort Dekan der Fakultät für Chemie sowie Mitglied des Senats.

Von 1987 bis 1993 war er Mitglied des Vorstandes der Gesellschaft Didaktik der Chemie und Physik (GDCP).

Wenck lebt in Schloß Holte-Stukenbrock bei Bielefeld. Er ist Beisitzer im Evangelischen Arbeitskreis der CDU Nordrhein-Westfalen und kandidierte sowohl für den 17. Deutschen Bundestag (2009) als auch für den 18. Deutschen Bundestag (2013) auf einem Listenplatz der CDU in NRW.

Preise
 1989: Wolfgang und Manfred Flad-Preis der Gesellschaft Deutscher Chemiker (für seine Verdienste um die Förderung der experimentellen Schulchemie)

Schriften (Auswahl)
 Leitfähigkeitsmessungen an schwachen Säuren in Methanol-Wasser-Gemischen und theoretische Betrachtungen als Beitrag zur Thermodynamik von Elektrolyt-Lösungen. Dissertation, Tübingen 1966.
 Über die Brauchbarkeit des Fuoss-Kraus-Verfahrens und des Additivitäts-verfahrens nach Kohlrausch zur Auswertung von Leitfähigkeitsmessungen an schwachen Säuren in Wasser-Methanol-Mischungen. In: Berichte der Bunsengesellschaft für physikalische Chemie 70 (1966) 4, 435–443.  (gemeinsam mit Gustav Kortüm)
 Mechanistische Untersuchung zur Acyl-Übertragung von Thioestern auf Amino- und Imidazolgruppen. In: Helvetica Chimica Acta 56 (1973) 6, 2036–2044.  (gemeinsam mit Jürgen Polster)
 Experimentelle Chemie der Nucleinsäuren. (= Praxis Schriftenreihe Chemie 48) Aulis Verlag, Köln 1988, ISBN 3-7614-1199-5. (gemeinsam mit Grit Kruska)
 Das Experiment: Ionenselektive Elektroden. In: Chemie in unserer Zeit 23 (1989) 6, 207–209.  (gemeinsam mit Kerstin Höner)
 Berufliche Bildung in der Chemie. In: Chemkon 3 (1996) 3, 113.
 Katalyse – Biokatalyse. (= Praxis Schriftenreihe Chemie 54) Aulis Verlag, Köln 2001, ISBN 3-7614-2284-9. (gemeinsam mit Kerstin Höner)
 Biochemische Brennstoffzellen im schulchemischen Experiment. In: Chemikon 8 (2001) 3, 138–142.  (gemeinsam mit Jean Marc Orth)

Weblinks

 Prof. em. Dr. rer. nat. Helmut Wenck an der Universität Bielefeld

Einzelnachweise

Chemiker (20. Jahrhundert)
Chemiedidaktiker
Hochschullehrer (Universität Bielefeld)
Hochschullehrer (PH Westfalen-Lippe, Abteilung Bielefeld)
CDU-Mitglied
Person (Leipzig)
Deutscher
Geboren 1935
Mann


text:
Stephan Nikolaus Pilsinger (* 17. Februar 1987 in München) ist ein deutscher Politiker (CSU) und Arzt.

Leben und Wirken
Stephan Pilsinger absolvierte 2007 sein Abitur am Städtischen Adolf-Weber-Gymnasium München. Im Anschluss studierte er Humanmedizin an der Ludwig-Maximilian Universität München. Nach seiner Approbation arbeitete er als Arzt in der Abteilung für Innere Medizin eines kommunalen Krankenhauses. Von 2018 bis 2021 studierte er an der Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg Gesundheitsmanagement und schloss den berufsbegleitenden betriebswirtschaftlichen Fernstudiengang erfolgreich mit dem Titel Master of Health Business Administration (MHBA) ab. Seit 2018 arbeitet er neben dem Bundestagsmandat in Teilzeit als Arzt in einer Hausarztpraxis im Münchner Umland.

Seit 2008 ist er Mitglied der katholischen Studentenverbindung KDStV Vindelicia München im CV. Später wurde er noch Mitglied der AV Tuisconia (Königsberg, Bonn) zu Landshut. Er ist ferner Mitglied des Bayerischen Roten Kreuzes, des Deutschen Alpenvereins und Laienmitglied des caritativen Deutschherrenordens sowie diverser örtlicher Vereine.

Politische Laufbahn
Im Jahr 2002 trat Stephan Pilsinger der Jungen Union München bei und war von 2013 bis zum Sommer 2019 Bezirksvorsitzender. 2005 erfolgte der Eintritt in die CSU. 2008 wurde er in den Bezirksausschuss Pasing-Obermenzing der Landeshauptstadt München gewählt. 2015 wurde er zum Vorsitzenden der CSU Obermenzing gewählt. Er ist Mitglied des CSU-Kreisvorstandes München-West und des CSU-Bezirksvorstandes München.

Pilsinger wurde bei der Bundestagswahl 2017 mit 33,4 % der Erststimmen im Bundeswahlkreis 220 München-West/Mitte zum Mitglied des 19. Deutschen Bundestags gewählt.
Sein Direktmandat konnte er bei der Bundestagswahl 2021 mit 27,0 % verteidigen.

Mitgliedschaften im Bundestag
In der 19. Wahlperiode war Pilsinger Ordentliches Mitglied im Ausschuss für Gesundheit, Mitglied im Ausschuss für Familie, Senioren, Frauen und Jugend und Mitglied im Unterausschuss für Zivile Krisenprävention, Konfliktbearbeitung und vernetztes Handeln. Als Stellvertretendes Mitglied gehörte er dem Unterausschuss Globale Gesundheit, dem Petitionsausschuss und dem Parlamentarischen Beirat für nachhaltige Entwicklung an.

In der 20. Wahlperiode ist er Ordentliches Mitglied des Gesundheitsausschusses und Stellvertretendes Mitglied im Ausschuss für Arbeit und Soziales sowie im Unterausschuss Globale Gesundheit.

Politische Positionen

Vorgeburtliche Bluttests
Der Gemeinsame Bundesausschuss hat am 19. September 2019 abschließend über die Anwendungsmöglichkeiten und -grenzen der vorgeburtlichen Bluttests für Schwangere, die sogenannten nicht-invasiver molekulargenetischer Tests (NIPT), zulasten der gesetzlichen Krankenversicherung (GKV) beraten. Der Beschluss sieht vor, dass ein NIPT in begründeten Einzelfällen und nach ärztlicher Beratung unter Verwendung einer Versicherteninformation erstattet werden können. Anlässlich dieses Beschlusses forderte Stephan Pilsinger, Eltern minderjähriger behinderter Kinder stärker zu unterstützen und zu entlasten. Laut Stephan Pilsinger müsse ins Bewusstsein der Öffentlichkeit gerückt werden, dass ein Kind mit einer Behinderung in seinem Wesen einzigartig ist und deshalb eine eher Bereicherung als eine Belastung darstellt. Gemeinsam mit der Arbeitsgruppe Gesundheit der CDU/CSU-Bundestagsfraktion verlangt Stephan Pilsinger in einem Positionspapier, bessere Bedingungen für Familien mit behinderten Kindern zu schaffen. Zudem sollen auch deutliche finanzielle und soziale Unterstützung zur Verfügung gestellt werden.

Duogynon
Bei dem Thema Duogynon handelt es sich einen mutmaßlichen Arzneimittelskandal, der bis heute nicht aufgeklärt wurde. Zu dessen Klärung wurde ein überfraktionelles Fachgespräch, mit 26 Abgeordneten, auf Mitinitiative von Stephan Pilsinger, veranlasst. Als Ergebnis wurde ein Beschwerdebrief an die Bundeskanzlerin verfasst. Der CSU-Politiker und Arzt kritisiert in diesem gemeinschaftlichen Brief, dass er nicht nachvollziehen könne, wieso die Bundesregierung in diesem Fall bislang untätig geblieben ist. Stephan Pilsinger setzt sich dafür ein, auch in Deutschland eine umfassende und restlose Aufklärung der Duogynon-Fälle auf Regierungsebene zu erreichen und eine Entschädigung für Betroffene zu erwirken.

Organspende
In der Diskussion um die doppelte Widerspruchslösung gehörte Stephan Pilsinger gemeinsam mit Annalena Baerbock zu einem der Initiatoren eines Gegenvorschlags für eine freiwillige Entscheidungslösung. Darin forderte er unter anderem, dass alle Menschen in Deutschland künftig bei Verlängerung des Personalausweises und beim Hausarzt nach ihrer Organspendebereitschaft gefragt werden. Die Widerspruchslösung lehnte er aus ethischen Gründen ab, da er der Auffassung war, dass eine Nichtäußerung keine automatische Zustimmung sein könne. Dieser Gegenvorschlag zur erweiterten Entscheidungslösung wurde im Bundestag am 16. Januar 2020 mit deutlicher Mehrheit angenommen.

Blutspende
Am 22. Mai 2021 äußerte er die Auffassung, dass hinsichtlich einer Blutspendeerlaubnis nicht wie bisher – diskriminierend – die sexuelle Orientierung (z. B. Homo- und Transsexualität), sondern "individuelles Risikoverhalten" bei allen Spendenden ausschlaggebend sein sollte.

Impfpflicht gegen COVID-19 ab 50 Jahren
Pilsinger plädiert dafür, eine Impfpflicht gegen COVID einzuführen, und zwar für alle Einwohner Deutschlands über 50. Über 80 Prozent aller an der Delta-Variante erkrankten Covid-Patienten auf Intensivstationen sind über 50 Jahre alt.

Weblinks

Einzelnachweise

Bundestagsabgeordneter (Bayern)
Politiker (21. Jahrhundert)
CSU-Mitglied
Person (München)
Korporierter im CV
Deutscher
Geboren 1987
Mann


text:
LOlimp (en grec Όλυμπος, Ólimpos) és el pic culminant de la serralada del Tróodos, a Xipre. Amb els seus 1.952 m sobre el nivell del mar, és la muntanya més alta de l'illa.

Hi sol nevar de desembre a març, per la qual cosa a la falda de la muntanya s'hi ha instal·lat una estació d'esquí amb tres telesquís, un telecadira i set pistes. És l'única de l'illa i ha permès la formació de l'equip nacional xipriota d'esquí.

Al cim de la muntanya hi ha una potent antena de radar de la Royal Air Force britànica.

Segons Estrabó, en un dels seus promontoris hi havia un temple dedicat a Afrodita on no s'hi permetia l'entrada a les dones.

Referències

Olimp


text:
Bézenac – miejscowość i dawna gmina we Francji, w regionie Nowa Akwitania, w departamencie Dordogne. W 2013 roku populacja gminy wynosiła 145 mieszkańców.

W dniu 1 stycznia 2017 roku z połączenia dwóch ówczesnych gmin – Bézenac oraz Castels – utworzono nową gminę Castels-et-Bézenac. Siedzibą gminy została miejscowość Castels.

Przypisy

Miejscowości w departamencie Dordogne


text:
Carriera
Dopo aver iniziato la carriera professionistica nel 2020 con il , il 30 luglio 2021 viene firmato dall', con cui disputa un'ottima stagione a livello individuale. Il 29 luglio 2022 si trasferisce ai Sydney Kings.

Note

Collegamenti esterni


text:
Рижский троллейбус — вид городского общественного транспорта в Риге. Открыт в 1947 году.

История

В 1947 году было принято решение об организации в Риге троллейбусного сообщения. Был устроен учебный троллейбусный маршрут от Воздушного моста (у нынешнего 5-го трамвайного депо) по улице Клияну. Обслуживали троллейбусный маршрут троллейбусы марки ЯТБ.

1: ул. Аусекля — ул. Гертрудес

Открылось троллейбусное движение от ул. Аусекля до ул. Гертрудес (этот маршрут остался, только теперь он следует от ул. Петерсалас). Все троллейбусы отгоняли в нынешнее 5-е трамвайное депо, так как троллейбусного парка ещё не было.

2: Центральный рынок — Саркандаугава

В 1948 году, в связи с перестройкой 3-го трамвайного депо, превращённого в 1-й троллейбусный парк, было запущено троллейбусное движение на Саркандаугаву, новый маршрут получил номер 2. Позже линию продлили до Межапарка.

3: Центральный рынок — ул. Лаувас

Первый маршрут троллейбуса на Московском форштадте. Кольцо его было у Вагонного парка.

4: Центральный рынок — Шмерли

Данный маршрут следовал до Первыйки (нынешняя площадь Земитана), позже продлён до Шмерли

5: Центральный рынок — ул. Саласпилс

Застройка Московского форштадта продолжалась, и троллейбус дотянули по ул. Ломоносова до ул. Саласпилс. В 1957 году, в связи с электрификацией железнодорожной линии Земитаны — Скулте 2-й маршрут пришлось разъединить, и 3-й маршрут теперь следует до Саркандаугавы (маршрут остался по сей день). А 2-й маршрут был продлён до Солнечного сада (Saules dārzs).

Троллейбусным сообщением обеспечены следующие микрорайоны: Центр, Саркандаугава, Тейка, Югла, Агенскалнс, Торнякалнс, Засулаукс, Ильгюциемс, Пурвциемс, Межциемс, Московский Форштадт, Кенгарагс, Плявниеки, Зиепниеккалнс, Закюсала, Гризинькалнс, Кундзиньсала, Берги.

Маршруты
 1: Улица Петерсалас — Улица Валмиерас — единственный маршрут, который не выезжает за пределы центра города, временно закрыт с 16 августа 2021 года в связи с ремонтными работами на улице Гертрудес.
 3: Центральный рынок — Саркандаугава — отдельные рейсы курсируют до Кундзиньсалы.
 4: Зиепниеккалнс — Югла — бывший автобусный маршрут № 40, ставший самым длинным троллейбусным маршрутом в Риге. Соединяет 2 окраинных микрорайона.
 5: Стадион "Даугава" — Больница Паула Страдыня
 9: Привокзальная площадь — Ильгюциемс
 11: Центральный вокзал — Улица Иерикю (через Деглавский путепровод)
 12: Агенскалнские сосны — Шмерлис
 13: Центральный рынок — Улица Иерикю (через Воздушный мост)
 14: Эспланада — Межциемс
 15: Латвийский университет — Кенгарагс
 16: Шмерлис — Плявниеки — единственный троллейбусный маршрут, не заходящий в центр города
 17: Центральный вокзал — Пурвциемс (через Воздушный мост)
 18: Центральный вокзал — Межциемс (через Земитанский путепровод и Пурвциемс)
 19: Улица Петерсалас — Зиепниеккалнс (отдельные рейсы курсируют через А/О "Dzintars".
 20: Латвийский университет — Телецентр — с 5 марта 2018 года был заменён автобусным маршрутом № 59, восстановлен с 1 сентября 2022 года.
 22: Центральный вокзал — Плявниеки
 23: Центральный вокзал — Пурвциемс (по ул. Александра Чака через Земитанский путепровод)
 25: Улица Бривибас — Ильгюциемс
 27: Привокзальная площадь — Зиепниеккалнс — до 2009 года носил номер 8, из-за путаницы с 8-м автобусом, переименован в 27.
 31: Центральный рынок — Бергюциемс
 34: Центральный рынок — Зверопитомник
 35: Центральный рынок — Межциемс

С 01.09.2022 часть автобусных маршрутов переквалифицировано в троллейбусы. Маршруты 31, 34 и 35 максимально соответствуют автобусным маршрутам 1, 14 и 5 соответственно. Кроме изменения интервалов движения, основное изменение коснулось начального пункта. Теперь это не улица Абренес (Abrenes iela), а Центральный рынок (Centrāltirgus), что является довольно удобным для пассажиров решением. Кроме того, с заменой пункта отправления отпала необходимость в центре города использовать дизель-генератор.

Бывшие и закрытые маршруты
 2: Саркандаугава — Солнечный сад. Являлся самым коротким троллейбусным маршрутом в Риге, а так же единственный маршрут где контактная сеть не связана с остальной сетью, ранее когда не было троллейбусов с автономным ходом, все троллейбусы на маршрут возились тягачами, весь путь занимал 7 минут в одну сторону. После закрытия данного маршрута вместо него стал курсировать 48-ой автобус;
 3A: Центральный рынок — Саркандаугава — Межапарк — регулярно не действует, запускается во время крупных мероприятий в Межапарке.
 4: Центральный рынок — Шмерлис . Закрыт из-за полного дублирования 1, 14 и 40 автобусных маршрутов. В 2020 году был восстановлен как замена 40-го автобуса;
 5: Стадион "Даугава" — Центральный вокзал. В 2004 году данный объединили с 6-ым, после чего он не подъезжал к центральному вокзалу
 6: Ратушная площадь — Клиническая больница. В 2004 году маршрут был закрыт из-за объединения с 5-ым;
 7: Улица Кегума — Агенскалнсские сосны. Маршрут перенаправлен в сторону Шмерлиса и перенумерован в 12-ый;
 8: Ратушная / Привокзальная площадь — Улица Аболу. В 2009 году был перенумерован в 27-ой маршрут, так как пассажиры путали его с 8-ым маршрутом автобуса, где конечная в одном и том же месте. В 2013 году продлен до Зиепниеккалнса, заменив 42-ой автобус;
 10: Улица Аусекля — Стадион "Даугава". Закрыт по причине нерентабельности, заменён автобусом № 20 с продлением до плявниекского кладбища;
 21: Улица Базницас — Ильгюциемс. Продлен до перекрестка ул. Таллинас и Бривибас, перенумерован в 25, так как пожилые люди часто путали его с 21-м автобусным маршрутом;
 24: Улица Петерсалас — А/О "Dzintars". После закрытия маршрута, часть рейсов 19-го маршрута заезжает на бывшее кольцо 24-го маршрута.

Троллейбусные парки
 1-й троллейбусный парк

Адрес Ганибу дамбис, 32 (микрорайон Саркандаугава)

Обслуживает маршруты: 1, 3, 4, 5, 11, 12, 13, 15, 16, 19, 20, 22, 34.

 2-й троллейбусный парк

Адрес: улица Елгавас, 37 (микрорайон Торнякалнс)

Обслуживает маршруты: 4, 9, 12, 14, 17, 18, 19, 23, 25, 27, 31, 35.

Модели троллейбусов
 Škoda 9Tr (списаны в 2000)
 Škoda 14Tr (с 2014 г. только учебные; списаны в 2015)
 Škoda 14TrM (с 2014 г. только полицейские; списаны в 2016)
 Škoda 15Tr (списаны в 2015 г.)
 Škoda 15TrM (списаны в 2016 г.)
 АКСМ-333 (списаны в 2014 г.)
 АКСМ-321 (списан в 2014 г.)
 Ganz-МАЗ 103Т (в единственном экземпляре, списан в 2018 г.)
 Solaris Trollino Ganz 18
 Trollino Ganz-Škoda 18
 Škoda 24Tr Irisbus
 Škoda 24Tr Irisbus (с дизельной силовой установкой, фактически считается дуобусом)
 Škoda 27Tr Solaris (с дизельной силовой установкой)
 Solaris Trollino 18,75 H2 GAS (с водородной силовой установкой)

Технические подробности
 В 1973 году в Риге было опробовано изобретение киевлянина Владимира Веклича — троллейбусный поезд. Он состоял из двух единиц троллейбусов Škoda 9Tr, соединённых между собой по системе Владимира Веклича. Поездами начали заменять одиночные троллейбусы, что дало существенную экономию заработной платы в 4671 руб. 12 коп. на один поезд в год (что составляло примерно стоимость машины Москвич-412). За 1973—1989 годы экономия составила 4,97 млн.руб. В 1974 году поездов было 6, в 1975 — 20, в 1977 — 60, в 1980 — 74. Максимальное количество поездов эксплуатировалось в 1984 году — 87.
 Несмотря на то, что троллейбусный маршрут № 2 (Sarkandaugava — Saules Dārzs) закрыт и контактная сеть демонтирована, в дни праздничных мероприятий, проводимых в Межапарке, здесь курсирует троллейбус маршрута № 3а. Он следует от Центрального рынка до остановки «Sarkandaugava» (конечная маршрута № 3), используя контактную сеть, а далее, до остановки «Mežaparks», троллейбус использует бортовой дизель-генератор и едет с опущенными штангами.

См. также
 Рижский трамвай
 Рижский автобус

Примечания

Ссылки

 Маршруты троллейбусов Риги на карте
 Рижский троллейбус
 Рижский троллейбус
 Рижскому троллейбусу — 60 лет

Тролл
Троллейбусные системы СССР
Троллейбусные системы Латвии


text:
Anıl Taşdemir (born 1 January 1988) is a Turkish footballer who plays as a central midfielder for 52 Orduspor.

He previously played for Göztepe, Ankaraspor, Diyarbakırspor, Bugsaşspor, Akhisar Belediyespor and Orduspor, and represented Turkey internationally at levels from under-17 to under-20.

References

External links

1988 births
People from Söke
Living people
Turkish footballers
Turkey youth international footballers
Association football midfielders
Göztepe S.K. footballers
Ankaraspor footballers
Diyarbakırspor footballers
Samsunspor footballers
Akhisarspor footballers
Orduspor footballers
Trabzonspor footballers
Kayserispor footballers
Adana Demirspor footballers
Denizlispor footballers
Fethiyespor footballers
Balıkesirspor footballers
Süper Lig players
TFF First League players
TFF Second League players
TFF Third League players


text:
Az 1763. év a tudományban és a technikában.

Csillagászat

 Nicolas Louis de Lacaille publikálja a Coelum australe stelliferum című munkáját amiben csillagokról és ködökről ír.

Díjak

 Copley-érem: nem került kiosztásra

Születések
 május 16. - Louis Nicolas Vauquelin kémikus († 1829)
 december 25. - Claude Chappe mérnök († 1805)
 John Brinkley csillagász († 1835)
 Jens Esmark mineralógus († 1839)
 William Maclure geológus († 1840)

Halálozások

 március 5. – William Smellie orvos (* 1697)
 július 11. – Peter Forsskål természettudós (* 1732)

Tudomany
18. század a tudományban


text:
Derek William Bentley (* 30. Juni 1933; † 28. Januar 1953 im Wandsworth-Gefängnis in London) war ein britischer Jugendlicher, der im Alter von 19 Jahren für einen Mord an einem Polizisten hingerichtet wurde, den ein Komplize von ihm begangen hatte. Der Fall beschäftigte die britische Justiz über mehr als 45 Jahre. Er gilt neben der Hinrichtung von Timothy Evans als einer der größten Justizirrtümer der britischen Geschichte. Am 29. Juli 1993 wurde Bentley posthum begnadigt, am 30. Juli 1998 hob das oberste Appellationsgericht das Urteil auf.

Leben
Bentley wuchs in schwierigen Verhältnissen im Londoner Eastend auf. Während des Zweiten Weltkriegs wurde er nach einem Angriff durch eine deutsche V1 in den Trümmern eines Hauses verschüttet. In der Folge bekam er Epilepsie und blieb in seiner Entwicklung weit zurück. Seine geistigen Fähigkeiten entsprachen bei seiner Verurteilung denen eines Elfjährigen. Er konnte weder lesen noch schreiben und hatte einen IQ von 77.

Der Einbruch
Gemeinsam mit dem 16-jährigen Kleinkriminellen Christopher Craig brach er am 2. November 1952 in das Kaufhaus Barlow & Parker im Südlondoner Stadtbezirk Croydon ein. Bentley selbst war nur mit einem Messer und einem Schlagring bewaffnet, Craig hatte einen Revolver bei sich. Zeugen des Einbruchs der beiden benachrichtigten die Polizei.

Als diese am Ort des Geschehens eintraf, versteckten sich die beiden Einbrecher auf dem Dach des Hauses. Der zunächst unbewaffnete Kriminalbeamte Frederick Fairfax kletterte auf das Dach und bekam Bentley zu fassen. Dieser befreite sich jedoch und rief nach Aussage mehrerer beteiligter Polizisten:  Craig eröffnete das Feuer und verwundete Fairfax an der Schulter. Dieser konnte Bentley jedoch trotzdem erneut überwältigen und erfuhr von ihm, dass Craig einen Colt vom Kaliber .45 und eine unbestimmte Menge von Munition bei sich hatte.

Nachdem bewaffnete Polizisten zum Haus beordert worden waren, erklommen mehrere von ihnen das Dach. Einer der ersten war Police Constable (PC) Sidney Miles. Bei seinem Versuch, das Dach zu überqueren, wurde er von Craig mit einem Kopfschuss getötet. Nachdem Craig seine Munition verschossen hatte, sprang er vom Dach zehn Meter in die Tiefe, wobei er sich mehrere Brüche zuzog. Anschließend wurde er verhaftet.

Der Prozess

Craig musste kein Todesurteil befürchten, da er noch minderjährig war. Bentley war zwar volljährig, jedoch aufgrund seiner psychischen Verfassung offensichtlich schuldunfähig. Allerdings war er bereits früher wegen kleinerer Diebstähle polizeilich erfasst worden, was ihm im Prozess negativ ausgelegt wurde.

Craigs und Bentleys Fall wurde unter dem Lord Chief Justice of England and Wales, Richter Sir Raynor Goddard am Old Bailey in London verhandelt. Die Verteidigung verwies darauf, dass sich Bentley zum Zeitpunkt der Tötung von Police Constable Miles bereits in Polizeigewahrsam befunden habe. Gegen ihn wurde angeführt, dass er sich der Verhaftung entzogen hatte, wobei ein Polizist verletzt wurde, sowie dass er nach Aussage der Polizeizeugen seinen Komplizen Craig zum Schießen aufgefordert hatte. Ob er wirklich jemals, wie drei der vier beteiligten Polizisten aussagten,  gerufen hat, ist ungewiss. Bentley und Craig sowie ein vierter Polizist bestritten es.

Bei dem Prozess musste die Jury verschiedene Fakten berücksichtigen. Es war unklar, wie viele Schüsse abgefeuert worden waren und von wem. Der Ballistiker, der die Waffe und die Tatumstände untersuchte, hatte große Zweifel, dass der tödliche Schuss aus Craigs Waffe stammte. In den 1970er Jahren wurden in der Tat auch Gerüchte laut, dass Miles eventuell durch die Kugel eines Kollegen getötet worden sei.

Außerdem war unklar, was Bentley mit seinem Ausruf  – falls es diesen überhaupt gab – gemeint hatte. Obwohl er durchaus im Sinne von "Gib's ihm, Chris!" interpretiert werden kann, ist es auch möglich, dass Bentley seinen Komplizen überzeugen wollte, dem Polizisten () die Waffe () zu überlassen und sich zu ergeben.

Trotz des Befundes eines Psychiaters, dass der Analphabet Bentley über eine niedrige Intelligenz verfügte und geistig zurückgeblieben war, befand der leitende Arzt Matheson, dass Bentley nicht schwachsinnig und somit schuldfähig sei.

Die Jury fällte ihr Urteil nach 75 Minuten und erklärte sowohl Bentley als auch Craig des Mordes an PC Miles für schuldig. Allerdings empfahl sie, Bentley zu begnadigen. Er wurde jedoch zum Tod durch den Strang verurteilt. Craig erhielt als Minderjähriger eine Haftstrafe auf unbestimmte Zeit und wurde nach 10 Jahren aus dem Gefängnis entlassen.

Die Zweifel an den ballistischen Untersuchungen, Bentleys Defizite und die Tatsache, dass er selbst nicht am Mord beteiligt war, erregten scharfe öffentliche Proteste gegen das Urteil. Dennoch und trotz einer Petition, die von PC Miles' Witwe und über 200 Mitgliedern des britischen Parlaments unterzeichnet worden war, lehnte der Innenminister (Home Secretary) und spätere Lordkanzler (Lord High Chancellor) von Großbritannien, David Maxwell Fyfe, es ab, sich an die junge, noch ungekrönte Königin Elisabeth II. zu wenden. Die Königin hätte unter Berufung auf das Gnadenrecht die Todesstrafe in eine Freiheitsstrafe umwandeln können. Darüber hinaus wurde dem Psychiater vom Innenministerium untersagt, seine Untersuchungsergebnisse zu veröffentlichen. Der Labour-Abgeordnete des Bezirks Northampton, Reginald Paget, brachte das Ausmaß seiner Bestürzung zum Ausdruck, indem er einen Vergleich zu Nazi-Deutschland zog:

Trotz des breiten landesweiten Protests wurde Derek Bentley am 28. Januar 1953 durch Englands Henker Albert Pierrepoint im Londoner Gefängnis von Wandsworth hingerichtet. In der Nacht seiner Hinrichtung versammelten sich mehr als 5000 Menschen vor den Toren des Gefängnisses und protestierten gegen die Hinrichtung. Sie riefen "Mord!" und verbrannten den Anschlagszettel am Gefängnistor, der die Hinrichtung ankündigte.

Nachgeschichte
Nach der Hinrichtung organisierte Bentleys Schwester Iris eine Kampagne mit dem Ziel der posthumen Begnadigung Bentleys, die sie 1993 auch erreichte. Eine offizielle Überprüfung des Urteils begann jedoch erst, nachdem die konservative britische Regierung, die noch 1992 abgelehnt hatte, den Fall neu aufzurollen, 1997 durch die Labour-Regierung Tony Blairs abgelöst worden war. Am 30. Juli 1998 wurde das Urteil gegen Derek Bentley revidiert und Richter Lord Bingham sprach ihn frei. Dereks Schwester erlebte die Aufhebung des Urteils nicht mehr. Sie starb am 22. Januar 1997 an den Folgen einer Krebserkrankung im Alter von 64 Jahren.

Der Fall löste eine scharf geführte Debatte um die Abschaffung der Todesstrafe in Großbritannien aus. Auch gab es wie schon zuvor nach der Belagerung der Sidney Street im Jahr 1911 und nach anderen Fällen, in denen britische Polizisten in Ausübung ihres Dienstes getötet oder verletzt worden waren, eine Diskussion über die Bewaffnung der Polizei. Die als "Bobbies" bekannten Polizisten üben bis heute ihre Tätigkeit traditionell ohne Schusswaffen aus. Das Tragen und die Benutzung von Schusswaffen ist einer vergleichsweise kleinen Zahl speziell ausgebildeter Beamten (rund 5600 von insgesamt rund 120.000, Stand 2016) vorbehalten.

In seinem Buch To Encourage the Others von 1971 berichtet David Yallop ausführlich über Derek Bentleys geistige Defizite, die Widersprüche in der Beweisführung von Polizei und Gericht und über die Prozessführung. Er vertritt darin auch die Theorie, dass Miles in Wirklichkeit durch eine andere Waffe als die von Craig getötet wurde. Der Titel verweist auf die umstrittene Hinrichtung des Admirals John Byng im Jahr 1757. Zu dieser schrieb  Voltaire in Candide oder der Optimismus, die Engländer fänden es von Zeit zu Zeit nötig, einen Admiral zu erschießen, um die anderen zu ermutigen.

Der Fall in der Populärkultur
To Encourage the Others war ebenfalls der Titel eines unter der Regie von Alan Clarke auf der Basis von Yallops Dokumentation entstandener Fernsehfilm mit Charles Bolton in der Rolle des Bentley.
Regisseur Peter Medak verfilmte Derek Bentleys Geschichte im Jahr 1991 unter dem Titel Let Him Have It. Die Hauptrolle spielte der bis dahin unbekannte Christopher Eccleston. Eine deutsche Version erschien 2006 auf DVD unter dem Titel Gib's ihm, Chris!.

Die Geschichte wurde auch von mehreren Musikern verarbeitet, so von Elvis Costello in seinem Song Let Him Dangle, von der Band The Bureau in dem Stück Let Him Have It und von June Tabor mit Bentley and Craig. Denselben Titel trägt auch ein Lied des britischen Folkmusikers Ralph McTell, in dem dieser das Unrecht gegen Derek Bentley thematisiert. McTells Eltern hatten die Bentleys persönlich gekannt. Er erinnerte sich:

Literatur
 Christopher Berry-Dee, Robin Odell: Dad, Help Me Please. W.H. Allen, London 1990, ISBN 978-1-85227-131-2 (englisch).
 Reginald Paget, Samuel Sydney Silverman: Hanged – and innocent? Gollancz, 1953 (englisch).
 Francis Selwyn: Gangland: the case of Bentley and Craig. Routledge, London 1988, ISBN 978-0-415-00907-2 (englisch).
 David Yallop: To Encourage the Others. Corgi, 1990, ISBN 0-552-13451-1 (englisch).

Weblinks

Einzelnachweise

Person (Mordfall)
Hingerichtete Person (Vereinigtes Königreich)
Hingerichtete Person (20. Jahrhundert)
Opfer eines Justizirrtums
Brite
Geboren 1933
Gestorben 1953
Mann


text:
Saladillo es una localidad situada en el departamento Marcos Juárez, provincia de Córdoba, Argentina.

Se encuentra situada sobre la Ruta Provincial N.º6, en las cercanías del Río Saladillo. Se encuentra a 275 km de la ciudad de Córdoba, a 179 km de Rosario, a 46 km de Marcos Juárez, y a 68 km de Bell Ville.

Esta pequeña localidad vive de la agricultura y la cría de ganado.

El 24 de septiembre es la fiesta patronal de la Virgen de la Merced. Hay un santuario de la época en que Saladillo fue un fortín.

Toponimia
La localidad recibe su nombre del río homónimo, llamado así por sus aguas ligeramente salobres. Dicho río es en realidad el tramo inferior del río Cuarto que unos 15 km al este de la ciudad de La Carlota se transforma en un humedal (Esteros de Loboy o del Saladillo) y luego, tras cursar hacia el noreste en las proximidades de la localidad de Escalante vuelve a tener un cauce definido hasta confluir con el río Tercero formando el río Carcarañá.

Población
Cuenta con , lo que representa un descenso del 0,6% frente a los  del censo anterior.

Parroquias de la Iglesia católica en Saladillo

Referencias

Enlaces externos
Sitio Oficial

Localidades rurales de Córdoba (Argentina)
Departamento Marcos Juárez
Comunas de Córdoba (Argentina)


text:
Événements

 -

Naissances

 6 mars : Fridolin Sicher, organiste et compositeur suisse († ).

Date indéterminée :
 Claudin de Sermisy, compositeur français († ).
 John Taverner, compositeur anglais († ).

Vers 1490 :
 Johannes Galliculus, compositeur, théoricien, Thomaskantor allemand († vers 1550).
 Giovanni Lanfranco, organiste italien († 1545).
 Adrien Willaert, compositeur franco-flamand († ).
 entre 1485 et 1490: Costanzo Festa, compositeur italien († 1545).

Décès

 -

Musique classique
Chronologie de la musique classique


text:
Trichlorsilan (auch Trichlormonosilan oder Siliciumchloroform genannt) ist eine Verbindung aus der Gruppe der Halogensilane.

Gewinnung und Darstellung
Industriell wird Trichlorsilan durch Reaktion von Chlorwasserstoff mit Silicium bei hohen Temperaturen hergestellt. Dieses Verfahren wurde bereits 1857 bei der ersten Synthese von Friedrich Wöhler und Heinrich Buff beschrieben.

Auch bei der Reaktion von Tetrachlorsilan mit Silicium und Wasserstoff bei erhöhter Temperatur wird Trichlorsilan gebildet.

Eigenschaften

Trichlorsilan ist eine bei Standardbedingungen flüssige Verbindung. Die farblose, rauchende, hochentzündliche Flüssigkeit verströmt einen stechenden Geruch.
Die Dämpfe sind schwerer als Luft und breiten sich daher am Boden aus, was eine Fernzündung ermöglicht. Bereits durch bloßen Kontakt mit Luft ist Selbstentzündung möglich.
Bei Erhitzung zersetzt sich die Verbindung und es entstehen giftige oder ätzende Gase wie beispielsweise Chlorwasserstoff (HCl).
In Gegenwart verschiedener Katalysatoren erfolgt Disproportionierung in Tetrachlorsilan und Monosilan:

Trichlorsilan reagiert heftig mit Oxidationsmitteln, Aminen, Ammoniak, Aceton und starken Säuren. Metalle werden von Trichlorsilan angegriffen, wobei brennbare Gase (wie beispielsweise Wasserstoff) gebildet werden.

Zur Beförderung wird Trichlorsilan der Klasse 4.3 zugeordnet und hat die Gefahrenkennzeichnung X338 (leicht entzündlich, ätzend, mit Wasser gefährlich reagierend).

Verwendung
Trichlorsilan ist Zwischenprodukt bei der Herstellung von Solarsilicium.
Das zu reinigende Silicium reagiert mit Chlorwasserstoff zu Trichlorsilan und Wasserstoff, wobei als Nebenprodukte auch Siliciumtetrachlorid SiCl4, Hexachlordisilan Si2Cl6 und Dichlorsilan SiH2Cl2 entstehen:
Si + 3 HCl -> SiHCl3 + H2

Danach wird das Trichlorsilan in einem aufwändigen Verfahren destilliert und an beheizten Reinstsiliciumstäben zu Silicium, Siliciumtetrachlorid und Chlorwasserstoff zersetzt:
2 SiHCl3 -> Si + SiCl4 + 2 HCl

Abgeleitete Verbindungen
 Octadecyltrichlorsilan (OTS)
 Perfluoroctyltrichlorsilan (PFOTCS)
 Perfluordecyltrichlorsilan (FDTS)

Einzelnachweise

Chlorsilan


text:
Livret de famille est un livre partiellement autobiographique et romanesque de Patrick Modiano paru le  aux éditions Gallimard.

Cet auteur est connu pour mettre au jour les zones d'ombre de la Seconde Guerre mondiale. Selon lui « c'est le terreau - ou le fumier - d'où [il est] issu », puisque ses parents se sont rencontrés à cette époque. Il est en effet la mémoire d'une époque qu'il n'a pas vécue, mais qui le hante.

Il est le premier à écrire sur les crimes de la période de l'Occupation. Son premier texte, La Place de l'étoile (1968), forme avec ses deux œuvres suivantes, La Ronde de nuit (1969) et Les Boulevards de ceinture (1972), ce qu'on a appelé « la trilogie de l'Occupation ». Car ils mettent en scène des personnages qui ont réellement existé, et participé aux violences publiques et secrètes de la Collaboration, comme le père du narrateur, Albert Modiano. Ces Gestapistes français opéraient des rafles et torturaient dans des locaux près de la place de l'Étoile, Modiano y fera référence dans d'autres récits comme Remise de peine et Un pedigree, ainsi que dans Livret de famille.

Résumé
Sous forme de quinze chapitres — constituant autant de nouvelles individuelles —, le narrateur, Patrick Modiano soi-même, évoque différents moments de sa vie qui dans les deux derniers chapitres présentent des recoupements de personnes ou de faits. Depuis la naissance de sa fille « Zénaïde » et sa déclaration à l'état-civil ou bien la recherche avec sa femme de son propre certificat de baptême fait urgemment à Biarritz en 1970 ; la description de la venue de sa mère, l'actrice Louisa Colpeyn, en France ; l'évocation des rêves de son oncle Alex et de sa grand-mère vivant rue Léon-Vaudoyer à Paris ou son passage quinze ans après l'avoir quitté dans son appartement d'enfance et de jeunesse du 15, quai Conti ; ses rapports quelque peu conflictuels avec son père Aldo ; en passant par les rencontres de mystérieux hommes (Koromindé, Marignan, les Openfeld, Rollner, « le Gros » de Rome) ou d'étranges couples (les Reynolde, Denise Dressler et son fantomatique père Harry) allant jusqu'à la quasi-découverte d'un ancien milicien français très actif dans la traque des juifs à Paris, rue Greffulhe, durant les années noires ; jusqu'à l'évocation de séjours en Tunisie ou d'une lointaine mémoire familiale liée à Alexandrie et au roi Farouk ; Patrick Modiano trace un cercle mémoriel et intime, parfois incertain, dans ce premier ouvrage où il expose ouvertement des éléments de sa vie.

Personnages principaux

- Jean Koromindé: ami ancien d'Albert Modiano.
- Henri Marignan: rêve de retourner à Shanghai.
- La mère de l'auteur.
- Le père de l'auteur.
- Reynolde: richard en combine avec Albert Modiano.
- La femme de l'auteur.
- Robert Gerbault: speaker de Radio-Genève, ancien membre de la Gestapo.
- L'ex-Roi Farouk.
- Denise Dressel: fille d'Harry Dressel.

Éditions
 Éditions Gallimard, coll. Blanche, 1977 .
 Éditions Gallimard, coll. « Quarto », 2013 .

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 Bruno Doucey, La ronde de nuit Modiano, Profil 144, Éditions Hatier, Paris, 1992.
 C. Nettelbeck et P.-A. Hueston Patrick Modiano, Pièces d'identité. Écrire l'entre-temps, Éditions Minard, coll. Archives des lettres modernes, , Paris 1986.
 Thierry Laurent, L'Œuvre de Patrick Modiano : une autofiction (lettre-préface de Patrick Modiano), Presses universitaires de Lyon, 1997.

Articles extraits de revues et de journaux

 Jean-Louis Ezine, Patrick Modiano, L'homme du cadastre, Le Magazine littéraire , ,  – 64.
 A. Vaguin, Une histoire d'amour, La Quinzaine littéraire , , .
 J.-F. Josselin, Modiano cantabile, Le Nouvel Observateur, , .
 Éric Neuhoff, Patrick Modiano donne la parole aux femmes, Elle, ,  – 27.
 D. de Lamberterie, M. Palmiéri, Patrick Modiano dans la peau d'un ado, Elle , avril  2001,  -158.
 P. Maury, Étrange caravane, Le Magazine littéraire , .

Œuvre de Patrick Modiano
Roman français paru en 1977


text:
Blackfriars Chapel is de ruïne van een zestiende-eeuwse kapel, die deel uitmaakte van een abdij van de Dominicanen in St Andrews in de Schotse regio Fife.

Geschiedenis
De Dominicanen werden binnengehaald in St Andrews in de dertiende eeuw door bisschop William Wishart (1272-1279).

Rond 1516 werd de abdij van de Dominicanen gebouwd, waarvan in de 21e eeuw een kapel is overgebleven. Deze kapel werd gebouwd van gelden die door bisschop Elphinstone van Aberdeen bij zijn dood werden geschonken. Aartsbisschop Beaton autoriseerde de bouw van de kapel in 1525.

In 1547 verbrandde de abdij. De broeders werden verbannen in 1559 als gevolg van een preek van de reformator John Knox.

Bouw
Van de abdij is enkel een kapel, die als apsis aan de noordzijde van de kerk was gebouwd, overgebleven. De kapel heeft een gewelfd plafond. De interne afmetingen van de kapel zijn 7,9 meter noord-zuid en 6,4 meter oost-west.
Onder de overgebleven versieringen bevinden zich de heraldische wapens van de familie Hepburn. Vermoedelijk is dit wapen aangebracht, omdat George Hepburn, de deken van Dunkeld, de executeur was van het testament van bisschop Elphinstone.

Beheer
Blackfriars Chapel wordt beheerd door Historic Scotland. Enkel het exterieur kan bekeken worden.

Externe links
  St Andrews: Blackfriars Chapel
  Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Scotland, St Andrews, South Street, Blackfriars' Chapel

Klooster in Schotland
Historic Scotland
Dominicanen
Fife


text:
Мыс — деревня в Нюксенском районе Вологодской области.

Входит в состав Нюксенского сельского поселения (с 1 января 2006 года по 8 апреля 2009 года входила в Бобровское сельское поселение), с точки зрения административно-территориального деления — в Бобровский сельсовет.

Расстояние до районного центра Нюксеницы по автодороге — 71 км. Ближайшие населённые пункты — Подол, Бобровское, Килейная Выставка.

По данным переписи в 2002 году постоянного населения не было.

Примечания

Ссылки
  в реестре населённых пунктов Вологодской области

Населённые пункты Нюксенского района


text:
Elko County je okres na severovýchodě státu Nevada ve Spojených státech amerických. Žije zde přes 52 tisíc obyvatel. Správním sídlem okresu je město Elko, k dalším městům patří West Wendover, Carlin a Wells. Celková rozloha okresu činí 44 556 km². Založen byl roku 1869 a jeho jméno pochází ze šošonského slova označujícího bílou ženu.

Okres hraničí na severu se státem Idaho a na východě se státem Utah.

Externí odkazy

 Oficiální stránky

Okresy v Nevadě
Vzniklo 1869


text:
Nong Lam University Ho Chi Minh City Viet Nam () or Nong Lam University () is a comprehensive university in Thủ Đức, Ho Chi Minh City, Vietnam. The university offers 46 majors, such as: Agronomy, Agricultural Engineering, Forestry, Animal Sciences Fisheries, Food Technology, Environmental Science, Foreign Languages, Biological Technology, Economics, and IT, providing both graduate and postgraduate programs.

Faculties
 Faculty of Agriculture
 Faculty of Veterinary Breeding
 Faculty of Forestry
 Faculty of Economics
 Faculty of Engineering and Technology
 Faculty of Fishery
 Faculty of Food Technology
 Faculty of Sciences
 Faculty of Foreign Languages
 Faculty of Environment Technology
 Faculty of Information Technology
 Faculty of Land and Real Estate

Departments
 Department of Politics
 Department of Chemistry Technology
 Department of BioTechnology
 Department of Technical Education

External links
 Official Website of Nong Lam University Ho Chi Minh city Viet nam

Universities in Ho Chi Minh City
Agriculture in Vietnam


text:
Chlapcův kouzelný roh (německy Des Knaben Wunderhorn) je název pro cyklus dvacetičtyř písní pro hlas (soprán, alt nebo baryton) a klavír nebo orchestrální doprovod, které složil v letech 1887–1896 skladatel Gustav Mahler na texty ze stejnojmenné sbírky lidových písní od Clemense Brentana a Achima von Arnim.

Inspirace sbírkou Chlapcův kouzelný roh
Mahler napsal na texty sbírky Chlapcův kouzelný roh řadu písní. U cyklu Písně potulného tovaryše (Lieder eines fahrenden Gesellen) je jako autor textů uveden skladatel, je ale zřejmé, že u některých písní vycházel z textů sbírky Chlapcův kouzelný roh, například píseň Wenn mein Schatz Hochzeit macht (Když má milá svatbu má).

Mahlerovy písně na texty Chlapcova kouzelného rohu
Písně byly postupně vydávány pod různými názvy.

První část - devět písní byla složena v letech 1887–1890 a obsahuje písně:
 Um schlimme Kinder artig zu machen,
 Ich ging mit Lust durch einen grünen Wald!,
 Aus! Aus!,
 Starke Einbildungskraft,
 Zu Straßburg auf der Schanz',
 Ablösung im Sommer,
 Scheiden und Meiden,
 Nicht Wiedersehen!,
 Selbstgefühl.

Druhá část z let 1892–1898 obsahuje patnáct písní:
 Der Schildwache Nachtlied,
 Verlorne Müh'!,
 Wer hat dies Liedlein erdacht?!,
 Das himmlische Leben,
 Trost im Unglück,
 Das irdische Leben,
 Urlicht,
 Des Antonius von Padua Fischpredigt,
 Rheinlegendchen,
 Es sungen drei Engel einen süßen Gesang,
 Lob des hohen Verstands,
 Lied des Verfolgten im Turm,
 Wo die schönen Trompeten blasen,
 Revelge,
 Der Tamboursg'sell.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy
 Chlapcův kouzelný roh Volně přístupné partitury v databázi International Music Score Library Project

Skladby Gustava Mahlera
Písňové cykly


text:
Caterina Campodonico (Cattainin, en ligure), appelée aussi la Paesana ou la Nocciolaia, (Gênes 1804 - Gênes ), est une femme connue pour avoir économisé toute sa vie en vendant des colliers de noisettes et des Canestrelli dans divers sanctuaires pour se faire construire une sculpture funéraire dans le Cimetière monumental de Staglieno, sculpture qui est l'œuvre de  en 1881. Figée dans le marbre « pour l'éternité » parmi d'autres sculptures célèbres, elle est représentée de plain-pied avec beaucoup de réalisme et de minuties dans  les gestes quotidiens de son travail et dans ses derniers habits.  À sa mort elle n'avait pas payé entièrement le sculpteur et le solde a été rassemblé par des donations populaires.

Elle est également connue pour avoir assisté gratuitement au premier rang à plusieurs premières d'opéras de Giuseppe Verdi. Il lui offrait ses places pour la remercier de lui avoir régulièrement donné des châtaignes quand il était étudiant et sans ressources.

L'épitaphe placée au pied de la statue est la suivante :

Sources

Bibliographie

Notes et références

Sculpture en Italie
Décès en juillet 1882
Naissance en 1804
Naissance à Gênes
Décès à Gênes
Personnalité italienne du monde des affaires du XIXe siècle


text:
Alim Jusufowicz Bajsułtanow (; ur. 15 maja 1919 we wsi Janikoj w rejonie czegiemskim w Kabardo-Bałkarii, zm. 28 września 1943 w Zatoce Fińskiej) – radziecki lotnik wojskowy, Bohater Związku Radzieckiego (1942).

Życiorys
Urodził się w bałkarskiej rodzinie chłopskiej. W 1933 skończył szkołę, a w 1937 uczelnię pedagogiczną i aeroklub w Nalczyku, od 1937 służył w Armii Czerwonej jako pilot lotnictwa Marynarki Wojennej. W 1939 ukończył szkołę wojskowo-morską w Jejsku, był pilotem Sił Powietrznych Floty Bałtyckiej, w 1940 uczestniczył w wojnie z Finlandią.

Od czerwca 1941 brał udział w wojnie z Niemcami. Walczył nad Tallinnem i na Półwyspie Hanko, w 1942 został członkiem WKP(b), był zastępcą dowódcy eskadry 4. gwardyjskiego myśliwskiego pułku lotniczego 61. Gwardyjskiej Myśliwskiej Dywizji Lotniczej w składzie Sił Powietrznych Floty Bałtyckiej, do czerwca 1942 wykonał 277 lotów bojowych, w 45 walkach powietrznych strącił osobiście 7 samolotów wroga, a 2 samoloty zniszczył na ziemi. Latem 1943 został skierowany na kursy dowódców eskadry, po ukończeniu których został lotnikiem-inspektorem, następnie zastępcą dowódcy 3. eskadry lotniczej. W walce z fińskim myśliwcem został zestrzelony nad Zatoką Fińską i zginął. Był pierwszym Bałkarem, który został Bohaterem Związku Radzieckiego.

Odznaczenia
 Złota Gwiazda Bohatera Związku Radzieckiego (23 października 1942)
 Order Lenina (23 października 1942)
 Order Czerwonego Sztandaru (dwukrotnie)
I medale.

Bibliografia
 http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=2431 (ros.)

Radzieccy kapitanowie lotnictwa
Bohaterowie Związku Radzieckiego
Odznaczeni Orderem Czerwonego Sztandaru
Odznaczeni Orderem Lenina
Radzieccy lotnicy wojskowi
Asy myśliwskie ZSRR II wojny światowej
Uczestnicy wojny fińsko-radzieckiej
Urodzeni w 1919
Zmarli w 1943


text:
Anthony Réveillère, född 10 november 1979 i Doué-la-Fontaine, är en fransk före detta fotbollsspelare.

Han är en produkt av Stade Rennais ungdomsakademi, med vilken han debuterade som professionell.

Källor

Franska landslagsspelare i fotboll
Spelare i Stade Rennais FC
Spelare i Valencia CF
Spelare i Olympique Lyonnais
Spelare i SSC Napoli
Spelare i Sunderland AFC
Spelare i Ligue 1
Spelare i La Liga
Spelare i Serie A
Spelare i VM i fotboll 2010
Spelare i Europamästerskapet i fotboll för herrar 2012
Födda 1979
Levande personer
Män


text:
"Момчетата" () е американски супергеройски сериал, разработен от Ерик Крипки. Базиран е на едноименния комикс на Гарт Енис и Дарик Робъртсън. В него епонимният екип от виджиланти се бори срещу супергерои, които злоупотребяват със силите си.

Премиерата му е на 26 юли 2019 г. по Amazon Prime. Още преди нея е подновен за втори сезон, който започва на 4 септември 2020 г. Поръчан е и трети сезон, а също така и спиноф сериал е в процес на разработка. На 10 юни 2022 г. е подновен за четвърти сезон.

Трети сезон започва на 3 юни 2022 г.

Източници

Външни препратки

Американски сериали
Сериали за супергерои
Сериали, базирани на комикси
Сериали с ЛГБТ тематика


text:
Złoty kąt – kąt środkowy oparty na mniejszym z dwóch łuków powstałych w wyniku złotego podziału okręgu. W przybliżeniu jego miara wynosi 137,507764° (2,399963 rad) i nie da się jej wyrazić ułamkiem zwykłym (jest liczbą niewymierną). Iloraz miary tego kąta i jego dopełnienia do kąta pełnego jest równy złotej liczbie (stąd nazwa).

Oznaczając przez  obwód okręgu, przez  łuk na którym oparty jest złoty kąt, a przez  jako jego dopełnienie zachodzi:

Występowanie w naturze
 Bracia August Bravais (fizyk) i Louis-François Bravais (lekarz i botanik), badając rośliny, zauważyli, że najczęściej występującym kątem dywergencji jest złoty kąt.
 Pełni najważniejszą rolę w teorii ulistnienia.

Zobacz też

 ciąg Fibonacciego
 merystem
 złota funkcja
 złoty podział

Kąty


text:
Prosper Despine, né le  à Bonneville et mort le  à Marseille, est un aliéniste et psychiatre, médecin français.

Biographie

Origines
Prosper Pierre Constant Despine est né le , à Bonneville. Il est le fils de Louis Despine, négociant à Marseille, et Marianne de Passier, et il a quatre sœurs. Il est issu d'une famille de notables savoyards, originaire des Bauges, les Despine.

Il est notamment le neveu de Charles-Humbert-Antoine Despine (1777-1852), médecin et directeur des thermes d'Aix-les-Bains.

Carrière
Il entre au lycée à Grenoble où il obtient le baccalauréat ès lettres, en 1830. Il poursuit ses études à Marseille. Il soutient le  une thèse en médecine à Paris, où il traite de « Propositions de médecine et de chirurgie ».

Il s'installe à Marseille.

Il est élu membre Correspondant de l'Académie des sciences, belles-lettres et arts de Savoie, le .

Œuvres
 Psychologie naturelle. Étude sur les facultés intellectuelles et morales dans leur état normal et dans leurs manifestations anormales chez les aliénés et chez les criminels, F.Savy, 1868.
 De La Contagion Morale: Faits Démontrant Son Existence (1870)
 Du Retour à la raison chez certains déments pendant les dernières heures de leur vie. Extrait du Marseille médicale. - Causes pour lesquelles les artères et les veines cérébrales ont un parcours très sinueux. Fonction importante des sinus de la dure-mère. Extrait de l'Union médicale de la Provence., Impr. de Barlatier-Feissat (1870)
 Le Démon alcool, ses effets désastreux sur le moral, sur l'intelligence et sur le physique, moyens d'y porter remède, Savy, 1871
 De la Folie au point de vue philosophique, ou plus spécialement psychologique, étudiée chez le malade et chez l'homme en santé, Savy, 1875
 Du Rôle de la science dans la question pénitentiaire, quelles sont les lumières dont la science peut éclairer cette question. Mémoire adressé à MM. les membres du Congrès pénitentiaire international réunis à Stockholm en , Impr. de Boehm (1878)
 Étude scientifique sur le somnambulisme, sur les phénomènes qu'il présente et sur son action thérapeutique dans certaines maladies nerveuses, F.Savy, 1880
 Théorie physiologique de l'hallucination, Impr. de l'Étoile (1881)
 La Science du cœur humain, ou la Psychologie des sentiments et des passions, d'après les œuvres de Molière, F.Savy, 1884

Notes et références

Liens externes

 Œuvres de Prosper Despine sur Gallica.fr
 Gravure de Prosper Despine par Johanny Berthier
 Biographie sur Biu-Santé
 Prosper Despine's Psychologie naturelle and the discovery of the remorseless criminal in nineteenth-century France

Famille Despine
Médecin français du XIXe siècle
Psychiatre français
Membre correspondant de l'Académie de Savoie
Naissance en mars 1812
Naissance dans le département du Mont-Blanc
Naissance à Bonneville (Haute-Savoie)
Décès en janvier 1892
Décès à Marseille
Décès à 79 ans
Page sans Infobox SHS souhaitée


text:
Deborah Tepper Haimo (1921–2007) was an American mathematician who became president of the Mathematical Association of America (MAA). Her research concerned "classical analysis, in particular, generalizations of the heat equation, special functions, and harmonic analysis".

Early life and undergraduate education
Haimo was born on July 1, 1921, in Odessa, then part of the Soviet Union. After living in the British Mandate of Palestine for several years, her family moved to the United States when she was 11. She attended the Girls' Latin School in Boston, and first became excited by mathematics in her sophomore year, when she studied Euclidean geometry.

Entering Radcliffe College, she began studying physics, because she thought that studying mathematics could only lead to a career as a schoolteacher and, at that time, teachers were dismissed once they married. However, her experiences with unknown environmental influences in physics experiments led her back to mathematics, where "we have control over our assumptions".
As an upper-division undergraduate at Radcliffe, Haimo could enroll in mathematics courses at Harvard College. Her instructors there included Hassler Whitney and Saunders Mac Lane, and it was in one of these classes that she met her future husband, Franklin Tepper Haimo. She graduated in 1943 from Radcliffe, with both a bachelor's and master's degree in mathematics.

Career and graduate education
Next, Haimo worked as a mathematics instructor at a sequence of institutions: Lake Erie College, Northeastern University, Washington University in St. Louis, and Southern Illinois University. During this time, she also raised a family of five children. After a ten-year break from her education, she returned to graduate study while she taught at Washington University and Southern Illinois University, and completed her Ph.D. from Harvard University in 1964. Her dissertation, supervised by David Widder with additional unofficial mentorship from Isidore Isaac Hirschman Jr. of Washington University, was Integral Equations Associated With Hankel Convolutions.

On completing her doctorate, she was promoted to a regular-rank faculty member at Southern Illinois. She moved to the University of Missouri–St. Louis in 1968, soon becoming department chair there. She served as MAA president for 1991–1992, becoming the third female president of the MAA after Dorothy Lewis Bernstein and Lida Barrett. During her term as president, she created a teaching award, reorganized the MAA's committee structure, and worked to promote women in mathematics. She retired in 1992 and moved to La Jolla, California, where she took an appointment as a visiting scholar at the  University of California, San Diego. She died on May 17, 2007.

Awards and honors
Franklin & Marshall College gave Haimo an honorary doctorate in 1991. She was named a Fellow of the American Association for the Advancement of Science in 1996. Haimo was given the Yueh-Gin Gung and Dr. Charles Y. Hu Award for Distinguished Service to the MAA in 1997.

References

1921 births
2007 deaths

20th-century American mathematicians
Women mathematicians
Radcliffe College alumni
Lake Erie College faculty
Northeastern University faculty
Washington University in St. Louis mathematicians
Washington University in St. Louis faculty
Southern Illinois University faculty
University of Missouri–St. Louis faculty
Presidents of the Mathematical Association of America
Fellows of the American Association for the Advancement of Science
Soviet emigrants to Mandatory Palestine
Mandatory Palestine emigrants to the United States


text:
Geburtstagskind ist ein Fernsehfilm aus der Krimireihe Tatort. Es ist der fünfte Fall des Luzerner Ermittlers Reto Flückiger (Stefan Gubser). Der vom SRF produzierte Beitrag wurde am 18. August 2013 erstgesendet.

Handlung
Kurz nach ihrem 14. Geburtstag wird Amina Halter erschlagen im Meggerwald bei Luzern aufgefunden. Auffallend ist das komplizierte familiäre Umfeld der Toten. Der leibliche Vater, Kaspar Vogt, ist ein Querulant und ehemaliger Drogenabhängiger und wohnt in einem Campingwagen. Der Tod seiner Tochter trifft ihn jedoch hart. Der Stiefvater, Beat Halter, ist das ganze Gegenteil. Ein Vorbild an Tugend und Vorsteher einer christlichen Glaubensgemeinschaft. Er sieht den Tod nüchtern und als den Willen Gottes an. Die Tatsache, dass Amina im dritten Monat schwanger war, passt nicht in seine Moralvorstellungen.

In der Schule war Amina als ruhige Schülerin bekannt und hatte kaum Freunde. Liz Ritschard meint Hinweise auf sexuelle Gewalt zu finden. Daher werden DNA-Analysen von Halter und Vogt erwirkt, die jedoch beide für die Vaterschaft ausschließen.

Beat Halter leitet ein kleines Sägewerk. Als er in Aminas Zimmer eine Holzfigur findet, lässt ihn das vermuten, dass sein Lehrling Fabian Gross, der genau solche Figuren schnitzt, seine Stieftochter näher gekannt haben könnte. Er berichtet Flückiger und Richard davon und so ermitteln sie gegen Gross. Dabei stellt sich heraus, dass er der Vater zu Aminas ungeborenem Kind ist. Er gibt an, dass Amina ihn angerufen hatte und ihn treffen wollte. Nun macht er sich Vorwürfe, weil er an dem Abend nicht zu ihrem Treffpunkt gekommen ist. Flückiger vermutet, dass Vogt seine Tochter aus Halters Obhut wegholen wollte und er vorhatte sie zu entführen. Kurz darauf entführt er tatsächlich seine zweite Tochter Julia vor den Augen ihrer Mutter. Flückiger folgt ihm und entdeckt dessen Wohnmobil in der Nähe eines Flusses. Es gelingt ihm Voigt davon zu überzeugen, sein Vorhaben aufzugeben und ihn mit Julia reden zu lassen. Auf diese Weise erfährt er, dass Amina bereits in der Nacht aus dem Haus geschlichen und nicht am anderen Morgen zur Schule gegangen ist, so wie Halter es behauptet hatte. Julia hat außerdem gesehen, wie der andere Papa (Halter) Amina hinterhergefahren ist. Mit weiteren Fakten konfrontiert, gibt Halter zu, dass er Amina gefolgt sei. Sie wollte das Kind abtreiben, als ob es nicht genug war, dass sie sich hat schwängern lassen. So wollte er wenigstens ihre Seele retten.

Rezeption

Einschaltquoten
Die Erstausstrahlung von Geburtstagskind am 18. August 2013 wurde in Deutschland von 8,0 Millionen Zuschauern gesehen und erreichte einen Marktanteil von 24,9 % für Das Erste.

Kritiken

Weblinks

Einzelnachweise

Schweizer Film
Filmtitel 2013
Geburtstagskind


text:
Houses built decreased from 103 in 1939 to 0 by 1990.

Mount Rose Township is a civil township in Bottineau County in the U.S. state of North Dakota. As of the 2010 census, its population was 59.

References

Townships in Bottineau County, North Dakota
Townships in North Dakota


text:
Markéta Vondroušová ( Šimková, * 28. června 1999 Sokolov) je česká levoruká tenistka. Z finále grandslamové dvouhry French Open 2019 odešla poražena od Ashleigh Bartyové. Na odložených Letních olympijských hrách 2020 v Tokiu se stala stříbrnou medailistkou ve dvouhře. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour vyhrála jeden singlový turnaj, když triumfovala na Ladies Open Biel Bienne 2017. V rámci okruhu ITF získala osm titulů ve dvouhře a šest ve čtyřhře. Od roku 2011 hraje za tenisový oddíl I. ČLTK Praha. V roce 2018 se stala také členkou armádního klubu ASC Dukla Praha.

Na žebříčku WTA byla ve dvouhře nejvýše klasifikována v červenci 2019 na 14. místě a ve čtyřhře pak v srpnu 2021 na 82. místě. Od května 2021 ji trénuje Jan Mertl. Dříve tuto roli plnili Jan Hernych, Libor Salaba, Dušan Karol a Zdeněk Kubík. V jejím týmu dlouhodobě působí Jiří Hřebec. Na juniorském kombinovaném žebříčku ITF se 25. května 2015 stala světovou jedničkou.

Mezi juniorkami ovládla s krajankou Miriam Kolodziejovou čtyřhru na Australian Open 2015 a French Open 2015. V květnu téhož roku se na juniorském kombinovaném žebříčku ITF stala světovou jedničkou, jíž byla do US Open 2015.

V českém týmu Billie Jean King Cupu debutovala v roce 2017 semifinálem Světové skupiny proti Spojeným státům, v němž podlehla Coco Vandewegheové a porazila Lauren Davisovou. Američanky zvítězily 3:2 na zápasy. Do roku 2023 v soutěži nastoupila k sedmi mezistátním utkáním s bilancí 8–1 ve dvouhře a 2–0 ve čtyřhře.

Juniorská kariéra
Tenis začala hrát ve čtyřech letech v Sokolově. Na Orange Bowlu 2014 vyhrála s CiCi Bellisovou čtyřhru v kategorii 18letých, když ve finále přehrály československý pár Kolodziejová a Mihalíková.

Na juniorce Grand Slamu si zahrála dvě deblová finále. Na prvním z nich, French Open 2014, odešly s CiCi Bellisovou poraženy od rumunského páru Ioana Ducuová a Ioana Loredana Roșcová až v rozhodujícím supertiebreaku. Naopak finálový duel Australian Open 2015 s krajankou Miriam Kolodziejovou zvládly, když přehrály dvojici Katharina Hobgarská a Greet Minnenová. Úspěch z melbournského grandslamu dokázaly zopakovat i na následujícím French Open 2015, kde ve finálovém utkání deklasovaly šestý nasazený americký pár Caroline Dolehideová a Katerina Stewartová. V turnaji navíc neztratily v pěti zápasech ani set.

V juniorské dvouhře French Open 2014, Wimbledonu 2014 i French Open 2015 se probojovala do semifinále. V prvním případě byla nad její síly Ruska Darja Kasatkinová, ve druhém Lotyška Jeļena Ostapenková a ve třetím Španělka Paula Badosová. Startovala také na Letních olympijských hrách mládeže 2014, v singlu a ve čtyřhře se Simonou Heinovou.

Bodový zisk z květnového turnaje 56° Trofeo Bonfiglio 2015 v Miláně, kde ve finále zdolala Kanaďanku Charlotte Robillardovou-Milletteovou, ji 25. května 2015 katapultoval na 1. místo světového kombinovaného žebříčku ITF juniorek.

Profesionální kariéra
První ženský turnaj na okruhu ITF odehrála v kvalifikaci květnového Sparta Prague Open 2014 s rozpočtem 100 tisíc dolarů, kde ve druhém kole vypadla s Američankou Madison Brengleovou. Do hlavní soutěže se poprvé probojovala na listopadovém turnaji v Antalyi 2014 s dotací 10 tisíc dolarů, na němž skončila ve druhém kole na raketě Rusky Kušchovové. Singlovou soutěž ovládla v květnu 2015 na antuce v Zelené Hoře, když ve finále zvítězila nad 331. ruskou hráčkou žebříčku a 22letou Natelou Dzalamidzeovou. Na stejném turnaji dokázala ovládnout i čtyřhru, když společně s krajankou Miriam Kolodziejovou porazila ve finále ruský pár Natela Dzalamidzeová a Margarita Lazarevová.

Premiérovou událostí na okruhu WTA Tour se stal dubnový J&T Banka Prague Open 2015, na který obdržela divokou kartu do kvalifikace. V ní zdolala Andreu Hlaváčkovou, Ons Džabúrovou, aby v jejím závěrečném kole podlehla Černohorce Dance Kovinićové.

V červnu 2015 si pak připsala druhý double během šesti týdnů, když dokázala na domácím turnaji Zubr Cup v Přerově s dotací 15 tisíc dolarů ovládnout jak dvouhru, tak i čtyřhru. Nejprve si s Miriam Kolodziejovou poradily ve finále soutěže čtyřhry s krajankami Martinou Boreckou a Jesikou Malečkovou, díky čemuž si obě tenistky – které spolu začaly hrát začátkem roku 2015 – vylepšily společnou bilanci na 28 vítězství z 28 odehraných utkání s bilancí setů 56–3. V singlové soutěži pak ve finále zdolala 334. hráčkou žebříčku a 20letou Jekatěrinu Alexandrovovou z Ruska.

2017: Premiérový titul na WTA Tour a průnik do Top 100
Do českého fedcupového týmu byla poprvé nominována v 17 letech na tampské semifinále světové skupiny Fed Cupu proti Spojeným státům, když jí na singlovém žebříčku patřilo 233. místo. V duelu již hrála jako 117. žena klasifikace. Nejdříve podlehla světové čtyřiadvacítce Coco Vandeweghové a v neděli porazila Lauren Davisovou. Američanky zvítězily 3:2 na zápasy.

Při své druhé účasti na turnajích okruhu WTA Tour prošla tříkolovým kvalifikačním sítem debutového ročníku Ladies Open Biel Bienne. Na cestě do prvního kariérního finále zdolala v úvodním kole hlavní soutěže další kvalifikantku Linu Gjorčeskou z Makedonie. Poté dovolila uhrát jen čtyři gamy zkušenější Němce Annice Beckové. Mezi poslední osmičkou hráček vyřadila 58. ženu klasifikace Kristýnu Plíškovou. V úvodním setu využila sedmý setbol a duel ukončila ve druhé sadě prvním využitým mečbolem. Zajistila si tak debutový průnik do první dvoustovky. V semifinále vyřadila světovou osmnáctku a nejvýše nasazenou další krajanku Barboru Strýcovou. Favoritka přitom v prvním setu vedla 5–2 na gamy a promarnila setbol. Premiérově tak zdolala hráčku z elitní dvacítky a proti členkám Top 100 srovnala bilanci na 3–3. V boji o titul pak přehrála estonskou 99. ženu klasifikace Anett Kontaveitovou po dvousetovém průběhu a získala premiérovou trofej. V následném vydání žebříčku WTA postoupila z 233. příčky na kariérní maximum, když jí patřilo 117. místo.

Po trofeji z květnového turnaje ITF v Trnavě s dotací 100 tisíc dolarů, kde ve finále přehrála Verónicu Cepedeovou Roygovou, se 22. května 2017 poprvé posunula do elitní světové stovky, když jí patřila 94. příčka žebříčku WTA.

Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie zaznamenala v ženském singlu French Open po zvládnuté tříkolové kvalifikaci, v níž na její raketě postupně skončily Argentinka Nadia Podoroská, Rakušanka Barbara Haasová a čtrnáctá nasazená Ruska Anna Blinkovová. V prvním kole dvouhry deklasovala Francouzku startující na divokou kartu Amandine Hesseovou. Jednalo se o její třetí ze čtyř odehraných utkání na pařížském grandslamu, v nichž umožnila soupeřce získat pouze jediný game. Ve druhé fázi však podlehla dvacáté šesté nasazené Rusce Darje Kasatkinové po dvousetovém průběhu. V první fázi Wimbledonu proti Pcheng Šuaj ztratila náskok vyhraného setu a utkání prohrála. V debutovém grandslamovém ženském deblu postoupila s Američankou Catherine Bellisovou do čtvrtfinále, kde je zastavil pár Čan Chao-čching a Monica Niculescuová.

Na US Open nevyužila tři mečboly v utkání prvního kola s Ruskou Světlanou Kuzněcovovou a odešla poražena.

2018: Osmifinalistka US Open
Úvodní major sezóny Australian Open znamenal vyřazení ve druhém kole s Francouzkou Caroline Garciaovou. Na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells porazila ve druhém kole jedenáctou nasazenou Britku Johannu Kontaovou. V osmifinále ji vyřadila Chorvatka Petra Martićová.

Na dubnovém Ladies Open Lugano obhajovala trofej. Turnaj byl přemístěn z bielské haly na otevřené antukové dvorce do Lugana. V úvodním kole jako 52. hráčka žebříčku odvrátila tři mečboly proti Kazašce Julii Putincevové a navázala na výhru se stejnou soupeřkou z únorového Qatar Total Open. Ve druhé fázi však podlehla pozdější vítězce a belgické světové dvacítce Elise Mertensové. Bodová ztráta znamenala propad žebříčkem o dvacet jedna míst na 73. pozici. Stuttgartský Porsche Tennis Grand Prix přinesl výhru nad Julií Görgesovou a skreč v následném duelu se Svitolinovou. Vyřazení na French Open přišlo v prvním kole s Rumunkou Anou Bogdanovou.

Z travnaté sezóny si nepřipsala žádnou výhru, když odešla poražena v úvodních zápasech nizozemského Libéma Open, Mallorca Open i ve Wimbledonu, kde uhrála na Američanku Sachii Vickeryovou jen tři gamy.

Zlepšení formy zaznamenala na červencovém Ladies Championship Gstaad, probíhajícím na antuce. Po vítězství nad Jevgenijí Rodinovou prošla do semifinále, v němž nenašla recept na Lucemburčanku Mandy Minellaovou, přestože získala úvodní sadu. V přípravě na newyorký major ji v prvním kole Western & Southern Open v Cincinnati vyřadila Australanka Ashleigh Bartyová a na newhavenském Connecticut Open neprošla kvalifikačním sítem. Do třetí fáze grandslamu pak poprvé v kariéře postoupila během US Open, na němž zvládla zápasy s Němkou Monou Barthelovou i Eugenií Bouchardovou, jež odehrály kvalifikaci. Své maximum navýšila výhrou nad nizozemskou světovou třináctkou Kiki Bertensovou, která nedopodávala úvodní sadu za stavu 5–4 a ztratila ji v tiebreaku. Výpadek Vondroušové přišel při vedení 2–0 ve druhém setu, když v následných sedmi gamech uhrála jen tři míče. V rozhodujícím dějství opět dokázala dohnat ztrátu servisu a dokonce získala příležitost ukončit zápas na podání za stavu 6–5. Po jejím nevyužití však ovládla zkrácenou hru, v níž dovolila soupeřce jediný míč. Ukončila tím sérii osmizápasové neporazitelnosti Nizozemky. Ve čtvrtém kole proti ukrajinské 36. hráčce žebříčku Lesje Curenkové nevyužila zisk úvodní sady a náskok prolomeného servisu soupeřky ve druhém setu. Ukrajinka se nechala ošetřovat pro závratě a Vondroušové byla provedena bandáž pravého stehna. Curenková průběh utkání otočila do vítězného konce.

2019: Finalistka French Open a členka Top 15
Sezónu otevřela na Australian Open, kde v úvodním kole dvouhry vyřadila Rusku Jevgeniji Rodinovou a poté nestačila na Chorvatku Petru Martićovou. Do prvního grandslamového semifinále postoupila s Barborou Strýcovou v melbournské deblové soutěži. Před branami finále je zastavily pozdější šampionky Samantha Stosurová a Čang Šuaj po vyrovnaném třísetovém průběhu.

Na únorovém Hungarian Ladies Open v Budapešti na její raketě postupně dohrály Španělka Georgina Garcíaová Pérezová, Ruska Anna Blinkovová, rumunská hráčka Irina-Camelia Beguová a v semifinále další zástupkyně ruského tenisu Anastasija Potapovová. V boji o titul však prohrála s belgickou obhájkyní titulu a turnajovou jedničkou Alison Van Uytvanckovou. Od průběžného vedení 6–1 a 5–4 ztratila sedm gamů v řadě a do utkání se již nevrátila.

Na velkých březnových událostech ve Spojených státech poprvé prošla do čtvrtfinále. Do BNP Paribas Open v Indian Wells vstoupila výhrami nad Němkou Laurou Siegemundou a Ruskou Darjou Kasatkinovou, obhajující finálovou účast. Poté ve třísetových zápasech vyřadila Lotyšku Jeļenu Ostapenkovou i rumunskou světovou dvojku Simonu Halepovou. Mezi poslední osmičkou hráček ji však zastavila Ukrajinka Elina Svitolinová. Navazující Miami Open znamenal úvodní vítězství nad krajankou Strýcovou. Poté vyřadila Ostapenkovou, Belgičanku Elise Mertensovou a Němku Tatjanu Mariovou. Ve čtvrtfinále její cestu soutěží po 80 minutách ukončila Karolína Plíšková.

V dubnu plnila roli jedničky českého týmu ve světové baráži Fed Cupu proti Kanadě. K výhře Češek přispěla dvěma body z dvouher proti Leylah Annie Fernandezové a Rebecce Marinové. Druhé sezónní finále si zahrála na antukovém Istanbul Cupu. Probojovala se do něj po zvládnutých dvousetových duelech s pátou nasazenou Australankou Ajlou Tomljanovićovou, Světlanou Kuzněcovovou vracející se na okruh, Španělkou Larou Arruabarrenovou a Barborou Strýcovou. I počtvrté v kariéře pak v závěrečném utkání nenašla recept na šestou nasazenou Petru Martićovou, přestože v úvodním dějství ztratila jen jednu hru. Bodový zisk ji premiérově posunul na 40. místo žebříčku. Pro žaludeční potíže nestartovala na květnových J&T Banka Prague Open a Mutua Madrid Open. Na okruh se vrátila římským Internazionali BNL d'Italia z kategorie Premier 5. Potřetí v sezóně přehrála Strýcovou, když o postupující rozhodla až zkrácená hra třetí sady. Poté podruhé v roce zdolala třetí nasazenou Simonu Halepovou po vyhrané koncovce rozhodujícího setu. Ve třetím kole přešla přes Kasatkinovou. Stopku jí ovšem ve čtvrtfinále vystavila Britka Johanna Kontaová.

Do premiérového kariérního finále grandslamu se probojovala na antukovém French Open, a to jako první pařížská hráčka bez ztráty setu od Šafářové v roce 2015. V úvodních kolech si, z pozice třicáté osmé ženy klasifikace, poradila s Číňankou Wang Ja-fan, Ruskou Anastasijí Potapovovou, turnajovou osmadvacítkou Carlou Suárezovou Navarrovou a dvanáctou nasazenou Lotyškou Anastasijí Sevastovovou, která na ni uhrála jen dva gamy. Ve čtvrtfinále zdolala Chorvatku Petru Martićovou, čímž snížila pasivní bilanci vzájemných duelů na 1–4. Soupeřka v závěru úvodní sady nevyužila tři setboly v řadě. čímž Češka zahájila sérii 24 získaných míčů z 27 následně odehraných. Mezi zbývající čtveřicí oplatila římskou prohru 28leté Kontaové. V každé sadě přitom dokázala otočit nepříznivý vývoj gamů 3–5. V první z nich Britka nedokázala proměnit tři setboly. Ve finále grandslamu se objevila jako šestá česká tenistka od roku 1993 a v 19 letech jako první teenagerka v boji o titul na Roland-Garros od Ivanovićové v roce 2007, respektive první taková na grandslamu od Wozniacké na US Open 2009. V boji o titul hladce podlehla 23leté Australance Ashleigh Bartyové, na níž uhrála čtyři gamy. V úvodní sadě nezískala ani jediné podání. Na žebříčku WTA postoupila na 16. příčku a stala se nejmladší členkou elitní světové dvacítky.

Po dvoutýdenní pauze zahájila travnatou sezónu na Nature Valley International, kde ji ve druhém kole vyřadila Belgičanka Elise Mertensová. Na Wimbledon přijížděla v roli turnajové šestnáctky. Poprvé tak byla na grandslamu nasazená, v prvním kole však prohrála s Američankou Madison Brengleovou a pro bolesti levého zápěstí se odhlásila ze čtyřhry. Následně pak kvůli zranění vynechala celou US Open Series včetně US Open.

V září podstoupila operativní zákrok zápěstí v Ústavu chirurgie ruky a plastické chirurgie ve Vysokém nad Jizerou u Radka Kebrleho, jenž operoval také Petru Kvitovou, s plánovanou dvouměsíční rekonvalescencí. Předčasně tak zakončila sezónu, jíž završila jako světová šestnáctka.

2020: Semifinalistka Rome Masters
Sezónu rozehrála na prvním ročníku lednového Adelaide International, kde v úvodních dvou zápasech proti Tatjaně Mariové a Arině Rodionovové vyhrála tři ze čtyř setů "kanárem". Ve čtvrtfinále ji vyřadila Australanka Ashleigh Bartyová, s níž ani ve čtvrtém utkání neuhrála žádný set. Jednalo se o její první vzájemný duel se světovou jedničkou. Více než jeden zápas na turnaj pak nevyhrála až do září. Třísetové klání v prvním kole Australian Open nezvládla proti Rusce Světlaně Kuzněcovové z šesté desítky žebříčku. Únorový St. Petersburg Ladies Trophy opustila po prohře s Australankou Ajlou Tomljanovićovou. Navazující Dubai Tennis Championships přinesl výhru nad čtyřicátou první v pořadí Anastasijí Sevastovovou, ale prohru ve druhé fázi od americké kvalifikantky Jennifer Bradyové. V premiérovém vzájemném utkání přitom získala úvodní sadu a ve druhé již vedla 4–1 na gamy. Soupeřka ale vyhrála jedenáct z dvanácti posledních her. Číňanka Čeng Saj-saj ji zastavila na úvod Qatar Total Open, pro ni posledního turnaje před pětiměsíčním přerušením sezóny kvůli koronavirové pandemii.

Na dvorce se vrátila srpnovým Palermo Ladies Open. Vstup na antuku však nezvládla, když ji zdolala slovinská teenagerka a kvalifikantka Kaja Juvanová z druhé světové stovky, přestože ji dělily dva míčky od vítězství. I na newyorském Western & Southern Open odešla poražena od kvalifikantky Laury Siegemundové, ačkoli v závěrečné sadě vedla 4–2 na gamy. Nepříznivou sérii přerušila během zářijového US Open, kde vyhrála nad Belgičankou Greet Minnenovou. Ve druhém utkání ovšem získala jen tři gamy na Bělorusku Aljaksandru Sasnovičovou z druhé stovky žebříčku a neproměnila žádnou z šesti brejkbolových možností. Do prvního semifinále v sezóně se probojovala na přeloženém Internazionali BNL d'Italia v Římě. Ve třetím kole svedla bitvu s padesátou ženou klasifikace Polonou Hercogovou, jíž rozhodla vyhraným tiebreakem v závěrečné sadě. Poté dovolila uhrát jen tři hry světové šestce Elině Svitolinové, než ji před branami finále i podruhé v kariéře zastavila čtvrtá hráčka pořadí Karolína Plíšková. V roli obhájkyně finálové účasti přijela na zářijové French Open. V prvním duelu získala jen tři gamy na útočně hrající 19letou Polku a pozdější šampionku Igu Świątekovou. Sezónu zakončila na 21. místě žebříčku.

2021: Stříbrná olympijská medailistka z tokijské dvouhry
Prvním turnajem v sezóně se stal dodatečně zařazený Abu Dhabi WTA Women's Tennis Open v Abú Zabí, na němž jako osmá nasazená podlehla v prvním kole Tchajwance Sie Su-wej až po nezvládnutém tiebreaku v rozhodujícím setu. Na únorové přípravě na melbournský grandslam, Yarra Valley Classic v Melbourne Parku, postoupila přes Nadiu Podoroskou do semifinále. V něm ji deklasovala světová patnáctka Garbiñe Muguruzaová, když uhrála jediný game. Na Australian Open postupně vyřadila Švédku Rebeccu Petersonovou, kanadskou kvalifikantku Rebeccu Marinovou a Rumunku Soranu Cîrsteaovou. V prvním melbournském osmifinále však podruhé v sezóně nestačila na deblovou světovou jedničku Sie Su-wej. Grandslam odehrála s bolestivými třísly. Ve druhé fázi Dubai Tennis Championships získala úvodní dějství proti světové čtyřicítce Coco Gauffové, ale další dvě sady ztratila. Duel s 16letou Američankou probíhal ve vyhrocené atmosféře, když si soupeřka stěžovala na nepovolené pomáhání raketou při nepovedených nadhozech Vondroušové. Obě pak na sebe reagovaly při výměně stran. S dvanáctou ženou pořadí Belindou Bencicovou si poradila na Miami Open, než v osmifinále hladce prohrála s běloruskou světovou osmičkou Arynou Sabalenkovou.

Před pařížským grandslamem vyhrála na antuce jediný duel během halového Porsche Tennis Grand Prix proti krajance Marii Bouzkové. Ve druhém kole skončila za necelou hodinu na raketě světové trojky Simony Halepové, která ji po dvou porážkách poprvé porazila. Mutua Madrid Open a římský Internazionali BNL d'Italia přinesly časná vyřazení od Angelique Kerberové, respektive Ajly Tomljanovićové, s níž duel dohrála až po tříhodinové přestávce pro déšť. V římské čtyřhře poprvé postoupila do finále deblové soutěže na okruhu WTA Tour. S Francouzkou Kristinou Mladenovicovou však v závěrečném zápase proti kanadsko-mexickému páru Sharon Fichmanová a Giuliana Olmosová nevyužily na konci druhého setu dva mečboly a ze superiebreaku odešly poraženy. Přes Slovinku Polonu Hercogovou prošla do čtvrtého kola French Open, v němž její cestu soutěží ukončila 23letá Španělka Paula Badosová, figurující na třicáté páté příčce klasifikace.

Travnatou sezónu zahájila dvousetovými prohrami na berlínském bett1open a Viking International Eastbourne. V Berlíně podlehla ruské kvalifikantce a pozdější šampionce Ljudmile Samsonovové a v Eastbourne pak Tunisance Ons Džabúrové. Až při své čtvrté účasti ve Wimbledonu postoupila z prvního kola díky výhře nad dvacátou pátou ženou klasifikace Anett Kontaveitovou. Po bielském finále v roce 2017 ovládla s Estonkou i druhý duel. Poté však nestačila na 18letou britskou juniorku Emmu Raducanuovou, figurující až na 338. příčce žebříčku. Britka přitom nehrála 16 předchozích měsíců a grandslam v All England Clubu pro ni představoval teprve druhý turnaj na okruhu WTA Tour.

Na Letní olympijské hry do Tokia se kvalifikovala díky žebříčkové ochraně. Poslední čtvrté místo mezi Češkami získala namísto výše postavené Karolíny Muchové. Na úvod vyřadila šestnáctou nasazenou Kiki Bertensovou, která na turnaji ukončila profesionální kariéru. Poté zvládla duely s Rumunkou Mihaleou Buzărnescuovou a japonskou světovou dvojkou Naomi Ósakaovou. Po zisku první čtvrtfinálové sady proti Paule Badosové, Španělka zápas skrečovala pro vyčerpání. Do finále postoupila po hladké výhře nad ukrajinskou světovou šestkou Elinou Svitolinovou, s níž ztratila jen čtyři gamy. Jako první český tenista tak prošla do finále dvouhry na olympijském turnaji. V něm však podlehla dvanácté ženě klasifikace Belindě Bencicové ze Švýcarska. V olympijské čtyřhře vytvořila pár s Karolínou Plíškovou. Ve druhém kole je vyřadily pozdější brazilské bronzové medailistky Pigossiová se Stefaniovou, když nevyužily čtyři mečboly.

2022: Zranění zápěstí a půlroční absence
V Austrálii odehrála přípravný turnaj v Adelaide, kde ve dvouhře prohrála ve druhém kole tiebreak rozhodující setu s Anou Konjuhovou. Lépe si vedla v deblu, do kterého nastoupila s Terezou Martincovou. V boji o titul je porazily Japonky Eri Hozumiová a Makoto Ninomijová, které proti Češkám odvrátily mečbol. Na Australian Open prohrála ve třetím kole, když neudržela vedení proti běloruské světové dvojce Aryně Sabalenkové.

Na turnaji Dubai Tennis Championships z kategorie WTA 500 zvítězila včetně kvalifikace v šesti zápasech a postoupila až do semifinále. Do souboje s Ruskou Veronikou Kuděrmetovovou nezasáhla kvůli zranění pravého přitahovače. V Indian Wells zdolala ve třetím kole světovou pětku Anett Kontaveitovou, než ji v dalším kole po téměř třech hodinách boje zastavila Kuděrmetovová.

Roli týmové jedničky plnila v kvalifikačním kole Billie Jean King Cup proti Britkám. Vyhrála oba své singlové zápasy proti Harriet Dartové i světové dvanáctce Emmě Raducanuové, když celkem ztratila jenom tři gamy, a postup do finálového turnaje zajistila s Muchovou v závěrečném deblu. Posledním zápasem před herní pauzou se stalo první kolo Porsche Tennis Grand Prix, kde ji porazila světová desítka Ons Džabúrová.

Kvůli bolestem levého zápěstí podstoupila v květnu operaci. Na okruhu absentovala více než půl roku, což mělo na následek propad mimo první stovku žebříčku. První zápas po návratu odehrála v říjnu v Poitiers na nižším okruhu ITF.

Herní styl
Ve své hře často využívá zkrácení hry. Styl vychází z chytrého tenisu se širokou paletou úderů. K jeho osvojení přispěla spolupráce s jedním z prvních trenérů Janem Fuchsem, jenž ho rovněž praktikoval. Ve své hře spoléhá na dlouhé výměny s minimem chyb a jistým levoručným forhendem s vysokým topspinem. Vyjma obliby překvapivých kraťasů popsala svůj styl slovy: "Pouze se snažím o agresivní hru, a možná o něco na způsob mixování úderů, při snaze dobře podávat a pohybovat se". Oblíbeným povrchem je antuka, na níž vyrostla. Pro svůj způsob hry preferuje i tvrdý povrch. Na okruhu se zařadila mezi nejlepší hráčky na příjmu. V sezóně 2019 se na túře WTA stala nejlépe returnující tenistkou po prvním servisu, u hráček s minimálně deseti zápasy. Z takto zreturnovaných míčů dokázala vyhrát 43,4 % výměn. Daný rok rovněž ovládla statistiku procentuální úspěšnosti vítězných gamů na příjmu i celkově získaných bodů na returnu.

Soukromý život
V červenci 2022 se provdala za svého dlouholetého přítele Štěpána Šimka a přijala jeho příjmení. Svatba se konala na zámku Château Mcely v okrese Nymburk.

Finále na Grand Slamu

Ženská dvouhra: 1 (0–1)

Utkání o olympijské medaile

Ženská dvouhra: 1 (1 stříbro)

Finále na okruhu WTA Tour

Dvouhra: 5 (1–4)

Čtyřhra: 2 (0–2)

Finále série WTA 125s

Čtyřhra: 1 (0–1)

Finále na okruhu ITF

Dvouhra: 11 (8–3)

Čtyřhra: 8 (6–2)

Finále na juniorce Grand Slamu

Čtyřhra juniorek: 3 (2–1)

Chronologie výsledků na Grandslamu

Dvouhra

Čtyřhra

Vítězství nad hráčkami Top 10
Přehled

Vítězství

Odkazy

Reference

Externí odkazy

České tenistky
Čeští stříbrní olympijští medailisté
Stříbrní olympijští medailisté v tenise
Narození 28. června
Narození v Sokolově
Narození v roce 1999
Žijící lidé
Ženy


text:
El género Remora son peces marinos de la familia de las rémoras o equeneidos, distribuido por los océanos Atlántico, Índico y Pacífico.

Como el resto de rémoras de la familia utilizan un disco adhesivo para fijarse a un animal de mayor tamaño y dejarse transportar. Su longitud corporal máxima varía entre 17 cm y 1 m, según la especie.

Especies
Existen cinco especies válidas en este género:
 Remora albescens (Temminck & Schlegel, 1850) - Rémora blanca.
 Remora australis (Bennett, 1840) - Rémora-ballenera.
 Remora brachyptera (Lowe, 1839) - Rémora-robusta o Rémora-de-Merlín.
 Remora osteochir (Cuvier, 1829) - Rémora-marlinera o Pez-pega-disco.
 Remora remora'' (Linnaeus, 1758) - Rémora común o Rémora-tiburonera.

Referencias

Enlaces externos

Echeneidae


text:
In der Liste der Kulturdenkmale in Falkenstein/Vogtl. sind die Kulturdenkmale der sächsischen Stadt Falkenstein/Vogtl. verzeichnet, die bis Juni 2019 vom Landesamt für Denkmalpflege Sachsen erfasst wurden (ohne archäologische Kulturdenkmale). Die Anmerkungen sind zu beachten.

Diese Aufzählung ist eine Teilmenge der Liste der Kulturdenkmale im Vogtlandkreis.

Falkenstein/Vogtl.

,

.

|}

Dorfstadt

|}

Oberlauterbach

|}

Schönau

|}

Trieb/Vogtl.

|}

Streichungen von der Denkmalliste (Falkenstein)

|}

Anmerkungen

Quellen
Denkmalkarte Sachsen, abgerufen am 22. Juni 2019
Geoportal des Vogtlandkreises, abgerufen am 22. Juni 2019

Einzelnachweise

Weblinks

Falkenstein
!


text:
Боровая — река в России, протекает по Соликамскому району Пермского края. Устье реки находится в 930 км по левому берегу Камы. Длина реки составляет 53 км, площадь бассейна — 543 км².

Исток реки на холмах к западу от предгорий Северного Урала в 34 км к северо-востоку от центра Соликамска. Исток лежит на водоразделе с бассейном Вишеры, рядом берут начало небольшие притоки Глухой Вильвы.

Притоки (км от устья)
 река Крестовик (пр)
 16 км: река Корел (пр)
 20 км: река Азлас (пр)
 река Сёрдук (пр)
 32 км: река Потымка (лв)
 35 км: река Малая Потымка (лв)
 река Мёрзлая (лв)

Данные водного реестра
По данным государственного водного реестра России относится к Камскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Кама от водомерного поста у села Бондюг до города Березники, речной подбассейн реки — бассейны притоков Камы до впадения Белой. Речной бассейн реки — Кама.

Код объекта в государственном водном реестре — 10010100212111100006802.

Примечания

Литература

Притоки Камы
Реки Соликамского района


text:
MLB All-Star Game 1978 – 49. Mecz Gwiazd ligi MLB, który odbył się 11 lipca 1978 roku na San Diego Stadium w San Diego. Mecz zakończył się zwycięstwem National League All-Stars 7–3. Spotkanie obejrzało 51 549 widzów. Najbardziej wartościowym zawodnikiem został wybrany pierwszobazowy Steve Garvey z Los Angeles Dodgers, który zaliczył dwa uderzenia (w tym triple'a), 2 RBI i zdobył runa.

Wyjściowe składy

Składy

 W nawiasie podano liczbę powołań do All-Star Game.

Uwagi

Bibliografia

Major League Baseball All-Star Game
1978 w sporcie
1978 w Stanach Zjednoczonych
Sport w San Diego