text:
Мемориал Славы — главный историко-мемориальный комплекс города Тирасполь, столицы Приднестровской Молдавской Республики. Открыт в 1972 году.

Здесь захоронены участники Гражданской войны, Великой Отечественной войны, а также участники обороны Приднестровья от агрессии Республики Молдова в 1992 г.

История

Предыстория

В 1920-е годы на месте Мемориала славы располагался сквер. Там был похоронен комиссар кавалерийской бригады Григория Котовского В. Ф. Христофоров. Он вместе с командиром во время Гражданской войны освобождал Тирасполь от белогвардейских войск и мародёров.

В ноябре 1921 года на территории сквера были похоронены 22 пограничника Парканской заставы, павшие от рук белогвардейцев.

Строительство Мемориала

Решение о создании в Тирасполе на берегу Днестра Мемориального комплекса Славы принято в начале 1970-х годов. Строительство Мемориала было поистине всенародным. В возведении мемориала принимали участие все организации, предприятия и учебные заведения города. Рабочие, служащие и студенты ежедневно после работы трудились по 5 часов на возведении Мемориала. Среди строительных управлений города провели конкурс на право строительства комплекса. Победителем стало стройуправление № 28, которое возглавлял в то время кавалер многих боевых наград Герой Социалистического Труда И. Д. Дьяченко.

Мемориальный комплекс Славы был открыт 23 февраля 1972 года в День защитника Отечества в центре Тирасполя.

Авторы проекта — скульптор Леонид Фишбейн (1909—2010) и Гарри Файфермахер (впоследствии Файф, 1942—2002), художник, скульптор, архитектор, проживавший последние годы жизни в Париже. Он родился в семье тираспольчан в 1942 году в Тбилиси, где находились в эвакуации его родители; после освобождения Тирасполя семья вернулась в родной город.

Вместе с возведением Мемориала городской военкомат и пионеры-«красные следопыты» вели кропотливую работу по розыску и уточнению имен погибших солдат.

Когда строительство было завершено, а работы по уточнению имен погибших защитников Отечества окончены, состоялось открытие Мемориального комплекса Славы.

23 февраля 1972 года в торжественной обстановке провели перезахоронение останков советских солдат и офицеров на Мемориальном комплексе Славы. На мраморных плитах Мемориала высечены имена и фамилии уроженцев Приднестровья, павших на полях сражений Великой Отечественной войны, а также бойцов из Алтая, Сибири, Дальнего Востока и Кавказа, погибших при освобождении Приднестровья.

Вечный огонь у могилы Неизвестного солдата зажёг участник Ясско-Кишиневской операции, Герой Советского Союза Михаил Харин. Так состоялось официальное открытие Мемориала. 12 апреля 1972 года, в день 28-й годовщины освобождения Тирасполя от фашистских захватчиков, на почетную вахту у Вечного огня заступили учащиеся Тираспольской средней школы № 6 — ныне гимназии. Именно в этом учебном заведении до войны учились пять будущих Героев Советского Союза.

Описание

Танк «Т-34-85», установленный на Мемориале как памятник павшим солдатам, был переправлен из Венгрии в апреле 1945 год.Эта боевая машина лейтенанта Бориса Васильевича Сергеева,погибшего в ходе Будапешстской наступательной операции и служившего вместе с отцом Василий Антонович Сергеев , по чьей просьбе танк был переправлен на советскую территорию. Под ним хранится капсула с землей, привезенной из города Волгограда.

На мемориальных плитах высечены имена 900 сынов Родины, отдавших свои жизни за освобождение Приднестровья в годы Великой Отечественной войны. Среди них имена четырёх Героев Советского Союза — полковник А. Шутов, майор В. Кадун, капитан М. Котловец, старшина М. Линник. Они погибли на разных фронтах Советского Союза, но все были похоронены в Тирасполе.

К сожалению, Великая Отечественная война не стала последней в истории СССР и Приднестровья. Мемориал Славы в Тирасполе хранит память и о тех, кто погиб в афганской войне, а также — в период агрессии Молдовы против Приднестровья в 1992 году.

Последние захоронения на Мемориале Славы проведены в 1992 году. Здесь похоронены участники обороны Приднестровья от агрессии Республики Молдова. Среди них — Николай Остапенко, глава Слободзейского районного Совета народных депутатов, погибший 30 апреля 1992 в результате террористического акта группы «Бужор» (группа Илашку).

Составной частью Мемориала является памятник воинам-интернационалистам, погибшим в Афганистане, открытый в 1995 году.

Реконструкция

В 2009—2010 г. проведена реконструкция Мемориала Славы. В ходе реконструкции была возведена Стена Памяти, на которой высечены имена всех защитников Приднестровья, погибших в 1990—1992 годах. Здесь же установлена скульптура Скорбящей Матери. На ремонт Мемориала Славы из бюджета выделен 1 млн рублей (105 тыс. долларов). Реконструированный Мемориал Славы был открыт в начале августа 2010 г.

17 августа 2010 г. Мемориал Славы подвергся акту вандализма. Был похищен фрагмент скульптуры воина-афганца. Кисть и фрагмент предплечья фигуры воина была аккуратно отломана или отпилена и похищена.

В октябре 2011 года была построена и освящена часовня Святого Георгия Победоносца.

Интересные факты

Когда начали создавать Мемориал Славы, сотрудники Тираспольского историко-краеведческого музея написали около 900 писем родным и близким героев, захороненных на Мемориале. Результатом переписки стал интересный факт. Заведующий кафедрой психологии Полтавского университета Анатолий Шульга, чьё имя значилось среди погибших, ответил лично.

Галерея

Примечания

Достопримечательности Приднестровья
Достопримечательности Тирасполя
Памятники Афганской войны (1979—1989)
Памятники Великой Отечественной войны
Памятники Гражданской войны в России
Памятники военным
Здания и сооружения, построенные в 1972 году в СССР
Появились в 1970-е годы в Молдавии
Памятники Великой Отечественной войны в Молдавии


text:
Elaphandra är ett släkte av korgblommiga växter. Elaphandra ingår i familjen korgblommiga växter.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Korgblommiga växter
Elaphandra

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Private Joseph Ashitey Hammond (born c. 1925) is a Ghanaian Second World War veteran, known for his achievements in fundraising during the COVID-19 pandemic. He is a veteran of the Burma campaign.

Hammond came to media attention in May 2020, after walking 14 miles in a week to raise money for coronavirus charities. He took his inspiration from the Late Sir Thomas Moore, popularly known as Captain Tom, a former British Army officer who has similar footsteps in raising funds to support the vulnerable prior to his 100th birthday in April.

Military service
Hammond joined the Gold Coast Regiment, then part of the Royal West African Frontier Force, on 31 July 1943. He was trained as a mechanic, and posted to Takoradi until November, when he was sent to Khulna with the 3rd Battalion, Gold Coast Regiment for further training. The battalion was attached to the 82nd West African Division and served in western Burma (now Myanmar), during which Hammond and his battalion were involved in heavy fighting.

During the Allied capture of Kindaungyyi, Hammond developed an eye infection, and was sent to India for treatment, where he would remain until the end of the war. He returned home in December 1945, and was demobilised in January 1946. He is known to be the only survivor to have served in the Gold Coast Regiment.

COVID-19 fundraising initiative
In May 2020 during the global COVID-19 pandemic, Hammond embarked on a daily walk to raise $600,000 to support frontline workers and vulnerable veterans across Africa by walking two miles in a day for a week. On the final day of his walk, 25 May, Africa Day, he was joined by Iain Walker, High Commissioner of the United Kingdom to Ghana.

He was congratulated by Prince Harry, Duke of Sussex in June, and was informed later the same month he was to receive a Commonwealth Points of Light award from the Late Elizabeth II, as head of the Commonwealth of Nations. (Hammond had previously met Prince Harry in November 2019, at the Field of Remembrance war memorial event at Westminster Abbey.) In July, having raised £40,000 he was visited at home in Osu by the British Deputy High Commissioner, Thomas Hartley, and the British defence attaché to Ghana, Lieutenant Colonel Alastair Mckechnie, who delivered him his Points of Lights award and a handwritten letter from King Charles, Prince of Wales.

Achievements and awards
Pandemic walk - 2020

Hammond recently clocked the 14 miles walk in a week to raise funds to support the vulnerable on May 25. He hopes to embark on another walk to meet his overall goal of 30 miles.

GUBA Special Achievement Award - 2018

Joseph Hammond was honoured for his veteran service at the 2018 GUBA, a Ghana UK Based Achievement Awards scheme which is set to award British-Ghanaians and diasporans for their outstanding work on the African continent.

References

External links

Living people
COVID-19 pandemic in Ghana
British Army personnel of World War II
Year of birth missing (living people)
1920s births


text:
Покровка — деревня в Уярском районе Красноярского края. Входит в состав Сучковского сельсовета.

География
Деревня находится в южной части края, в пределах Алтае-Саянского горнотаёжного района, на правом берегу реки Большая Авда, на расстоянии приблизительно 14 километров (по прямой) к юго-востоку от Уяра, административного центра района. Абсолютная высота — 364 метра над уровнем моря.
Климат
Климат характеризуется как резко континентальный, с продолжительной морозной зимой и коротким тёплым летом. Средняя температура воздуха самого тёплого месяца (июля) составляет 18,7 °C (абсолютный максимум — 38 °C); самого холодного (января) — −21 °C (абсолютный минимум — −48 °C). Продолжительность безморозного периода составляет в среднем 96 дней. Среднегодовое количество атмосферных осадков достигает 600 мм, из которых 317 мм выпадает в июле-августе.

История
Основана в 1897 году. По данным 1926 года имелось 79 хозяйств и проживало 452 человека (235 мужчин и 217 женщин). В национальном составе населения того периода преобладали украинцы. Функционировали школа I ступени и лавка общества потребителей. В административном отношении являлась центром Покровского сельсовета Уярского района Красноярского округа Сибирского края.

Население

 Половой состав
По данным Всероссийской переписи населения 2010 года в гендерной структуре населения мужчины составляли 47,1 %, женщины — соответственно 52,9 %.

 Национальный состав
Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения русские составляли 97 % из 213 чел.

Примечания

Населённые пункты Уярского района


text:
The Wodan class was a class of 16 flat-iron gunboats of the Royal Netherlands Navy.

Context

In the Age of Sail, and in general before the end of World War II, gunboats were slow, weakly armored, and did not have the set of powerful weapons that main surface combatants had. For defending gunboats, like the Dutch ones were, this put a minimum requirement on the range of their guns. These weapons had to match the range of the weapons of the opponents that could appear in the area. Otherwise, opposing main fleet units could simply destroy the defending gunboats from a safe range, before attacking the shore.

The Dutch started to construct an armored fleet from 1865. They then opted to use the 23 cm Armstrong rifled muzzle loading gun as its main weapon. It was thought to be the minimum size for a gun that would be able to penetrate the armor of most opponents. In turn this minimum size would allow the Dutch ships to easily retain the shallow draught that was necessary in their home waters.

In about 1875, the Dutch government concluded that the 23 cm Armstrong RML could no longer match the main guns of the fleets of their possible opponents. The Dutch started to look for a replacement, and found the 28 cm A No. 1 gun. This was a Krupp Breechloader of 28 cm and 22 calibers long. It was by all means superior to the 23 cm Armstrong RML. The Dutch government then decided that the 28 cm A No. 1 gun would become the standard heavy weapon of the Dutch fleet in the home waters.

New gunboats

The preceding Ever class
In 1873 the first two gunboats of the Ever class. HNLMS Ever and HNLMS Hydra, had been commissioned. The Ever class had been modeled entirely on mounting the 23 cm Armstrong RML. As a consequence many ships of the Ever class were commissioned while they were already obsolete.

The design of the Wodan class
The Dutch authorities had been very satisfied with the preceding Ever class. When they realized that the days of the 23 cm RML were over, they therefore decided to make a new series of gunboats modelled on mounting the 28 cm A No. 1 gun. This decision was taken in a departmental order of 19 July 1876.

Characteristics

General
The Ever class had been modeled on the British gunboat Staunch. The requirement to mount the 28 cm A No. 1 gun instead of the 23 cm RML, led to only a slight enlargement of the Ever design. I.e. from 196 ton displacement to 245 tons, that is only 25% larger. (cf. the difference in weight of 12,700 kg for the 23 cm RML and 27,650 kg for the 28 cm gun, as well the difference in carriage weight) It sounds too good to be true, and it probably was.

Propulsion
Each ship of the Wodan class had two compound engines with vertical cylinders. There were two boilers that each had its own fire. The nominal power of each boiler was 15 hp. There were two screws, a requirement for good maneuverability in small spaces. After the first boats: Wodan, Thor, Freijr, Njord, Tyr and Braga had been delivered, experiments with the propeller took place. The Tideman model propeller gave the highest speed of 7.5 kn, and was therefore adapted.

The problem of simply enlarging the Ever to mount a bigger gun, was in the machinery. Except for a small change in cylinder diameter, this remained the same. The designed trial speed of Wodan vs Ever was 7.55 kn vs. 7.9 kn, so only 0.35 knots slower. A subsequent overview of the speed of both classes, shows that the Wodan class was indeed only 0.4 knots slower during trials.

Armament
The Wodan class was originally armed with the 28 cm A No. 1 gun. This was a L/22 gun, meaning its length was 22 times its caliber of 279 mm. As shown above, the selection of the 28 cm L/22 gun was the reason to design the Wodan class. The 28 cm L/2 gun weighed 27,500 kg. Its carriage and sled amounted to 11,000 kg.

Incredibly, many boats of the Wodan class would later lose their 28 cm A No. 1 gun. It would be replaced by the even heavier 28 cm A No. 2 gun of 30 calibers (L/30). In 1882-1883 the monitors Bloedhond and Wesp exchanged their twin guns 23 cm guns for a single 28 cm A No. 1 gun taken from Wodan class gunboats. Instead these Wodan's received new L/30 guns. As the value of the monitors was higher than that of the gunboats, this exchange can only be explained by assuming that the monitors could not mount the longer and heavier 28 cm A No. 2.

The ships of the class lost their heavy 28 cm gun when it became obsolete. By the end of World War I all boats had been re-armed with guns ranging from 3.7 cm guns to the 15 cm No. 2 (Njord). Many would grow old in all kinds of different roles. On the eve of World War II, some, like Freyr, were still serving

Ships in the class

Construction

Notes

References

Gunboats of the Royal Netherlands Navy
19th-century naval ships of the Netherlands


text:
Hagestein est une ville située dans la commune néerlandaise de Vijfheerenlanden, dans la province d'Utrecht. Le , le village comptait .

Histoire
Avant la construction du château d'Hagestein, le lieu où s'élevait cette colonie s'appelait Gasperde. En 1382, Gasperde obtint les privilèges urbains de Jean V d'Arkle, mais en 1405, cette localité fut entièrement détruite. Plus tard, Hagestein a été établi sur le même site.

Le , Hagestein fut ajouté à la municipalité d'Everdingen, pour être à nouveau scindé le . Plus tard, le , Hagestein passa de la province d'Utrecht à la province de Hollande méridionale. La municipalité fut dissoute le  et ajoutée à Vianen. Avec cette fusion, Hagestein est redevenu une partie de la province d'Utrecht en 2002.

Vijfheerenlanden (commune)
Localité dans la province d'Utrecht
Ancienne commune dans la province de Hollande-Méridionale
Ancienne commune dans la province d'Utrecht


text:
Franciszek Ksawery Matejko () (1789 or 13 January 1793 in Roudnice – 26 October 1860 in Kraków) was a Czech musician, father of Polish painter Jan Matejko.

He was probably the son of farmer Josef Matějka and peasant woman Magdalena Knava from Roudnice, then in Kingdom of Bohemia, Habsburg monarchy, but other sources gave him other parents: organist František Josef Matějka and Mariana Dolanská.

After his mother's death he lived in Olomouc with his uncle canon Urbánek. He learned music in Hradec Králové. After that he went to Poland and became a music teacher.

On 22 November 1826 he married Joanna Karolina Rossberg, daughter of nobleman Jan Piotr Rossberg and his wife Anna Marianna Tusz.

Franciszek and his wife had eleven children:
Franciszek Edward
Edmund Marcin
Zygmunt Hilary
Emilia Łucja
Alojzy (Adolf) Franciszek
Józef Eustachy
Karol Franciszek
Maria Waleria
Jan Alojzy
Kazimierz Wilhelm
Bolesław Wilhelm.

Sources
Maria Szypowska Jan Matejko wszystkim znany, Dom Słowa Polskiego, Warszawa 1988

1793 births
1860 deaths
Czech musicians
Polish musicians
Franciszek
People from Hradec Králové District


text:
Walter WZ, WIZ a WIZI byly osobní automobily firmy Walter vyráběné v letech 1919-1928. Továrna Walter byla českým výrobcem osobních a užitkových automobilů. Písmeno Z v jejich označeních prozrazovalo, že je navrhl tehdy čtyřiadvacetiletý konstruktér Ing. Josef Zubatý, který však brzo po válce jinonickou továrnu opouští a odchází do Francie k továrně Farman (a později do USA). V roce 1919 jsou představeny Walter WZ (6/18 HP) a WIZ (6/18 HP), o rok později WIZI (8/25 HP). Od roku 1923 je změněn rozvod SV na OHV a v důsledku toho je změněno i označení vozů na Walter WIZ (6/20 HP) a Walter WIZI (8/30 HP). Změnu rozvodu SV na OHV provedl jinonický konstruktér ing. Josef Plocek, který potom navrhl i konstrukci navazující řady Walter P. Vozy jednotné řady Walter WZ a Walter P se vyráběly nepřetržitě devět let až do roku 1928. Od roku 1925 se vyráběly pod označením Walter Standard WZ 6/18 HP a Walter Standard WIZ 6/20 HP.

Vznik a vývoj
Od 29. června 1919 se z původní společnosti J. Walter a spol., spol. s r.o. podnikatele Josefa Waltera stává Akciová továrna automobilů J. Walter a spol., Praha-Jinonice. Ještě za války připravovali konstruktéři v čele s ing. Josefem Zubatým novou typovou řadu automobilů tak, aby splňovala požadavky tzv. jednotného typu vozu. Téměř celý rok 1919 byl věnován přípravám na uvedení jednotného typu vozu WZ. Tato typová řada byla zahájena automobilem WZ (1919), následovaly WIZ (1919) a WIZI (1920). Unifikace spočívala v zavedení dostatečně dimenzovaných dílů převodového ústrojí a podvozku, aby byly s rezervou použitelné i pro silnější motory. V literatuře se tyto automobily objevují pod trojím označením, v té době standardně dle výkonu např. 6/20 HP (zdanitelný/jmenovitý výkon v koňských silách) a mimo římských číslic v názvu jsou tyto typy jsou zmiňovány i s arabskými číslicemi (WIZ=W1Z, resp. WIZI=W1Z1). V roce 1919 měla jinonická továrna 195 dělníků, 25 úředníků, 170 obráběcích strojů a výrobní plochu 7100 m2. Akciový kapitál činil 2 mil. Kč. Za rok 1920 dosáhla firma zisku 302 077 Kč a vyplácela dividendu 6% (12 Kč na akcii), když v tom roce stoupl počet dělnictva na 280, úřednictva na 32 a obráběcích strojů bylo již 185. Akciový kapitál stoupl na dvojnásobek (4 mil. Kč).

Rozvoj továrny kladl vysoké nároky na její řízení, a proto po roce 1920 nastoupili tři noví vedoucí pracovníci z Českomoravské strojírny, vrchní ředitel Ing. Jan Novák (pozdější spoluautor prvního leteckého motoru Walter NZ-60 vyvinutém v roce 1923), komerční ředitel Theodor Svoboda (v továrně 1920-1945), vedoucí dílen Ing. Otomar Benák (v továrně 1920-1945) a vrchní mistr Kamil Polívka (popraven za protektorátu). Vedoucí postavení Josef Waltra se sice nezměnilo, ale bylo oslabeno. Po ustanovení nové Akciové továrny postupně došlo ke změně ve vedení a neshodám, takže zakladatel Josef Walter nejprve odstoupil z funkce ředitele společnosti, resp. skončilo mu desetileté "volební" období 1911-1921. Ke dni 30. ledna 1922 správní rada schválila ukončení jeho výkonu funkce ředitele společnosti. Zůstal sice ještě členem správní rady, ale ta dne 10. dubna 1922 přijala jeho rezignaci. Přípisem ze dne 11. dubna 1922 mu poděkovala "co nejsrdečněji za veškerou přízeň a péči" a požádala ho, "aby i nadále zůstal příznivcem závodu". Ke dni 27.6.1922 končí i jeho funkce jako člena správní rady. Josef Walter v podniku nesoucím jeho jméno takto skončil, ale v podnikání pokračoval. Za odstupné si v Košířích postavil továrnu na ozubená kola. Časem začal vyrábět i automobilní příslušenství a stavět podle vlastní konstrukce další motocykly a automobily.

Automobily řady WZ byly oficiálně představeny veřejnosti na XII. a na XIII. mezinárodní automobilové výstavě v Praze, která se konala na Výstavišti pod protektorátem T.G. Masaryka ve dnech 1.-8. srpna 1920 resp. ve dnech 28.5. až 5.6.1921. Stánek firmy Walter byl umístěn uprostřed Průmyslového paláce. Na premiéře v roce 1920 bylo na standu Walter vystaveno 6 automobilů na jediném typu "chassis". V roce 1921 mimo sériových automobilů byly zde vystaveny oba vítězné vozy (6/18 HP a 8/25 HP) ze závodu Zbraslav-Jíloviště, který se konal týden před výstavou (22. května).

Za rok 1920 společnost J. Walter a spol. vyplácela dividendu 7% a v tom roce navýšila akciový kapitál na 4 000 000 Kč. V roce 1923 má Akciová továrna automobilů J. Walter a spol., akciový kapitál ve výši 8 400 000 Kč, její dílny pokrývají plochu asi 6 000 m2 a zaměstnává asi 250 dělníků. Její výrobní kapacita v té době byla 300 automobilů, 100 motocyklů a 150 leteckých motorů ročně.

Motor
Motor WZ (1919-1928) byl zážehový, kapalinou chlazený řadový čtyřválec (R4), rozvod SV, objem 1544 cm³, vrtání 64,0 mm, zdvih 120,0 mm, bez přeplňování, původní výkon byl 16 k, později 13,3 kW/18,0 k při 2000 ot/min., maximální rychlost 75 km/h. Čtyřválec v bloku odlitý ze šedé litiny společně s hlavou byla přišroubována kliková skříň z lehké slitiny, s ventily po jedné straně uspořádanými. Písty hliníkové a ojnice odlehčené. Vyosený zalomený, klikový hřídel z chromniklové oceli byl uložen ve 3 ložiscích z bílého kovu. Na pravé straně měl motor sání a karburátor, na levé straně bylo sběrné výfukové potrubí.

Startování klikou, od roku 1920 elektrickým startérem, který roztáčel ozubený věnec setrvačníku. Ocelolitinový setrvačník měl pro lepší chlazení spojky odsávací žebra. Zapalováni Bosch o vysokém napětí na svíčky (12 V) magnetkou Bosch ZA4 spolu s dynamem bylo poháněno šroubovými koly od vačkového hřídele a bylo doplněno pružnou spojkou Bosch umožňující nastavit předstih zážehu. Všechny elektrovodné dráty byly uloženy v trubkách, čímž byly kryty a chráněny před nečistotami.

Mechanická převodovka měla čtyři rychlosti vpřed a jednu vzad (4+Z), přičemž čtvrtý rychlostní stupeň byl v přímém záběru. Kulisové zasouvání rychlostí s automatickým pojištěním zasouvacích kol. Všechny hřídele převodové skříně byly uloženy v kuličkových ložiscích, což tehdy nebylo zcela běžné. Ozubenými koly, umístěnými v převodové skříni, byl poháněn tachometr. Spojka originální konstrukce byla tvořena litými lamelami ze šedé litiny, které vyžadovaly jen nepatrného mazání. Tlakové mazání motoru s plnoprůtokovým filtrem bylo automatické s cirkulační olejovou pumpou (zubové čerpadlo s pojistným, přetlakovým ventilem), která tlačilo olej vrtanou zalomenou hřídelí a kanálky ke všem ložiskům a ojnicím. Dopravu benzinu z nádržky k horizontálnímu karburátoru Zenith 26 K-D, který byl připevněn direktně na válci, zajišťoval "nassávač" (čerpadlo) Pallas-Zenith, později Espero. Vodní termosifonové chlazení bylo podporováno účinným ventilátorem, který byl poháněn plochým řemenem. Vrtule chladiče byla odlita z hliníku. Objem chladicí kapaliny 15 l.

Motor WIZ (1919) měl stejné parametry jako model WZ, avšak od roku 1923 byl rozvod změněn z SV na OHV. Od roku 1924 se tento motor montoval do automobilu Walter P I. Ventily motorů WIZ byly přitlačovány na svá sedla tlakem ca 9 kg, ventily závodních motorů téže značky ca 36 kg. Závodní motory byly vybaveny i chladičem oleje, který byl umístěn pod vodním chladičem.

Motor WIZI (1920) byl zážehový, kapalinou chlazený řadový čtyřválec (R4), rozvod SV, objem 2120 cm³, vrtání 75,0 mm, zdvih 120,0 mm, dva ventily/válec, bez přeplňování, výkon 18,4 kW/25,0 k při 2000 ot/min, maximální rychlost 85 km/h. Do vertikálního karburátoru Zenith 30 se dvěma difuzory byl benzín dopravován "automatickým nasávačem" Pallas resp. Espero. Zapalování Bosch ZF 4. Sportovní verze pro soutěže spolehlivosti měla snížení zdvihový objem, aby se vešla do 2 l, na 1,98 l (vrtání 72,8 a zdvih 120 mm)  Ostatní parametry motoru byly shodné s typy WZ a WIZ.

V roce 1925 nabízela továrna Walter čtyři verze tohoto "jednotného" automobilu. Byly to s rozvodem SV typy 6/18 HP (WZ) a 8/25 HP (WIZI) a s rozvodem OHV typy 6/20 HP (WIZ) a 8/30 HP (WIZI).Parametry automobilů udává tabulka.

Rok 1923 byl vyhlášen "Rokem lidového vozu". Na XV. pražský autosalon Hans Ledwinka přichází se svou Tatrou T11, Praga s Piccolem a Alfou, L&K s typovou řadou 105. Walter nemusel až tak stavět nový vůz, protože malé, lidové vozy již od roku 1919 vyráběl. Přesto Walter přichází s novinkou, motorickou. U obou svých motorů WIZ (1544 cm³) a WIZI (2120 cm³) změnil rozvod SV na OHV s již odnímatelnou hlavou válců. Model WIZ je označován jako 6/20 HP a WIZI je označován jako 8/30 HP. U modelu WIZ při stupni komprese 4,6:1 je zvýšen výkon na 14,7 kW/20 k a u WIZI na 22,4 kW/30 k, rychlost vozu stoupne na 90 km/h resp. na 100 km/h. U slabšího WIZ byl použit nový, vertikální karburátor Zenith 26 TD. Neobvyklé bylo řešení motoru s nekrytými rozvodovými tyčkami vedenými vně bloku a vahadla procházela k ventilům výřezy ve víku hlavy. Řízení ventilů se dělo od vačkového hřídele umístěného dole v motoru, který byl poháněn párem čelních šroubových kol od klikového hřídele. Od vaček se přenášel pohyb zvedacími tyčkami na vahadélka, která seděla letmo po dvou na dutých čepech.

Úpravou sacího a výfukového potrubí byly sníženy ztráty v sání na minimum a ve výfuku dosaženo rychlejšího odvodu spalin. Dovoluje to značnou měrou zvýšit rychlost ve ventilech a tím zvýšit i hranici počtu obrátek, při kterých dociluje se specifického výkonu. K tomu přistupuje i další výhoda lepšího chlazení. Blok válců byl dvojdílný; spodní část obsahuje válce v bloku lité s obklopujícím vodním prostorem a závitem pro svíčku umístěnou se strany ve válci. V odnímatelné hlavě válců, rovněž v jednom bloku lité, jsou upravena vedení ventilů, sací i výfukové kanály. Obě části jsou ze šedé litiny, styčné plochy byly opracovány a utěsněny. Odnímatelnost hlavy nemá jen tu výhodu, že umožňuje snadné vyčistění spalovacího prostoru, ale zaručuje v prvé řadě naprosto stejné kompresní prostory a tím i stejný výkon všech válců a rovnoměrný chod motoru. Ventily značného průměru jsou umístěny jsou v jedné řadě v ose motoru a jsou otvírány přímo zmíněnými již vahadélky. Písty jsou ze zvláštní velmi tvrdé slitiny. Pístové kroužky jsou tři. Ojnice s bronzovými pánvemi vylity komposicí. Pístový čep je jak v pístu, tak i v ojnici otočný, což zaručuje jeho stejnoměrné, a proto minimální opotřebení. Cirkulační mazání se realizuje pumpou a ozubenými kolečky, umístěnou pod hladinou oleje ve spodní části a je poháněno šroubovým kolečkem přímo od vačkového hřídele. Mazání není přes svoji vydatnost přebytečně silné a nemá za následek přemazání válců, resp. vyšší spotřebu oleje.

Podvozek
Klasický ocelový rám vozu byl lisován z plechu, blatníky byly tepané. Přenos hnací síly od převodovky zabezpečoval kardanův hřídel, který poháněl prostřednictvím 3-satelitového diferenciálu s konickými, kuželovými koly tuhou zadní nápravu typu Banjo. Zadní osa s diferenciálním soukolím přenášela moment kroutící i posuvnou sílu kardanovou koulí, takže nosná péra byla zcela odlehčena. Přední náprava – rovněž tuhá – byla kována z I-profilu z chromniklové oceli. Nožní brzda ovládala vnitřní čelisti brzdového bubnu na hnaném hřídeli převodovky a ruční mechanická brzda působila na zadní kola, později od roku 1923 působila nožní brzda i na přední kola (servo brzda Poulet). Pérování podélnými listovými péry. Drátová kola Rudge & Whitworth nebo disková byla obuta pneumatikami (zpravidla Continental Cord) o rozměru 730x130 (WZ) a 760x90 nebo 765x105 (WIZ a WIZI). Řízení pravostranné, samosvorným šnekovým soukolím. Odpérované řídící tyče byly připojeny přes kulové čepy, jejichž vůle byla vymezována pružinou. Benzinová nádrž o objemu 55 l (WZ a WIZ) resp. 65 l (WIZI) byla umístěna vzadu na rámu. Spotřeba paliva 10-15 l/100 km dle typu motoru a spotřeba oleje 0,5 l/100 km.

Automobily WZ a WIZ měly rozvor náprav 2760 mm, rozchod kol 1200 mm, hmotnost podvozku 650 kg a vybaveného vozu 1000 kg. Automobil WIZI měl rozvor náprav 2825 (kratší verze) resp. 2950 mm (prodloužená verze), rozchod kol 1250 mm, hmotnost podvozku 750 kg a otevřeného vozu 1080 kg.

Karoserie
Co se týče provedení karoserie nelze mluvit o "jednotném" vozu. "Jednotnost" vozu spočívala jednotnosti podvozku a ve snadné montáži různých typů karoserií. Ty byly připevňovány k podvozku jednoduše pomocí 6 šroubů. Dokonce to nabízelo možnost měnit provedení karoserie podle ročního období anebo proměnit limuzínu za 1/2 hodiny na valník. Palubní deska s přístroji a elektroinstalací byla součástí podvozku, což tuto obměnu karoserií usnadňovalo.

První modely Walter měly šípovitý chladič, v pozdějších letech jej nahradil klasický, plochý chladič. Karoserie byla postupně nabízena až v 11 provedeních mj. limuzína normálního nebo luxusního provedení (Grand Luxe), otevřený phaeton s "americkou" a nebo se zapuštěnou střechou, sedan, kabriolet, landaulet, dvousedadlový sportovní vůz ve tvaru loďky s jedním nouzovým sedadlem vč. speciálních provedení jako dopravní automobil (valník) o nosnosti 400 kg (WZ), 500 kg (WIZ) a 650 kg (WIZI) se sklápěcími stěnami, drožka pro taxislužbu, pro Armádu spásy, pro spojovou službu Ministerstva pošt a telegrafů atd.

U ministerstva pošt a telegrafů se jednalo o dvě provedení: světle modré dodávky pro rychlodopravu listovní pošty se skříněmi pro peněžní a jiné cenné zásilky, k poštovní dopravě balíků, depeší a novin, které Walter dodával ve velkých sériích, a o montážní vůz pro telefonní a telegrafní službu se zvlášť upravenou karoserií pro nářadí a dráty. Užívaly se pro revize a opravy telefonních a telegrafních sítí.

Drožky Autodopravní společnosti byly stavěny jako 6 sedadlové landaulety se speciální karoserií zařízenou k dopravě větších zavazadel. U řidiče byla dvířka dvoudílná ve dvojích závěsech, které bylo možné spojit a pak společně otevřít, takže i větší zavazadla bylo možné umístit až k řidiči. Nově byl u autodrožky vyřešen i náhon taxametru a počítadla. Hřídel v převodové skříni, který měl obrátky shodné s obrátkami kardanu, poháněl pomocí páru čelních kol hřídelku, která měla na sobě nasazen šroub, způsobující otáčení šroubového kola. Hřídel kola pak otáčel všeobecně užívanou ohebnou hřídelí taxametru. I v tomto případě, kde má rychlost a dochvilnost dopravy býti spojena s lácí provozu, přichází malý vůz solidní konstrukce k platnosti a není pochyby, že i privátní klientela brzy seznala výhody tohoto typu pro nejrůznější obchodní účely.

V březnu 1923 (14. a 17.3.) provedlo Ministerstvo národní obrany (MNO) srovnávací jízdu nových typů sanitních vozů automobilek Praga, Laurin & Klement, Tatra a Walter. Všechna tato 4 vozidla byla zakoupena vojenskou správou. Továrna Walter do této srovnávací soutěže vyslala sanitní vůz WIZI (8/25 HP). Prvá jízda byla uskutečněna na trase Praha-Písek-České Budějovice a přes Tábor zpět do Prahy. Druhá jízda uskutečněná o 3 dny později vedla z Prahy do Jičína a Trutnova a přes Hradec Králové a Poděbrady do Prahy. Vozy byly řízeny automobilními důstojníky, aby byl vyloučen vliv továrních řidičů na samotnou jízdu. Soutěž neměla vítěze, protože MNO chtělo pouze nabýt zkušeností a poznatků, aby získalo směrnic ke specifikaci pro budoucí objednávky sanitních vozů.  V posledních letech výroby (1927-8) se nabízely i s karosérií typu Weymann, kterou vyráběla v licenci firma Aero. Na autosalonu v roce 1927 byl vystaven mj. čtyřsedadlový coatch Weymann-Detroit s bordeau potahovaným podvozkem, se šedými blatníky a s čalouněním z plyše.

Přístrojová deska byla odlita z hliníku a byla s rámem pevně spojena. Nesla veškerou armaturu pro osvětlení Bosch, čerpadlo Pallas atd., takže při demontáži karoserie celá tato instalace i s kabeláží zůstávala nedotčena. Každý automobil v základním provedení byl standardně vybaven následující výstrojí a výzbrojí: zdrojem osvětlení a reflektorů s dvouvláknovými žárovkami bylo dynamo 12V Bosch (poháněné od motoru šroubovým soukolím), zadní signální svítilna, elektrický startér, tachometr, el. houkačka (klakson), souprava nářadí a v dostatečné míře i náhradní díly.

Automobil WZ (6/18 HP) byl v roce 1921 nabízen jako phaeton za 128 000 Kč, v roce 1922 za 88 000 Kč a v roce 1923 za 70 000 Kč, jako limuzína za 85 000 Kč a s kombinovanou karoserií za 90 000 Kč. Automobil WIZ (6/20 HP) byl v roce 1923 nabízen jako phaeton za 70 000 Kč, jako limuzína za 88 000 Kč a s kombinovanou karoserií za 90 000 Kč. Automobil WIZI (8/25 HP) byl v roce 1921 nabízen za 156 000 Kč, v roce 1922 za 105 000 Kč a v roce 1923 se silnějším motorem (8/30 HP) byl nabízen jako phaeton za 85 000 Kč, jako limuzína za 105 000 Kč a s kombinovanou karoserií za 108 000 Kč.

Sportovní úspěchy
Automobily řady WZ byly velmi úspěšné v závodech do vrchu a také v tehdy populárních soutěžích spolehlivosti. Zvláště pro závody do vrchu byly vozy odlehčovány, v podstatě stavěny sportovní či spíše závodní verze karoserií. Byl zvyšován výkon, slabšího motoru 1,5 l s rozvodem SV na 26 k/19,4 kW, s rozvodem OHV na 32 k/23,5 kW. U objemnější typu 2,12 l s rozvodem SV činil standardní výkon 25 k a až na 35 k/25,7 kW při 3000 ot./min s rozvodem OHV. S těmito výkony lehce překonávaly hranici 100 km/h.V roce 1920 se uskutečnila v listopadu (8.-14.11.) jako první poválečný sportovní podnik v automobilech víceetapová Informativní jízda ČKA (Československý klub automobilistů) "Kolem republiky". Soutěže se zúčastnily československé automobilky Praga, Tatra, Laurin & Klement a Walter. Jízda byla odjeta za krajně nepříznivých povětrnostních podmínek. Na Spiši hojnost sněhu, mráz a náledí, v Šáriši bezedné bláto. Jeden vůz továrny Walter utrpěl náledím těžké poruchy pneumatik a byl tím zdržen v Ružomberoku. Po zaopatření potřebným materiálem pokračoval v cestě dle stanového plánu. Celková délka soutěže činila asi 2000 km. Nejslabší vůz soutěže Walter WIZ 18 HP (řidič E. Pinner, posádka ing. Plocek, kontrolor ing. Horáček) přes velký handicap ve výkonu a pro potíže s pneumatikami však cestu dokončil, což označil tisk jako jeho skvělé vysvědčení. Soutěž byla poznamená tragickou nehodou, když u Českých Budějovic havaroval vůz L&K typ So (9/25 HP). Při této nehodě zahynul řidič, továrník Prokop Fořt, syn býv. rak. ministra obchodu dr. Josefa Fořta, společník Josefa Waltra a akcionář firmy Walter (1911-1920). Tato soutěž byla vlastně testem a přípravou na Mezinárodní soutěž spolehlivosti Československem, která se uskutečnila v červenci 1921.
V roce 1921 je obnoven proslulý, předválečný závod do vrchu, mezinárodní automobilový závod Zbraslav – Jíloviště. V tréninku došlo ke kuriózní situaci. Pinner (WIZI s rozvodem SV) zjišťuje, že ho Knapp na slabším WZ předjíždí. Konstruktér ing. Plocek po vyslechnutí dat od obou "zajížděčů" a po zkoušce na motorové brzdě se pustil okamžitě do práce. Takřka přes noc překonstruoval spodový motor SV na OHV. Horečné tempo a nadšení slavily úspěch. Tento motor byl později použit v modelu WIZI, vyráběném od roku 1923. V samotném závodu (22. května, V. ročník, 10 tis. diváků) do vrchu Zbraslav – Jíloviště vítězí Jindřich Knapp na Waltru WZ v kubatuře F1 cestovním automobilů do 1600 cm³ (5:15,5 min.), ve svém prvním životním závodu s automobilem. Pomohla tomu náhoda. Pro závod byl určen známý jezdec Klement Adamec, ale ten v pátečním tréninku havaroval a pohmoždil si ruku. Jindřich Knapp absolvoval svůj první závod jako "náhradník". Emanuel Pinner vítězí na prototypovém Waltru WIZI v třídě F2 cestovních automobilů do 3000 cm³ (4:35 min.). Projel trať krásným stylem a získal tak Cenu města Prahy za nejlepší čas dosažený na stroji domácí výroby. I díky změně rozvodu vůz dosahoval rychlosti až 120 km/h. V kategorii cestovních automobilů obsazuje Pinner 3. místo a Knapp 7. místo. Celkovým vítězem závodu se stal Ing. Otto Salzer, startující v třídě závodních (mimosériových) vozů nad 3000 cm³ na Mercedesu v čase 3:39,7 min. V tomto ročníku došlo k tragické nehodě. Zatáčka pod obcí Baně se stala osudnou posádce ing. Josef Žák-ing. Tichý na voze Praga Grand. Žák zatáčku "přebral", vjel do příkopu a při snaze o vyjetí se vůz stočil napříč vozovky, setrvačností se vůz několikrát převrátil. Ing. Žák byl vyproštěn z trosek ještě živ, ale při převozu do nemocnice svému zranění podlehl. Ing. Tichý byl při nehodě těžce zraněn. Na paměť této události zatáčka nese jméno Žákova.V červenci 1921 (25.-31. července) získávají Waltry v pěti etapové Mezinárodní soutěži spolehlivosti Československem (Praha – Opava – Košice – Bratislava – Č. Budějovice – Praha) putovní, vítěznou cenu Čs. klubu automobilistů (Čs. K.A.) pro tříčlenné týmy a Cenu MNO nejlepšímu týmu na vozech tuzemské výroby. Všichni tři "piloti" získali i Cenu automobilové sekce Sdružení kovodělného průmyslu. Knapp navíc získává Cenu Ministerstva veřejných prací pro jezdce na nejslabším voze bez trestných bodů. Bez jakýchkoliv změn na vítězných strojích ze závodu zbraslavského, zaměnivše pouze lehkou sportovní karoserii za pohodlnou šestisedadlovou, opustily Prahu dva vozy nového typu WIZI s rozvodem OHV (st. č. 29 – Pinner, st. č. 30 – Wiesner) s jedním známého již typu, dvousedadlovém sportovním WZ (st. č. 31 – Knapp), aby se tam vrátily po jízdě spolehlivosti 2075 km dlouhé bez jediné poruchy na strojích, bez jediného trestného bodu. Tým koučoval šéfkonstruktér a šéf ďéquippe ing. Josef Plocek. Bylo-li vítězství na Zbraslavi cenné, bylo toto při mezinárodní jízdě Kolem republiky tím cennější, oč těžší požadavky jízda spolehlivosti vozům ukládá. A tři prvé ceny, které team Waltrův v četné a skvělé soutěži získal (celkem bylo přihlášeno 35, startovalo 32 a do cíle dojelo bez tr. bodů 18 posádek), staly se jinonické továrně nejen ctí a chloubou, ale v prvé řadě také odměnou za obětavou a nadšenou práci.Moravskoslezský automobilní klub (MSAC, Mährisch-Schlesischer Automobil-Club) uzavřel sezónu sportovních podniků důstojným způsobem, když uspořádal 2. října I. ročník závodů motorových kol, voituret a vozů do vrchu Ecce Homo u Šternberka na Moravě. Emanuel Pinner na Waltru WIZ zvítězil ve skupině automobilů kat. VII. (vozy do 2 l obsahu válců), celkově skončil na 3. místě (ve společné klasifikaci motocyklů a automobilů) a mezi automobily na místě 2. Mezi automobily byl nejrychlejší Klabazňa na voze Tatra 20 (Tatra T 3,563 l v čase 7:45,6 min., když Pinnera překonal o 1,1 vteřiny. Půldruhého litru na objemu méně a jen 1,1 vt. více v času na trati dlouhé 7750 m s výškovým rozdílem 311 m, průměrným stoupáním 4% a největším 7,3%, na trati skoro bez rovinek!

V roce 1922 (30. dubna, VI. ročník, 50 tis. diváků) v závodě do vrchu Zbraslav – Jíloviště opět vítězí Knapp na prototypovém Waltru WIZ v třídě do 1750 cm3 cestovních automobilů (4:46,45 min.) a Pinner na Waltru WIZI v cestovních automobilech do 2200 cm³ (4:19,16 min.). V "handicapové" klasifikaci dle stupně výkonnosti stroje obsazuje Pinner celkově 2. místo. Oba výrazně snížili loňské časy. Celkovým vítězem závodu Zbraslav-Jíloviště se opět stal Ing. Otto Salzer na Mercedesu v třídě nad 7500 cm³ tentokráte v čase 3:30,9 min.V září (4.-10. září) se konal II. ročník jízdy spolehlivosti Kolem republiky, nyní nazvané jako II. mezinárodní soutěž spolehlivosti Československem. Původní termín 26. června - 2. července 1922 musel být přeložen na září, protože dlouhotrvající stávka v kovodělném průmyslu by znemožnila účast značek Praga a Walter. Trať byla prodloužena o 400 km na 2400 km a tím rozšířena o jednu etapu na Podkarpatskou Rus. Den odpočinku byl po 4. etapě z Košic do Bratislavy. Nejúspěšnějším "beztrestným" jezdcem a současně nejmladšími v poli závodníků, se stali studenti techniky Ing.C. Antonín Kumpera (pozdější generální ředitel Walter) a jeho spolujezdec- mechanik Ing.C. Jan Šusta (pozdější úspěšný konstruktér Walter) na Waltru WIZI (st. č. 7). Kumpera se Šustou získali Cenu Autoklubu Republiky Československé (AKRČs) pro amatéra s nejlepším umístěním, Cenu dr. Pavla Fabryho od Klubu slovenských automobilistov (KSA) pro nejslabší "beztrestný" vůz, Cenu místopředsedy KSA pana továrníka Jána Lipperta pro nejmladšího jezdce, který projede Slovensko bez tr. bodů. Cenu fy. Auto-aero pro vojáka přihlášeného Ministerstvem národní obrany (MNO), který se nejlépe umístí, získal štábní kapitán Karel Böhm se spolujezdcem Pickem na Waltru WIZI (st. č. 26). Cenu prezidenta republiky pro vůz o nejmenším objemu válců, který dojede soutěž bez trestných bodů, a Cenu časopisu Auto pro nejlacinější vůz bez trestných bodů získala posádka Wiesner-Friedryn (st. č. 11) na Waltru WIZI (dle sdělení továrny stejný vůz stojí 105 000 Kč). Tým Walter (vedoucí týmu ing. O. Benák), který startoval na upravených typech WIZI 8/25 HP s motorem při sníženém objemu na 1998 cm3 (vrtání 72,8 mm, zdvih 120 mm), aby se vtěsnali do kategorie vozů do 2 l (objem motoru určoval zařazení vozu pro stanovený rychlostní průměr v etapě), tentokráte neuspěl, protože posádky Pinner-Vojíř (st. č. 10) i Knapp-Nový (st. č. 12) pobrali nějaké trestné body. V obou případech selhalo palivové čerpadlo Pallas, motor po ranním nastartování zhasl a bylo tím porušeno pravidlo non-stop, podle kterého musí během etapy motor neustále běžet. I přes tyto obtíže team Walter (Kumpera a Böhm) v hlavní soutěži (Státní mezinárodní putovní cena Republiky Československé) obsadil 2. místo za teamem Praga. Slavnostní vyhlášení výsledků a rozdělení cen se odehrálo 17. září 1922 v Grégrově sále Obecního domu v Praze. Prodejce "nassávačů" Pallas zachytil "kalhoty u kolen" a o rok později, po III. ročníku této soutěže (1923) vydal prohlášení, že Ing.C Kumpera vyzbrojen světoznámým a osvědčeným nassávačem Pallas získal čtyři veliké ceny amatérů za velkolepý výkon při III. mezinárodní soutěži spolehlivosti.Nordböhmischer Kraftfahrerbund v Krásně Lípě uspořádal 1. října II. ročník závodu do vrchu Schöber u Rumburka (Stožec/Schöber, Schöberbergrennen) a uzavřel tak sezónu sportovních podniků, kde se objevily vozy Walter. Tentokráte se však zúčastnili pouze soukromí jezdci. H. Schovanek na Waltru WIZ obsadil 5. místo v cestovních vozech do 2 l a H. Thomas (vedoucí obchodního zastoupení Walter v Liberci) na Waltru WIZI 2. místo v cestovních vozech do 2,8 l. Celkovým vítězem v cestovních vozech se stal F. Svoboda na voze Laurin & Klement RK. Veliká výroční výstava pařížského Autosalonu přivítala v roce 1922 účastníky z celého světa a mezi jinými i hojně účastníků z Československa. Konala se po dvanáct dní od 4. do 15. října v "Chambre syndicale des Constructeurs d'automobile" a svou bohatou výpravou, množstvím originálních a nových typů vzbudila mimořádný zájem. V den zahájení výstavy dospěl z Prahy do Paříže - cestou non-stop s jediným šoférem - vůz Waltrův, který zápasil s deštěm a těžkými šumavskými mlhami, které mu bránily v rychlosti, překonal cestou přes Bavory nejedno nečekané dobrodružství, s jílovitým kluzkým povrchem wirtemberských cest, s nehodami pneumatik rozpichovaných hřebíky atd. — ale přesto vůz dorazil i s přestávkami ve velmi dobrém čase 28 hod. (1060 km). Walter WIZI (ze soutěže spolehlivosti se zaplombovaným motorem) byl řízen ing.C. Antonínem Kumperou. Dalšími účastníky cesty byli redaktor Jaroslav Kalva, ředitel ing. Jan Novák a mladší Kumperův bratr Vítězslav Kumpera. V uznání výkonu řidiče udělila mu sportovní komise AKRČs stříbrnou pamětní plaketu. Plomby krytu motoru byly sejmuty po návratu do Prahy před členy sportovní komise AKRČs a motor byl v továrně rozebrán. Po ujetí cca 5000 km, mj. v zářijové soutěži spolehlivosti (2400 km) a za říjnové cesty do Paříže a zpět (2120 km), byl konstatován "bezvadný" stav motoru.

V roce 1923 (29. dubna, VII. ročník, 60 tis. diváků) se Walter opět účastnil závodu do vrchu Zbraslav – Jíloviště. Skvělého úspěchu docílil sympatický Vincenc Desenský, který debutoval tentokráte na malém stroji Walter WIZ do 1750 cm3 a ukázal svým výkonem, že stejně bravurně ovládá volant automobilu jako dříve řídítka motorového kola. Výkon vozu z továrny Walter, která jako jediná tuzemská továrna obeslala závod, byl velmi pozoruhodný a dlužno dvojnásob litovat, že nehoda při tréninku zabránila Waltrově nové dvoulitrovce a Knappovi start při závodu, který by byl jistě přinesl továrně další plně zasloužený úspěch. Desenský svým výkonem v čase 4:10,1 min. překonal loňský rekord Knappův o více než půl minuty ve své třídě, překonal loňský rekord Pinnerův pro 2,2 l vozy a porazil svým časem i celou kategorii do 2200 cm³. Výkon v každém směru krásný a pozoruhodný. V cestovních vozech obsadil Desenský celkově 3. místo a v klasifikaci dle výkonnostní formule obsadil 2. místo. Ve III. ročníku mezinárodní soutěže spolehlivosti cestovních automobilů Československem uspořádanou AKRČs ve dnech 25. června-1. července dojely oba zúčastněné Waltry WIZI s motorem o objemu 1997 cm³ posádek ing.C Kumpera-ing.C Šusta a kpt. Böhm-rotm. Stošek), jak se již stalo v této soutěži tradicí, opět bez trestných bodů. Trasa bylo shodná s loňským ročníkem, tj. 2400 km rozdělených do 6 etap. V soutěži o Státní mezinárodní putovní cenu pro týmy obsadil dvoučlenný tým Walter 2. místo. Ing.C. A. Kumpera (Walter) získal Cenu AKRČs pro "amateury", Cenu Egenländer Automobil Klubu pro nejlepšího "amateura", Cenu sportovní komise AKRČs a Cenu p. tov. Jána Lipperta z Bratislavy pro nejmladšího jezdce, který dojede bez trestných bodu. Cenu AKRČs pro řidiče-důstojníky připadá Ministerstvu Národní Obrany z automobilního oddělení, pp. kpt. Kučkovi (Praga), št. kpt. Dolečkovi (Tatra), kpt. Böhmovi (Walter) a nadp. Zieglerovi (Laurin & Klement).

V srpnové (15.-19.8.), čtyřetapové soutěži spolehlivosti automobilů Klubu slovenských automobilistov a Cizineckého svazu pro Slovensko zvítězil "rodinný" tým Walter (st. č. 7-9). Soutěž v délce 920 km se jela na trase Bratislava – Sliač – Tatranská Lomnica – Trenčianské Teplice – Bratislava za stejně těžkých podmínek jako soutěž spolehlivosti Kolem republiky AKRČs. Pozdější konstruktér továrny Walter, tehdy Ing.C. Jan Šusta k soutěži na stránkách časopisu Auto napsal: "Dík starostlivosti p. tov. Kumpery měly všechny vozy své desky na veškeré dokumenty soutěže se týkající; zavazadla všech soustředěna v jediném voze, nadbytečná reservní kola ve druhém. V pořadu vozů na cestě panovala příslovečná disciplina. Vůdcem celého teamu byl Toník Kumpera na sedmičce, za ním jel p. továrník na osmičce a průvod uzavíral nejmladší Víťa se svým mohutným mechanikem tov. Masnerem, který dík svým 112 kg živé váhy zvedne waltrovku, za které kolo chcete a jemuž se pro jeho znalost španělštiny neříkalo cestou jinak než »cuñado« (švagr). Do všech etapních cílů vjíždí tato trojice v sevřeném šiku a staví se jeden vedle druhého na cílové pásce. Jeden jako druhý řidič oblečen v černý plášť a oranžovou čapku." Tři vozy Walter WIZI s upraveným objemem válců na 1997 cm³ řídili posádky: Ing.C Antonín Kumpera (22)-Jan Šusta, Vítězslav Kumpera st. (47)-Růžena Anna Kumperová (manželka), JUC. Vítězslav Kumpera ml. (19)-Jan Masner. Tým Walter dojel soutěž bez trestných bodů. Soutěž zvláště v Trenčianských Teplicích (cíl III. etapy) vzbudila značnou pozornost nejenom mezi lázeňskými hosty ale i v dalekém okolí.

Automobilové závody do vrchu Panorama uspořádal dne 22. července 1923 Egerländer Automobil Club (E.A.C.) v Karlových Varech na trati 2,2 km dlouhé s průměrným stoupáním 5 %, největší pak 11 %. V kategorii do 1750 cm3 skvělého úspěchu dobyl Vincenc Desenský na Walteru WIZ, na němž debutoval při závodech Zbraslav-Jíloviště. Jeho čas 2:26,9 min, jímž překonal celou řadu konkurentů v kategoriích silnějších vozů, je vskutku skvělý a ukazuje, jak mistrně ovládá Desenský volant svého malého Waltra. Desenský ve své kategorii měl nejpočetnější konkurenci, přesto dovedl zvítězit s převahou. Obdržel Čestnou cenu pořádajícího E. A. C. (stříbrná kazeta). Ve třídě cestovních automobilů obsadil Desenský celkově 3. místo, když vítězem se stal Urban-Emmerich (Austro Daimler). V Karlových Varech ve třídě do 2,2 l hladce zvítězil ing. Reichmann na Waltru WIZI v čase 3:18,9 min a obdržel Čestnou cenu E. A. C. (stříbrná kazeta). Vincenc Desenský dále vítězí 30. září v III. ročníku mezinárodního závodu do vrchu Schöber/Stožec (Severočeský klub motoristů /Nordböhmischer Kraftfahrerbund, Schöberbergrennen, délka 4 km, max. stoupání 12 %) v Lužických horách nedaleko Rumburku. Psalo se, že neobyčejně pozoruhodný byl výkon Desenského, který na cestovním voze Walter WIZ do 1750 cm³ projel závodní trať v krásném čase 3:03,1 min a obsadil v celkovém pořadí cestovních automobilů 2. místo za Sponerem na Steyru. Nejenže hravě vyhrál svoji kategorii, nýbrž i o 20 vteřin porazil vítěze vyšší kategorie (o celých 1000 cm³ silnější). V rychlostním závodě do vrchu "Andělské schody" u Dobříše pořádaným 7. října Klubem cyklistů a motocyklistů Praha 1883 vítězí v sériových automobilech do 1,5 l jezdec Jaroslav Čurda na Waltru. Mimo soutěž jel V. Desenský na závodním Waltru 1,5 l a dosáhl času 37,7 vt., což představuje průměrnou rychlost téměř 105 km/h.

V roce 1924 v závodě do vrchu Zbraslav - Jíloviště (VIII. ročník, 20. dubna, 30 tis. diváků) v kategorii cestovních vozů do 1750 cm³ obsadil proslulý aviatik Zdeněk Lhota na Waltru WIZ 3. místo (4:12,7 min. – nepřekonal Desenského výkon z roku 1923) a získal cenu firmy Bosch. V třídě do 2200 cm³ byl Vincenc Desenský (Walter WIZI) na 2. místě v čase 3:44,2 min. V cestovních automobilech bez rozdílu objemu obsadil V. Desenský celkově 3.-4. místo. V klasifikaci dle formule výkonnosti zvítězil Rudolf Caracciola na Mercedesu před Junkem na Bugatti a Desenským na Waltru. Zdeněk Lhota v této klasifikaci obsadil 8. místo. Absolutním vítězem se stal Otto Salzer na závodním Mercedesu.V závodě do vrchu Panorama u Karlových Varů (20. července, Egerländer Automobil-Club K. Vary) opět ve třídě cestovních vozů do 2200 cm³ zvítězil Desenský na Waltru WIZI, když se mu podařilo porazit Čeňka Junka na Bugatti a oplatit mu tak porážku ze Zbraslavi. Desenský zvítězil vzdor tomu, že jel poslední třetinu trati s nejostřejšími zatáčkami na prázdné levé zadní gumě, čímž vůz nejen ztratil na rychlosti, ale i v zatáčkách prováděl pěkný tanec, jak trefně připomínají Národní listy. V celkové klasifikaci cestovních automobilů bez rozdílu objemu obsadil Desenský 2. místo za Szolnayem na Mercedesu (28/95 HP, 7280 cm³).V neděli dne 24. srpna oslavovalo město Cukmantl (Zlaté Hory) ve Slezsku 700. výročí svého založení a na žádost městské rady uspořádal agilní Moravskoslezský automobilní klub (Mährisch-Schlesischer Automobil-Club) v rámci těchto oslav svůj klubovní závod do vrchu (délka 4 km, průměrné stoupání 4%). V kategorii sériových automobilů v 2. kategorii do 1,5 l zvítězil Pavel Beck (obch. zástupce Walter z Opavy) na Waltru v čase 7:10 min a obsadil celkově 5. místo.I v tomto roce se vůz řady WZ zúčastnil závodu Ecce Homo (IV. ročník). Toho roku patřil závod mezi nejlépe obeslané závody v Evropě. Mistr volantu Ing. Otto Salzer na závodním Mercedesu s kompresorem dosáhl nejlepšího času dne 6:02,7 min. V cestovních vozech Pavel Beck z Opavy na Waltru v třídě D (automobily sériové), 2. kategorie (objem do 1,5 l) v čase 7:56,9 min. obsadil 2. místo a 25. místo celkově ve společné klasifikaci motocyklů a automobilů.

Mimo již dříve jmenovaných se na úspěších v závodech podíleli: Klement Adamec, Chaloupka, Let, ing. Vladimír Tobek, Werner a Dr. Jaroslav Zátka (zpravidla tovární zajížděči dle tehdejší terminologie).

Galerie

Odkazy

Reference

Související články
 Walter (automobilka)
 Jindřich Knapp
 Josef Walter
 Vítězslav Kumpera
 Antonín Kumpera

Externí odkazy

 Walter WZ, Československo 1919 na auta5p.eu

Automobily vyráběné od roku 1919
Automobily vyráběné do roku 1928
WZ
Osobní automobily


text:
Gwendolyn Witter, dite Mary Carlisle, née le  à Stockton en Californie et morte le  à Woodland Hills, un quartier de Los Angeles, est une actrice, chanteuse et danseuse américaine.

De la mort de Barbara Kent (2011) à 2018, elle fut la doyenne des actrices américaines. Olivia de Havilland (née le ) devient ensuite la doyenne.

Carrière à Hollywood
Née à Stockton en Californie, elle fait une apparition (non créditée) dans le film muet Long Live the King de Jackie Coogan dès 1923. Elle n'a que  lorsqu'elle est découverte par Carl Laemmle Jr., alors qu'elle déjeune avec sa mère aux Studios Universal : son sourire angélique et son air ingénu lui permettent de passer ses premiers bouts d'essai ; mais après quelques semaines à Universal, elle est repérée par un inspecteur du travail qui constate qu'elle est mineure, et fait obtenir son retour sur les bancs de l'école. Deux ans plus tard, ayant terminé ses études secondaires, elle se rend aux studios Metro-Goldwyn-Mayer. Bien qu'elle n'ait pris qu'une leçon de claquettes, elle obtient un premier rôle auprès de la future star Ann Dvorak et signe un contrat d'un an avec MGM en 1930 comme danseuse de ballets pour des films de série B.

Ce sont d'abord de petits rôles dans Madame Satan et Passion Flower (1930), puis Grand Hotel (1932), où elle joue le rôle d'une jeune mariée, Mme Hoffman ; mais elle n'accède à la célébrité qu'avec son élection au titre de WAMPAS Baby Stars : des  élues en 1932, c'est elle qui survivra le plus longtemps.

Elle se voit confier le premier rôle dans une comédie musicale des Studios Paramount, College Humor (1933) aux côtés de Bing Crosby. Son interprétation, louée par la critique, la met au devant de la scène, et elle tourne deux autres films avec Crosby : Double or Nothing et Doctor Rhythm. Elle enchaîne avec le premier rôle dans une série de films de série B pour d'autres maisons de production. Recherchée pour sa beauté, elle se soumet à un régime strict.

En l'espace de douze ans, elle tourne dans  puis, juste mariée, met fin à sa carrière après avoir interprété la femme du médecin dans Créature du diable (1943). Près de vingt ans après la fin de sa carrière, elle reçoit une étoile sur le Walk of Fame, positionnée au niveau du 6679 Hollywood Boulevard.

Filmographie

Compléments

Notes

Références

Liens externes

Naissance en février 1914
Naissance à Stockton (Californie)
Enfant acteur américain
Actrice américaine du muet
Actrice américaine de cinéma
Actrice de comédie musicale
Chanteuse américaine du XXe siècle
Danseuse américaine du XXe siècle
WAMPAS Baby Stars
Décès en août 2018
Décès à Woodland Hills
Décès à 104 ans
Centenaire américain
Personnalité inhumée au Westwood Village Memorial Park


text:
is a combat flight simulation shooter game developed and published by Sega for the Mega Drive/Genesis console. It was one of the two launch titles for the console in Japan (the other one being Space Harrier II), as well as being one of the six launch titles for the console for its U.S. launch. It is a follow-up to the 1987 arcade game Thunder Blade.

It was later released for the Virtual Console on September 17, 2007. It was also included in the Sega Genesis Collection for PlayStation 2 and PlayStation Portable in 2007 and in Sonic's Ultimate Genesis Collection for Xbox 360 and PlayStation 3.

Gameplay
As in its predecessor, the player takes control of a helicopter which is used to attack a group of guerrillas. The helicopter itself uses guns and missiles, and can also air brake. A distinctive feature that also appears in the arcade game is the use of different viewpoints during the entire game; during normal gameplay and when fighting sub-bosses, the game utilizes a third-person perspective from behind the helicopter, similar to Space Harrier, but the camera changes to a top-down perspective when fighting bosses. Super Thunder Blade had four stages of play.

Reception
The game received positive reviews upon release. ACE magazine rated it 880 out of 1000 and listed it as one of the top five best games available for the Mega Drive in 1989. Computer and Video Games rated it 80% and called it the "best version" of Thunder Blade on "any" system.

The game later received mixed retrospective reviews in the 2000s. In 2007, IGN gave the game a 4 out of 10, citing a framerate that was "far too jumpy" and lamenting that the game "just couldn't make the jump to console" from its arcade cabinet counterpart.

Other versions
Super Thunder Blade is the title of the Mega Drive release. This was done to differentiate it from the Master System release, known as Thunder Blade, which was a port from the arcade version. There were few differences between the arcade and Mega Drive versions, save for some minor level development changes and the gameplay; the initial top-down sections (occurring before the third-person sections) were omitted from the Mega Drive version.

References

External links
Official Virtual Console website
MobyGames entry on the game

1988 video games
Helicopter video games
Scrolling shooters
Sega video games
Sega Genesis games
Video game sequels
Virtual Console games
Video games developed in Japan


text:
8 février -  - 10 février

Le dimanche 9 février aux Jeux olympiques d'hiver de 2014 est le troisième jour de compétition.

Programme

|}

Médailles du jour

Notes et références

9 février


text:
Базиликата "Сан Франческо" () е паметник на раннохристиянското изкуство и архитектура в гр.Равена, Италия. Разположена е в центъра на града, на Piazza San Francesco.

История
Първоначално на мястото на сегашната базилика през V век равенския епископ Неон построява по-малка църква, посветена на апостолите Петър и Павел.

През X век базиликата е цялостно преустроена и получава името "Сан Пиетро Маджоре". През този период към базиликата е пристроена кула-камбанария с височина 33 метра.

През 1261 г. базиликата е предадена на монаси-францисканци и е посветена на основателя на ордена Свети Франциск ().

През 1321 г. в базиликата се извършва опелото на поета Данте Алигиери, който първоначално е погребан в базиликата, а по късно в специално изграден до храма мавзолей.

Архитектура и интериор
В архитектурен план сградата представлява трикорабна базилика с размери 46,5 м на 23,76 м. Трите кораба (нефа) са разделени от колонади с по дванадесет мраморни колони във всяка, увенчани с капители.

Централният неф завършва с полукръгла апсида с прозорци. Първоначалната апсида е била украсена с мозайки на апостолите Свети Петър и Павел, които при преустройствата през Х век са унищожени. Под апсидата се намира наводнена крипта от X век, с подова мозайка от времето на епископ Неон (V век). Подовата мозайка е под вода, в която плуват златни рибки.   Криптата е осветена и мозайките могат да се наблюдават от посетителите през специален отвор. Те са непокътнати, макар че са потопени под водата от векове.

В страничните нефове също са съхранени елементи от първоначалната базилика: скулптурни фрагменти от VI век и древни саркофази от ІV и V век. От намиращата се в църквата богата гробница на фамилията да Полента е запазена само една арка от XIV век с фрагменти от фрески.

Престолът на главния олтар е направен от саркофага на епископ Ливерий (IV век) и е украсен с релефно изображение на Исус Христос на трон, заобиколен от своите апостоли. Под олтара в каменен саркофаг се съхраняват мощите на епископ Неон.

Литература
 Равена. Град на изкуството. – Равена: EDIZIONI SALBAROLI, 2006, с. 125 – 126.

Галерия

Външни препратки

  Basilica di San Francesco, Ravenna – Romagn
  Basilica di San Francesco
  Basilica di San Francesco
  Basilica di San Francesco
  Basilica di San Francesco

Ф
Ф


text:
Guillermo Malbrán (Buenos Aires, 13 de agosto de 1957) es un Maestro Internacional de ajedrez, campeón argentino.

Resultados destacados en competición
Ganó el Campeonato Argentino de Ajedrez del año 1997, siendo la única ocasión que un jugador, en aquel momento maestro FIDE, ganó el campeonato por delante de los grandes maestros.

Participó representando a Argentina en la Olimpíada de ajedrez del año 1998 en Elistá.

Referencias

Enlaces externos

 Datos de la FIDE de Guillermo Malbrán (en inglés)
 48 partidas de Guillermo Malbrán en chessgames.com (en inglés)

Ajedrecistas de Argentina
Competidores de las Olimpíadas de ajedrez
Maestro Internacional de ajedrez
Deportistas de la ciudad de Buenos Aires


text:
Sant Pere Damià (Ravenna, Estats Pontificis 1007 - Faenza, 21 de febrer de 1072), nascut com a Pier Damiani o Pier di Damiano, va ser un religiós camaldulès, teòleg, bisbe i cardenal (nomentat en 1057 o 1058 pel papa Esteve IX) italià, canonitzat i venerat com a sant a l'Església Catòlica. Va ser proclamat Doctor de l'Església el 1823. Va ser un gran moralista i reformador de l'Església del seu temps, autor d'importants escrits litúrgics, morals i teològics, a més de gran llatinista.

Biografia
La font principal per a la vida del sant és la Vita Petri Damiani, biografia escrita pel seu deixeble Giovanni da Lodi, monjo de Fonte Avellana i secretari personal del sant. A banda, les seves nombroses cartes en donen detalls biogràfics.

Primers anys i estudis (1007-1035)
Pietro va néixer a Ravenna al final del 1006 o començament del 1007; ell mateix, en una carta, diu que havia nascut cinc dies abans de la mort de l'emperador Otó III del Sacre Imperi. La seva família era o havia estat important, però havia anat a menys. Pere era el menor de set germans: Damià, que va ser monjo, un noi, Marí, Rodelinda, Sufficia i una altra germana. Orfe, va ser criat per la seva germana Rodelinda i, després, a casa del segon dels seus germans, que el va maltractar i el va tenir com a servent. Va marxar a casa de Damià, l'altre germà seu. Probablement, en reconeixement a ell, va afegir al seu nom "Damiani", o sigui, "el de Damià".

Damià era arxipreste a Ravenna; va fer que Pere tingués una formació i el va enviar a una escola de Faenza, a la catedral o a algun dels monestirs. Hi va ser des del 1022 al 1025. Acabats els estudis, anà a Parma, on va estudiar les arts liberals—el trivium i el quadrivium—entre 1026 i 1032.

Va tornar llavors a Ravenna i va començar a ensenyar arts liberals entre el 1032 i el 1035. Probablement es fes clergue (diaca o amb ordes menors). Llavors, al període 1034-35, va ser ordenat prevere pel bisbe Gebeardo di Eichstätt.

Vocació monàstica
Mentrestant havia madurat la idea de fer vida monàstica. Ja portava un estil de vida de gran austeritat, dedicat a l'estudi i la pregària, la caritat i els dejunis. El mateix Pere Damià explicava que la decisió final va venir donada per un incident que va interpretar com un senyal. Sovint convidava a dinar a casa seva alguns pobres; un dia que dinava amb un cec, li oferí un pa negre, de pitjor qualitat, guardant per si mateix un pa blanc. Una espina de peix se li clavà a la gola i estigué a punt d'ofegar-lo. S'adonà llavors que havia estat egoista i que allò era un càstig, i oferí al cec el pa bo, empassant només llavors l'espina.

A Ravenna va conèixer alguns eremites de Fonte Avellana, eremitori fundat encara no feia gaire, que seguia una regla similar a la l'Orde de la Camàldula, suposadament donada a l'abadia per Romuald de Ravenna. Decidí, en veure'n la modèstia, de seguir-los i fer-s'hi monjo, probablement, cap a l'any 1035, i prior del monestir. A Fonte Avellana, va ensenyar als altres monjos qüestions de teologia i va redactar una Regula vitae eremiticae, basada en els ensenyaments de Romuald, que fou adoptada per altres eremitoris de la regió, formant amb ells la Congregació de Fonte Avellana; malgrat algunes tradicions llegendàries que fan més antiga la congregació, se'n pot considerar Pere Damià el fundador real. Cap al 1040, l'abat de Pomposa, Guido Monaco demanà al prior de Fonte Avellana que li enviés Pere Damià com a magister per ensenyar a la seva comunitat. Pere fou a Pomposa del 1040 al 1042.

El 1042, també per orde del seu prior, marxà de Pomposa al monestir de San Vincenzo al Furlo (a Urbino), per reformar la manera de viure-hi d'acord amb l'espiritualitat camaldulenca. Hi escrigué la Vita Romaldi a partir dels testimonis de gent que l'havia tractat.

Al final de 1043, en morir el prior Guido, retornà a Fonte Avellana, on fou elegit com a nou prior: va ésser al càrrec durant catorze anys, fins al 1057. Es dedicà a l'organització i la difusió de la vida eremítica i de millorar les condicions del monestir. Va redactar una regla on remarcava el rigor de l'eremitori i la vocació de pregària continuada que ha de tenir el monjo, que ha de portar una vida austera, de caritat fraterna i obediència al superior. La cel·la del monjo, deia, era el lloc on "Déu conversa amb els homes". A banda, va fer edificacions noves i en va restaurar d'altres; en particular, va preocupar-se per millorar la biblioteca de Fonte Avellana. A més, va fundar fins a tretze noves cases de l'orde a Itàlia: Perugia, Rimini, Faenza, Gubbio, etc.

Tasca com a reformador
Va ser un dels principals impulsors de la reforma gregoriana de l'Església. Per això va visitar moltes diòcesis per mirar de convèncer els bisbes: Urbino, Assís, Gubbio, etc. També va fer apartar del càrrec diversos bisbes culpables de simonia, com els de Pesaro, Fano, Osimo i Città di Castello. El 1046 va assistir a la coronació de l'emperador Enric III a Roma i entrà en contacta amb la cort; a partir de llavors, va viatjar a Alemanya, on va ser confessor de l'emperadriu Agnès de Poitou.

El 1047 fou al sínode de Roma, on es va discutir el problema de la simonia. També fou als sínodes de 1049, 1050, 1051 i 1053. El 1049 redactà el Liber Gomorrhianus, sobre el pecat de la sodomia. Continuà escrivint i treballant per estendre la reforma eclesiàstica. Lleó IX el nomenà prior d'Ocri. Igualment, col·laborà per la reforma amb els papes Esteve IX, Nicolau II i Alexandre II.

Com a reformador, les seves principals actuacions van intentar:
 separar el poder polític de le connotacions sagrades que havia acabat tenint, i que havien portat a la generalització de la simonia i al conflicte de les Investidures;
 incrementar l'autoritat del Papa, enfront de la d'altres bisbes i l'emperador;
 reformar la vida dels clergues, combatent el nicolaisme, o interpretació laxa del celibat, i proposant un model de vida basat en el dels monjos.

Bisbe d'Òstia i conseller pontifici
Esteve IX el nomenà cardenal i bisbe d'Òstia en 1057 o 1058, la qual cosa el feia entrar en el cercle dels set cardenals amb un contacte més estret amb el Papa. Pere Damià no volia acceptar-ho, ja que volia tornar a la vida eremítica, però acabà anant a Roma. Els papes el van enviar a diverses missions per lluitar contra la simonia: Milà (1059, on hi havia greus conflictes amb clergues de vida llicenciosa que reivindicaven l'autonomia de l'església ambrosiana); Cluny (1063), Florència, Màntua, Ravenna i altres ciutats italianes.

Últims anys i retorn al monestir
En 1067, Pere Damià, després de nombroses demandes, va obtenir del papa el permís per a tornar a Fonte Avellana, renunciant als seus càrrecs. Dos anys després, però, va haver de complir una última missió en el conflicte amb Enric IV del Sacre Imperi Romanogermànic arran del seu intent de divorci. La missió acabà amb el Concili de Magúncia de 1069.

De nou a Fonte Avellana, va repredre l'austeritat i les mortificacions de la vida eremítica, i el treball manual, sobretot la manufactura de culleres de fusta. En 1071 anà a Montecassino a la consagració de la nova església i l'any següent a Ravenna per restablir les relacions de la ciutat amb l'arquebisbe Enric, amb qui hi havia hagut conflictes.

En un dels viatges, va emmalaltir i es va deturar a Faenza, hostatjant-se al monestir benedictí de Santa Maria Fuori le Mura (actual Santa Maria Vecchia); hi morí la nit del 21 de febrer de 1072. Sebollit a l'església del monestir, va ser traslladat a la catedral de la ciutat, on encara es conserva el seu cos incorrupte.

Havia escrit un epitafi per al seu sepulcre, que s'hi pot llegir:
Jo vaig ésser al món el que tu ets ara; tu seràs el que jo ara sóc:
no prestis fe a les coses que veus destinades a morir;
són senyals frívols que precedeixen la veritat, són breus moments als que segueix l'eternitat.
Viu pensant en la mort perquè puguis viure eternament.
Tot el que és present, passa; resta en canvi el que s'apropa.
Com has ben proveït qui t'ha deixat, oh món malvat,
qui és mort abans amb el cos a la carn que no amb la carn al món!
Prefereix les coses celestials a les terrenes i les eternes a les caduques.
L'ànima lliure torni al seu començament:
l'esperit pugi a les altures i torni a aquella font de la que havia vingut,
menyspreï sota seu allò que el reté a baix.
Recorda't de mi, t'ho prego; mira pietós les cendres de Pere;
amb pregàries i planys de: "Senyor, perdoneu-lo"
Pere Pecador

Obres
 Vita beati Romualdi
 Liber Gratissimus contra la simonia
 Disceptatio Synodalis en defensa d'Alexandre II i contra l'antipapa Honori II
 Liber Gomorrhianus contra la sodomia, especialment al clergat
 De sancta simplicitate
 De divina omnipotentia, ca. 1067
 ''Dominus vobiscum'

Va ser l'escriptor més prolífic del seu segle i un dels que se'n conserven més manuscrits copiats arreu d'Europa, testimoni de la difusió de les seves obres. Va escriure 180 cartes, algunes autèntics tractats, obres litúrgiques i teològiques, sermons, obres biogràfiques...

Camaldulesos venerats
Bisbes italians
Orde de Fonte Avellana
Sants cardenals
Sants de congregacions benedictines
Sants de l'anglicanisme
Sants fundadors de comunitats o ordes religiosos catòlics
Sants poetes
Sants professors
Sants de Ravenna
Sants morts al segle XI
Doctors de l'Església
Escriptors medievals en llatí
Bisbes del segle XI
Persones de Ravenna
Morts a Emília-Romanya
Escriptors italians en llatí
Sants benedictins
Benedictins italians
Teòlegs catòlics italians
Poetes d'Emília-Romanya
Cardenals d'Emília-Romanya
Escriptors benedictins


text:
«Інде́вор» (,  — «наснажене стремління») — назва кількох кораблів, географічних об'єктів та організацій.

Кораблі
 «Індевор» — науково-дослідницьке судно Британського королівського флоту, яким командував Джеймс Кук.
 «Індевор» — назва кількох кораблів Королівського Новозеландського флоту.
 «Індевор» — британська яхта J-класу, збудована у 1934 році

Космічні апарати
 «Індевор» — назва одного з американських космічних кораблів багаторазового використання («човників»);
 «Індевор» — словесна назва основного (командного) модуля космічного корабля Апполон-15;
 «Індевор» — назва кількох кораблів «Зоряного флоту» у різних серіях «Зоряного Походу»

Топонім
Індевор () — назва кількох географічних об'єктів:
 Індевор — населений пункт у Пенсильванії, США;
 Індевор — село у Саскачевані, Канада;
 Індевор — місто у Вісконсині, США;
 Індевор — район округа Чагуанас, Тринідад і Тобаго;
 Індевор — річка у Далекому Північному Квінсленді, Австралія;
 Індевор — риф на північ від мису Скорботи, Квінсленд, Австралія;
 Індевор — протока між австралійським материком і островом Принца Уельського;
 Індевор — передгірний льодовик на острові Росса поблизу Антарктиди;
 Індевор — масив у Землі Вікторії, Антарктида;
 Індевор — кратер на Марсі.

Мистецтво
 Індевор Морс — головний персонаж серії романів Коліна Декстера, а також серіалу Інспектор Морс (1987—2000).
 «Індевор» — серіал (2012 — дотепер), адаптований до персонажів романів Коліна Декстера.

Інше
 Гідротермальні джерела «Індевор» — скупчення гідротермальних джерел на північному сході Тихого океану


text:
La langouste australienne (Panulirus cygnus) est une espèce de langouste vivant sur les côtes ouest de l'Australie et le produit de la pêche le plus important de toute l'Australie représentant 20 % de la valeur de la pêche industrielle australienne avec une valeur de 248 millions de dollars australiens en 2003-2004.

La production annuelle varie de  à  tonnes suivant les années

Voir aussi

Bibliographie
 George, 1962 : Description of Palinurus cygnus sp. nov., the Commercial Crayfish (or Spiny Lobster) of Western Australia. Journal Royal Society Western Australia, 45-4 .

Liens externes

Espèce de décapodes (nom scientifique)
Palinuridae
Faune endémique d'Australie


text:
Legia we wszystkich swoich występach zdobyła raz Puchar Ligi, w edycji 2001/02. W pierwszym finałowym meczu pokonała Wisłę Kraków 3:0 w Warszawie, a w rewanżu przegrała 1:2 w Krakowie. Z lepszym bilansem bramek Wojskowi zdobyli trofeum. Legioniści przegrali w finale dwa razy, w edycji 1999/00 z Polonią Warszawa 1:2 i z Dyskobolią Grodzisk Wielkopolski 1:4 w sezonie 2007/08.

Legia Warszawa w Pucharze Ligi

Tabele grupowe

Sezon 1952
Grupa II

Legenda:

Sezon 2006/2007
Grupa C

Sezon 2007/2008
Grupa A

Sezon 2008/2009
Grupa D

Bibliografia
 www.legia.net

Puchar ligi w polskiej piłce nożnej
Puchar Ligi


text:
A Google Pixel egy felhasználói elektronikai cikkeket felölelő márkanév a Google-től, amelyeken vagy Chrome OS vagy Android fut. A Pixel termékcsaládba tartozik a Pixel C táblagép, a Chromebook Pixel laptopok, valamint a Pixel és Pixel XL okostelefonok.

Okostelefonok

Pixel és Pixel XL

A Pixel és Pixel XL telefonokat 2016. október 4-én jelentette be a Google a #madebygoogle eseményen.

 Képernyő: 5.0" AMOLED kijelző 1080x1920 pixeles felbontással (Pixel); 5.5" AMOLED kijelző 1440x2560 pixeles felbontással (Pixel XL)
 Processzor: Qualcomm Snapdragon 821
 Háttértár: 32 GB vagy 128 GB
 Memória: 4 GB LPDDR4 RAM
 Kamerák: 12.3 MP hátsó kamera f/2.0 rekesszel és lézeres autofókusz; 8 MP előlapi kamera f/2.4 rekesszel
 Akkumulátor: 2,770 mAH (Pixel); 3,450 mAH (Pixel XL); nem cserélhető és gyorstöltéssel rendelkezik
 Színek: "Egészen Fekete", "Nagyon szürke", "Igazán Kék"

Pixel 2 és Pixel 2 XL
A Pixel 2 és a Pixel 2 XL 2017. októberében került piacra. A gyártó az LG (Pixel 2 XL) és a HTC (Pixel 2)

 Képernyő: 5.0" AMOLED kijelző 1080x1920 pixeles felbontással (Pixel 2); 6.0" P-OLED kijelző 1440x2880 pixeles felbontással (Pixel 2 XL)
 Processzor: Qualcomm Snapdragon 835
 Háttértár: 64 GB vagy 128 GB
 Memória: 4 GB LPDDR4 RAM
 Kamerák: 12.2 MP hátsó kamera f/1.8 rekesszel és lézeres autofókusz; 8 MP előlapi kamera f/2.4 rekesszel
 Akkumulátor: 2,700 mAH (Pixel); 3,520 mAH (Pixel XL); nem cserélhető és gyorstöltéssel rendelkezik
 Színek: "Mintha Kék", "Csak Fekete", "Tiszta Fehér" (Pixel 2), "Csak Fekete", "Fekete & Fehér" (Pixel 2 XL)

Pixel 3 és Pixel 3 XL
A Pixel 3 és a Pixel 3 XL 2018. októberében került piacra.

 Képernyő: 5.5" P-OLED kijelző 1080x2160 pixeles felbontással (Pixel 3); 6.3" P-OLED kijelző 1440x2960 pixeles felbontással (Pixel 3 XL)
Processzor: Qualcomm Snapdragon 845
 Háttértár: 64 GB vagy 128 GB
 Memória: 4 GB LPDDR4 RAM
 Kamerák: 12.2 MP hátsó kamera f/1.8 rekesszel és lézeres autofókusz; 2 db. 8 MP előlapi kamera f/1.9 és f2.2 rekesszel
Akkumulátor: 2,915 mAH (Pixel 3); 3,430 mAH (Pixel 3 XL); nem cserélhető, gyorstöltéssel és vezetéknélküli töltéssel rendelkezik
 Színek: "Tiszta Fehér', "Csak Fekete", "Nem Pink"

Táblagépek

Pixel C
A Google a Pixel C-t 2015 Szeptember 25-én mutatta be egy rendezvényen. Az eszköz Android 6.0.1 Marhsmallow-al érkezett, de frissíthető Android 8.0 Oreo-ra. A Google 2017 Decemberében befejezte a Pixel C értékesítését.

 Kijelző: 10.2" IPS kijelző 2560×1800 pixeles felbontással
 Processzor: NVIDIA Tegra X1
 Háttértár: 32 vagy 64 GB
 RAM: 3 GB
 Kamerák: 8 MP hátsó kamera f/2.4 rekesszel; 2 MP előlapi kamera
 Akkumulátor: 9240 mAh (nem cserélhető)

Pixel Slate
A Pixel Slate-et a Google New York-ban mutatta be 2018 Október 9-én, a Pixel 3-mal és a Pixel 3 XL-lel egyetemben. A Pixel Slate 2 USB-C csatlakozóval rendelkezik és nem rendelkezik jack alzattal. Az eszközön Chrome OS fut.

 Kijelző: 12.3" kijelző 3000x2000 pixeles felbontással
 Processzor: Intel Celeron, Core m3, Core i5 vagy Core i7
 Háttértár: 32, 64, 128, vagy 256 GB
 RAM: 4, 8 vagy 16 GB
 Kamerák: 8 MP előlapi és hátlapi kamerák
 Akkumulátor: 48 Wh

Jegyzetek

Google


text:
Reggio Emilia  - żeński klub piłki siatkowej z Włoch. Swoją siedzibę ma w Reggio nell'Emilia od 1952.

Sukcesy
 Mistrzostwo Włoch:
  1965, 1966, 1967, 1968
 Puchar Włoch:
  1982, 1983, 1986, 1989
 Puchar Challenge:
  1986, 1989, 1998

Włoskie kluby siatkarskie
Reggio Emilia
Kluby siatkarskie założone w 1952


text:
Dirk Skreber (* 1961 in Lübeck) ist ein deutscher Künstler (Malerei, Objekte, Installationen, Video).

Von 1982 bis 1988 studierte er an der Kunstakademie Düsseldorf. Von 1992 bis 1994 war er Stipendiat der Günther-Peill-Stiftung Düren, von 1994 bis 1995 Gastprofessor an der  Staatlichen Akademie der Bildenden Künste Karlsruhe. 2000 erhielt er den Preis der Nationalgalerie für junge Kunst. 2008 war er Gastprofessor an der Hochschule für bildende Künste Hamburg.
Er lebt und arbeitet in New York.

Ausstellungen (Auswahl)

 Leopold-Hoesch-Museum / Günther-Peill-Forum, Düren, 2012
 Frans Hals Museum, Haarlem, Niederlande, 2009
 De Hallen Haarlem, Niederlande, 2009
 Museum Dhondt Dhaenens, Belgien, 2009
 Frans Hals Museum, Haarlem, Niederlande, 2008
 Museum für Moderne Kunst, Frankfurt/Main, 2008
 "Blutgeschwindigkeit", Museum Franz Gertsch, Burgdorf, Schweiz, 2008
 "Blutgeschwindigkeit", Staatliche Kunsthalle Baden-Baden, Baden-Baden, Deutschland, 2008
 Wakita Museum of Art, Karuizawa, Japan, 2005
 Joslyn Art Museum, Omaha, Nebraska, 2005
 "raumfürraum", Kunsthalle Düsseldorf, Düsseldorf, 2004
 "Na(h)tanz", Aspen Art Museum, Aspen, Colorado, 2004
 Gio Marconi, Mailand, 2002
 Leopold-Hoesch-Museum, Düren, Deutschland, 1997
 Kunsthalle Rostock, Rostock, 1994
 Kunstraum München e.V., 1992

Preise

 Preis der Nationalgalerie für junge Kunst, 2000

Weblinks

 Artnet.de http://www.artnet.de/artist/423779788/dirk-skreber.html
 http://itrocksussohard.com/main.html

Hochschullehrer (Kunstakademie Karlsruhe)
Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1961
Mann


text:
Az alábbi lista Rolf Martin Theodor Dahlgren dán botanikus fejlődéstörténeti rendszere, melyet halála után felesége, Gertrude folytatott. Dahlgren főleg az egyszikűekre szakosodott, modern egyszikű rendszerét Borhidi Attila is felhasználta A zárvatermők fejlődéstörténeti rendszertana című 1995-ben megjelent tankönyvében. Dahlgren alkalmazta először a kladisztikus módszert a növényrendszertanban, 1975-ben a kétszikűekre és 1985-ben az egyszikűekre.

osztály: Magnoliopsida

alosztály: Magnoliidae

főrend: Magnolianae
 rend: Annonales
 család: Annonaceae
 család: Myristicaceae
 család: Eupomatiaceae
 család: Canellaceae
 család: Austrobaileyaceae
 rend: Aristolochiales
 család: Aristolochiaceae
 rend: Rafflesiales
 család: Rafflesiaceae
 család: Hydnoraceae
 rend: Magnoliales
 család: Degeneriaceae
 család: Himantandraceae
 család: Magnoliaceae
 rend: Lactoridales
 család: Lactoridaceae
 rend: Winterales
 család: Winteraceae
 rend: Chloranthales
 család: Chloranthaceae
 rend: Illiciales
 család: Illiciaceae
 család: Schisandraceae
 rend: Laurales
 család: Amborellaceae
 család: Trimeniaceae
 család: Monimiaceae
 család: Gomortegaceae
 család: Calycanthaceae
 család: Lauraceae
 rend: Nelumbonales
 család: Nelumbonaceae

főrend: Nymphaeanae
 rend: Piperales
 család: Saururaceae
 család: Piperaceae
 rend: Nymphaeales
 család: Cabombaceae
 család: Nymphaeaceae
 család: Ceratophyllaceae

főrend: Ranunculanae
 rend: Ranunculales
 család: Lardizabalaceae
 család: Sargentodoxaceae
 család: Menispermaceae
 család: Kingdoniaceae
 család: Circaeasteraceae
 család: Ranunculaceae
 család: Hydrastidaceae
 család: Berberidaceae
 rend: Papaverales
 család: Papaveraceae
 család: Fumariaceae

főrend: Caryophyllanae
 rend: Caryophyllales
 család: Molluginaceae
 család: Caryophyllaceae
 család: Phytolaccaceae
 család: Achatocarpaceae
 család: Agdestidaceae
 család: Basellaceae
 család: Portulacaceae
 család: Stegnospermataceae
 család: Nyctaginaceae
 család: Aizoaceae
 család: Halophytaceae
 család: Cactaceae
 család: Didiereaceae
 család: Hectorellaceae
 család: Chenopodiaceae
 család: Amaranthaceae

főrend: Polygonanae
 rend: Polygonales
 család: Polygonaceae

főrend: Plumbaginanae
 rend: Plumbaginales
 család: Plumbaginaceae
 család: Limoniaceae

főrend: Malvanae
 rend: Malvales
 család: Sterculiaceae
 család: Plagiopteraceae
 család: Bixaceae
 család: Cochlospermaceae
 család: Cistaceae
 család: Sphaerosepalaceae
 család: Sarcolaenaceae
 család: Huaceae
 család: Tiliaceae
 család: Dipterocarpaceae
 család: Bombacaceae
 család: Malvaceae
 rend: Urticales
 család: Ulmaceae
 család: Moraceae
 család: Cecropiaceae
 család: Barbeyaceae
 család: Cannabaceae
 család: Urticaceae
 rend: Euphorbiales
 család: Euphorbiaceae
 család: Simmondsiaceae
 család: Pandaceae
 család: Aextoxicaceae
 család: Dichapetalaceae
 rend: Thymelaeales
 család: Gonystylaceae
 család: Thymelaeaceae
 rend: Rhamnales
 család: Rhamnaceae

főrend: Violanae
 rend: Violales
 család: Flacourtiaceae
 család: Berberidopsidaceae
 család: Aphloiaceae
 család: Physenaceae
 család: Passifloraceae
 család: Dipentodontaceae
 család: Peridiscaceae
 család: Scyphostegiaceae
 család: Violaceae
 család: Turneriaceae
 család: Malesherbiaceae
 család: Caricaceae
 rend: Cucurbitales
 család: Achariaceae
 család: Cucurbitaceae
 család: Begoniaceae
 család: Datiscaceae
 rend: Salicales
 család: Salicaceae
 rend: Tamaricales
 család: Tamaricaceae
 család: Frankeniaceae
 rend: Capparales
 család: Capparaceae
 család: Brassicaceae
 család: Tovariaceae
 család: Resedaceae
 család: Gyrostemonaceae
 család: Bataceae
 család: Moringaceae
 rend: Tropaeolales
 család: Tropaeolaceae
 család: Limnanthaceae
 rend: Salvadorales
 család: Salvadoraceae

főrend: Theanae
 rend: Dilleniales
 család: Dilleniaceae
 rend: Paeoniales
 család: Glaucidiaceae
 család: Paeoniaceae
 rend: Theales
 család: Stachyuraceae
 család: Pentaphylacaceae
 család: Marcgraviaceae
 család: Quiinaceae
 család: Ancistrocladaceae
 család: Dioncophyllaceae
 család: Nepenthaceae
 család: Medusagynaceae
 család: Caryocaraceae
 család: Strasburgeriaceae
 család: Ochnaceae
 család: Chrysobalanaceae
 család: Oncothecaceae
 család: Scytopetalaceae
 család: Theaceae
 család: Bonnetiaceae
 család: Clusiaceae
 család: Elatinaceae
 rend: Lecythidales
 család: Lecythidaceae

főrend: Primulanae
 rend: Primulales
 család: Myrsinaceae
 család: Aegicerataceae
 család: Theophrastaceae
 család: Primulaceae
 család: Coridaceae
 rend: Ebenales
 család: Sapotaceae
 család: Styracaceae
 család: Lissocarpaceae
 család: Ebenaceae

főrend: Rosanae
 rend: Trochodendrales
 család: Trochodendraceae
 család: Tetracentraceae
 rend: Cercidiphyllales
 család: Cercidiphyllaceae
 család: Eupteleaceae
 rend: Hamamelidales
 család: Hamamelidaceae
 család: Platanaceae
 család: Myrothamnaceae
 rend: Balanopales
 család: Balanopaceae
 rend: Fagales
 család: Nothofagaceae
 család: Fagaceae
 család: Corylaceae
 család: Betulaceae
 rend: Juglandales
 család: Rhoipteleaceae
 család: Juglandaceae
 rend: Myricales
 család: Myricaceae
 rend: Casuarinales
 család: Casuarinaceae
 rend: Buxales
 család: Buxaceae
 család: Daphniphyllaceae
 család: Didymelaceae
 rend: Geissolomatales
 család: Geissolomataceae
 rend: Cunoniales
 család: Cunoniaceae
 család: Baueraceae
 család: Brunelliaceae
 család: Davidsoniaceae
 család: Eucryphiaceae
 rend: Saxifragales
 család: Saxifragaceae
 család: Francoaceae
 család: Greyiaceae
 család: Brexiaceae
 család: Grossulariaceae
 család: Iteaceae
 család: Cephalotaceae
 család: Crassulaceae
 család: Podostemaceae
 rend: Droserales
 család: Droseraceae
 család: Lepuropetalaceae
 család: Parnassiaceae
 rend: Rosales
 család: Rosaceae
 család: Neuradaceae
 család: Malaceae
 család: Amygdalaceae
 család: Anisophylleaceae
 család: Crossosomataceae
 család: Surianaceae
 család: Rhabdodendraceae
 rend: Gunnerales
 család: Gunneraceae

főrend: Proteanae
 rend: Proteales
 család: Proteaceae
 rend: Elaeagnales
 család: Elaeagnaceae

főrend: Myrtanae
 rend: Myrtales
 család: Psiloxylaceae
 család: Heteropyxidaceae
 család: Myrtaceae
 család: Onagraceae
 család: Trapaceae
 család: Lythraceae
 család: Combretaceae
 család: Melastomataceae
 család: Memecylaceae
 család: Crypteroniaceae
 család: Oliniaceae
 család: Penaeaceae
 család: Rhynchocalycaceae
 család: Alzateaceae
 rend: Haloragales
 család: Haloragaceae

főrend: Rutanae
 rend: Sapindales
 család: Coriariaceae
 család: Anacardiaceae
 család: Leitneriaceae
 család: Podoaceae
 család: Sapindaceae
 család: Hippocastanaceae
 család: Aceraceae
 család: Akaniaceae
 család: Bretschneideraceae
 család: Emblingiaceae
 család: Staphyleaceae
 család: Melianthaceae
 család: Sabiaceae
 család: Meliosmaceae
 család: Connaraceae
 rend: Fabales
 család: Mimosaceae
 család: Caesalpiniaceae
 család: Fabaceae
 rend: Rutales
 család: Rutaceae
 család: Ptaeroxylaceae
 család: Cneoraceae
 család: Simaroubaceae
 család: Tepuianthaceae
 család: Burseraceae
 család: Meliaceae
 rend: Polygalales
 család: Malpighiaceae
 család: Trigoniaceae
 család: Vochysiaceae
 család: Polygalaceae
 család: Krameriaceae
 rend: Geraniales
 család: Zygophyllaceae
 család: Peganaceae
 család: Nitrariaceae
 család: Geraniaceae
 család: Vivianiaceae
 család: Ledocarpaceae
 család: Biebersteiniaceae
 család: Dirachmaceae
 család: Balanitaceae
 rend: Linales
 család: Linaceae
 család: Humiriaceae
 család: Ctenolophonaceae
 család: Ixonanthaceae
 család: Erythroxylaceae
 család: Lepidobotryaceae
 család: Oxalidaceae
 rend: Celastrales
 család: Stackhousiaceae
 család: Lophopyxidaceae
 család: Cardiopteridaceae
 család: Corynocarpaceae
 család: Celastraceae
 rend: Rhizophorales
 család: Rhizophoraceae
 család: Elaeocarpaceae
 rend: Balsaminales
 család: Balsaminaceae

főrend: Vitanae
 rend: Vitales
 család: Vitaceae

főrend: Santalanae
 rend: Santalales
 család: Olacaceae
 család: Opiliaceae
 család: Loranthaceae
 család: Medusandraceae
 család: Misodendraceae
 család: Eremolepidaceae
 család: Santalaceae
 család: Viscaceae

főrend: Balanophoranae
 rend: Balanophorales
 család: Cynomoriaceae
 család: Balanophoraceae

főrend: Aralianae
 rend: Pittosporales
 család: Pittosporaceae
 család: Tremandraceae
 család: Byblidaceae
 rend: Araliales
 család: Araliaceae
 család: Apiaceae

főrend: Asteranae
 rend: Campanulales
 család: Pentaphragmataceae
 család: Campanulaceae
 család: Lobeliaceae
 rend: Asterales
 család: Asteraceae

főrend: Solananae
 rend: Solanales
 család: Solanaceae
 család: Sclerophylacaceae
 család: Goetzeaceae
 család: Convolvulaceae
 család: Cuscutaceae
 család: Cobaeaceae
 család: Polemoniaceae
 rend: Boraginales
 család: Hydrophyllaceae
 család: Ehretiaceae
 család: Boraginaceae
 család: Lennoaceae
 család: Hoplestigmataceae

főrend: Ericanae
 rend: Bruniales
 család: Bruniaceae
 család: Grubbiaceae
 rend: Fouquieriales
 család: Fouquieriaceae
 rend: Ericales
 család: Actinidiaceae
 család: Clethraceae
 család: Cyrillaceae
 család: Ericaceae
 család: Empetraceae
 család: Monotropaceae
 család: Pyrolaceae
 család: Epacridaceae
 rend: Stylidiales
 család: Stylidiaceae
 rend: Sarraceniales
 család: Sarraceniaceae

főrend: Cornanae
 rend: Cornales
 család: Garryaceae
 család: Alangiaceae
 család: Nyssaceae
 család: Cornaceae
 család: Roridulaceae
 család: Davidiaceae
 család: Escalloniaceae
 család: Helwingiaceae
 család: Torricelliaceae
 család: Aucubaceae
 család: Aralidiaceae
 család: Diapensiaceae
 család: Phellinaceae
 család: Aquifoliaceae
 család: Paracryphiaceae
 család: Sphenostemonaceae
 család: Symplocaceae
 család: Icacinaceae
 család: Montiniaceae
 család: Columelliaceae
 család: Alseuosmiaceae
 család: Hydrangeaceae
 család: Sambucaceae
 család: Viburnaceae
 család: Menyanthaceae
 család: Adoxaceae
 család: Phyllonomaceae
 család: Tribelaceae
 család: Eremosynaceae
 család: Pterostemonaceae
 család: Tetracarpaeaceae
 rend: Eucommiales
 család: Eucommiaceae
 rend: Dipsacales
 család: Caprifoliaceae
 család: Valerianaceae
 család: Dipsacaceae
 család: Morinaceae
 család: Calyceraceae

főrend: Loasanae
 rend: Loasales
 család: Loasaceae

főrend: Gentiananae
 rend: Goodeniales
 család: Goodeniaceae
 rend: Oleales
 család: Oleaceae
 rend: Gentianales
 család: Desfontainiaceae
 család: Loganiaceae
 család: Dialypetalanthaceae
 család: Rubiaceae
 család: Theligonaceae
 család: Gentianaceae
 család: Saccifoliaceae
 család: Apocynaceae
 család: Asclepiadaceae

főrend: Lamianae
 rend: Lamiales
 család: Retziaceae
 család: Stilbaceae
 család: Buddlejaceae
 család: Scrophulariaceae
 család: Myoporaceae
 család: Globulariaceae
 család: Plantaginaceae
 család: Lentibulariaceae
 család: Pedaliaceae
 család: Trapellaceae
 család: Martyniaceae
 család: Gesneriaceae
 család: Bignoniaceae
 család: Acanthaceae
 család: Verbenaceae
 család: Lamiaceae
 család: Callitrichaceae
 rend: Hydrostachyales
 család: Hydrostachyaceae
 rend: Hippuridales
 család: Hippuridaceae

alosztály: Liliidae

főrend: Alismatanae
 rend: Alismatales
 család: Aponogetonaceae
 család: Butomaceae
 család: Hydrocharitaceae
 család: Limnocharitaceae
 család: Alismataceae
 rend: Najadales
 család: Scheuchzeriaceae
 család: Juncaginaceae
 család: Najadaceae
 család: Potamogetonaceae
 család: Zosteraceae
 család: Posidoniaceae
 család: Cymodoceaceae
 család: Zannichelliaceae

főrend: Triuridanae
 rend: Triuridales
 család: Triuridaceae

főrend: Aranae
 rend: Arales
 család: Araceae
 család: Acoraceae
 család: Lemnaceae

főrend: Lilianae
 rend: Dioscoreales
 család: Trichopodaceae
 család: Dioscoreaceae
 család: Stemonaceae
 család: Taccaceae
 család: Trilliaceae
 család: Rhipogonaceae
 család: Petermanniaceae
 család: Smilacaceae
 rend: Asparagales
 család: Philesiaceae
 család: Luzuriagaceae
 család: Convallariaceae
 család: Dracaenaceae
 család: Asparagaceae
 család: Ruscaceae
 család: Herreriaceae
 család: Nolinaceae
 család: Asteliaceae
 család: Dasypogonaceae
 család: Calectasiaceae
 család: Blandfordiaceae
 család: Xanthorrhoeaceae
 család: Agavaceae
 család: Hypoxidaceae
 család: Tecophilaeaceae
 család: Lanariaceae
 család: Ixioliriaceae
 család: Cyanastraceae
 család: Phormiaceae
 család: Doryanthaceae
 család: Eriospermaceae
 család: Asphodelaceae
 család: Anthericaceae
 család: Aphyllanthaceae
 család: Hemerocallidaceae
 család: Hostaceae
 család: Hyacinthaceae
 család: Alliaceae
 család: Amaryllidaceae
 rend: Liliales
 család: Colchicaceae
 család: Uvulariaceae
 család: Iridaceae
 család: Alstroemeriaceae
 család: Calochortaceae
 család: Liliaceae
 rend: Melanthiales
 család: Melanthiaceae
 család: Campynemataceae
 rend: Burmanniales
 család: Burmanniaceae
 család: Corsiaceae
 rend: Orchidales
 család: Neuwiediaceae
 család: Apostasiaceae
 család: Cypripediaceae
 család: Orchidaceae

főrend: Bromelianae
 rend: Velloziales
 család: Velloziaceae
 rend: Bromeliales
 család: Bromeliaceae
 rend: Haemodorales
 család: Haemodoraceae
 rend: Philydrales
 család: Philydraceae
 rend: Pontederiales
 család: Pontederiaceae
 rend: Typhales
 család: Typhaceae

főrend: Zingiberanae
 rend: Zingiberales
 család: Lowiaceae
 család: Musaceae
 család: Heliconiaceae
 család: Strelitziaceae
 család: Zingiberaceae
 család: Costaceae
 család: Cannaceae
 család: Marantaceae

főrend: Commelinanae
 rend: Commelinales
 család: Mayacaceae
 család: Commelinaceae
 család: Xyridaceae
 család: Rapateaceae
 család: Eriocaulaceae
 rend: Hydatellales
 család: Hydatellaceae
 rend: Cyperales
 család: Juncaceae
 család: Thurniaceae
 család: Cyperaceae
 rend: Poales
 család: Flagellariaceae
 család: Joinvilleaceae
 család: Restionaceae
 család: Centrolepidaceae
 család: Poaceae

főrend: Arecanae
 rend: Hanguanales
 család: Hanguanaceae
 rend: Arecales
 család: Arecaceae

főrend: Cyclanthanae
 rend: Cyclanthales
 család: Cyclanthaceae

főrend: Pandananae
 rend: Pandanales
 család: Pandanaceae

Külső hivatkozások
 Dahlgren, Cronquist és az APG rendszerek összehasonlítása

Az eredeti lista a synonym nevekkel:
 Magnolianae – Theanae
 Rosanae – Aralianae
 Asteranae – Lamianae
 Alismatanae – Pandananae

Növényrendszertan


text:
Fernando Fonseca (Oviedo, Asturias, 1956) es un escritor español.

Trayectoria

Escritor de sólida trayectoria que en su actividad, pausada y constante, ha venido dejando la huella de un estilo propio e inconfundible, según la opinión unánime de cuantos se han asomado a su obra, tanto en el campo de la narrativa como en el ensayo literario, el teatro o el artículo. Durante un tiempo se encargó de la página de Arte en el periódico La Voz de Asturias.

Sus artículos han visto la luz en diferentes revistas (Los Cuadernos del Norte, Zenda, Rey Lagarto, Ábaco, La Ratonera, etc.) y periódicos (El País, Diario 16, La Nueva España, El Comercio, La voz de Asturias, etc.)

Participó en Palabras para Larva (Edicions del Mall, Barcelona, 1985), dedicado a la famosa novela joyceana de Julián Ríos, al lado de Juan Goytisolo, Rafael Conte, Severo Sarduy, Saúl Yurkievich, Andrés Sánchez Robayna, Emir Rodríguez Monegal, José Miguel Oviedo, entre otros.

Ha sido galardonado con el Premio de la Crítica de Asturias 2006 por su libro Pabellón de Eternos.

Obra

Novelas

 El mirlo y la boa (KRK. Oviedo, 1995)
 Palabras de cocaína (Endymion. Madrid, 1999)
 Los días de la pereza (Endymion. Madrid 2003)
 La agonía del pez tarado (Zahorí.Gijón, 2011)
 Apabullante silencio extranjero (Pez de Plata, Oviedo, 2014)
 Pequeño laberinto armónico (Eolas Ediciones, León, 2018)

Ensayo
 La voz geométrica (KRK. Oviedo, 1992)
 Pabellón de eternos (KRK. Oviedo, 2006). Premio de la Crítica de Asturias, 2006

Teatro
 Amanece en Praga (Laria. Oviedo, 2008)
 Los desnudos (o el triunfo de la perdición)

Poesía
 Años de Vida (Editorial Más Madera. Oviedo, 2019)

Relatos
 Tiene publicado un buen número de relatos en diferentes antologías y libros colectivos.

Otros trabajos
Participa en múltiples libros colectivos, como Palabras para Larva, Cuéntame un cuento, Cien Años después, Abecedario, Palabras con Ángel u Ovetensia, entre otros. Ha dado conferencias (De la España católica a la España catódica, Literatura y otros tiempos) y diversas charlas, clubs de lectura, coloquios, entrevistas, etc. Asimismo, es autor del guion para TV Clarín de ligera pluma, sobre vida y obra de Leopoldo Alas Clarín.

Enlaces externos
 La Nueva España
 Web de Fernando Fonseca
 Literarias (entrevista)
 Blog de la Biblioteca Reina Sofía. Universidad de Valladolid
 Artículo en Zenda sobre "Pequeño laberinto armónico"
 Entrevista en La Nueva España

Referencias

Escritores de España del siglo XX
Escritores de Asturias
Nacidos en 1956


text:
A laposcsőrű hegyitukán vagy laposcsőrű kéktukán (Andigena laminirostris) a madarak (Aves) osztályának harkályalakúak (Piciformes) rendjébe, ezen belül a tukánfélék (Ramphastidae) családjába tartozó faj.

Rendszerezése
A fajt John Gould angol ornitológus írta le 1851-ben.

Előfordulása
Az Andok nyugati oldalán, Kolumbia délnyugati és Ecuador nyugati területén honos. Természetes élőhelyei a szubtrópusi vagy trópusi hegyi esőerdők. Állandó, nem vonuló faj.

Megjelenése
Testhossza 46–51 centiméter, testtömege 275–355 gramm. Csőrén sárga függeléklemez található. Szeme alja és hasi foltja is sárga. Piros alsó farkfedői vannak. Háti része sötétbarna, tollazata nagy része kékesszürke.

Életmódja
Elsősorban gyümölcsöket fogyaszt, de nem veti meg a rovarokat és a kisebb állatokat sem.

Szaporodása
Természetes faodvakban fészkel.

Természetvédelmi helyzete
Az elterjedési területe kicsi és még csökken is, egyedszáma szintén csökken. A Természetvédelmi Világszövetség Vörös listáján mérsékelten fenyegetett fajként szerepel.

Jegyzetek

Források

További információk
 Képek az interneten a fajról
 Ibc.lynxeds.com - videók a fajról

Andigena
Madárfajok
Kolumbia madarai
Ecuador madarai


text:
Антониу Адриану Фария Лопиш душ Сантуш (28 декабря 1919 — 2 августа 2009, Лиссабон, Португалия) — португальский военный и политический деятель, губернатор Макао (1962—1966), генерал-губернатор Кабо-Верде (1969—1974).

Биография
В 1959—1962 гг. — Губернатор одного из округов в Мозамбике (португальская Восточная Африка).

В 1962—1966 гг. — Губернатор Макао, начальник штаба военного гарнизона.

В 1968—1970 гг. — помощник португальского Губернатора Новой Гвинеи.

В 1970—1974 — генерал-губернатор Кабо-Верде (острова Зелёного мыса).

После португальской революции (1975 г.) — глава Центра военных исследований и Верховного военного дисциплинарного совета.

До ухода в отставку работал главой Института национальной обороны.

C 2000 г. до конца жизни являлся президентом Фонда Хорхе Альвареса, президентом Ассоциации Дружбы «Португалия-Китай» (AAPC).

Политики Кабо-Верде
Политики Макао