text:
Маргарита Опольская (; 1412/1414 — 15 января 1454) — польская принцесса из опольской ветви династии Силезских Пястов, жена князя Любинского, Хойнувского и Олавского Людвика III (до 1405 — до 18 июня 1441).

Биография
Маргарита была единственной дочерью князя Опольского Болеслава IV от брака с Маргаритой Горицкой.

Около 1423 года Маргарета (одиннадцати лет) вышла замуж за своего родственника, князя Людвика III Олавского. Она родила ему двух сыновей: Иоганна I Любинского и Генриха X Хойнувского. 18 января 1441 года Людвик III умер, оставив Любинское и Хойнувское княжества своим сыновьям в качестве соправителей, а Олавское княжество – своей вдове в качестве вдовьего удела.

Князь Генрих X умер в 1452 году, и ему наследовал в Хойнуве его брат и соправитель Иоганн I (Любин в 1446 году был продан братьями Глогувскому князю Генриху IX). Иоганн I умер уже через год (в 1453 году), оставив от брака с Ядвигой Легницкой сына Фридриха I, ставшего единственным представителем Легницко-Бжегской ветви дома Силезских Пястов по мужской линии.

Маргарита пережила своего сына Иоганна I всего на два месяца. Олаву унаследовал ее внук Фридрих I, который в конечном итоге объединил в 1488 году все семейные земли.

Источники
 Miroslav Marek. Complete Genealogy of the House of Piast: Silesia.
 Charles Cawley. Medieval Lands database, Foundation for Medieval Genealogy.

Силезские Пясты
Супруги правителей XV века
Княгини Люблина


text:
Az Istállós-kő egy hegy, a Bükk-vidék harmadik legmagasabb pontja, 958,1 méterével Magyarország 7. legmagasabb hegycsúcsa. A Mátrában fekvő csúcsok után a második legmagasabb a Szilvási-kő után. A Bükk-fennsík délnyugati peremén helyezkedik el. Szilvásváradról könnyen megközelíthető pár száz méteres, korláttal kiegészített gyalogút vezet fel az oldalában lévő Istállós-kői-barlangig.

2014 előtt a Bükk-vidék legmagasabb pontjaként tartották számon, de az azóta elvégzett mérések kiderítették, hogy a Kettős-bérc déli csúcsa (Szilvási-kő) 960,715 méter, az északi 958,2 méter magas,

Istállós-kői-barlang

A barlang feltárását 1911-ben Roskó Pál kezdte meg, a gazdag régészeti lelőhelyen azóta többször is végeztek ásatásokat. Az itt talált leletek 30-40.000 évesek, előkerültek tundraszarvas-, barlangi medve-, ősbölény- és bivalymamut csontok és agyarak, kő- és csonteszközök, valamint egy őskőkori tűzhely, mely a Magyar Nemzeti Múzeumban került kiállításra.

A későbbiekben Kadić Ottokár (1929-ben) és Győrffyné Mottl Mária (1938-ban) kutatott a barlangban. A barlang tervszerű, részletes feltárását 1947-től Vértes László vezette. A kitöltés rétegződése és a rétegekben talált korjelölő állatmaradványok alapján megállapították a barlang történetét, meghatározták a három kultúrréteg korát, az akkor élt embercsoport(ok) jellemzőit. A barlangot 1944-ben védetté, 1982-ben fokozottan védetté nyilvánították.

A legújabb feltárásokat 2000-től Ringer Árpád vezette. Az Istállós-kői-barlang jelentőségét növeli, hogy a jégkori rétegekből előkerült 66 fajból álló fauna a leggazdagabb Európa aurignaci korú feltárásai közül; a mikrofaunájából 3 új emlős- és 20 új madárfajt írtak le.

Források

Vértes László: Az istállóskői barlang aurignaci II. kultúrájának kormeghatározása, 1959, Akadémiai Nyomda, Budapest
T. Dobosi Viola: Bone finds from Istállós-kő Cave, Praehistoria, 2002. 3. évf. 79-102. oldal
Adams, Brian: New radiocarbon dates from Szeleta and Istállós-kő caves, Hungary, Praehistoria, 2002. 3. évf. 53-55. oldal
Ringer Árpád: The new image of Szeleta and Istállós-kő caves in the Bükk Mountains: a revision project between 1999-2002, Praehistoria, 2002. 3. évf. 47-52. oldal

Külső hivatkozások
 Az Istállós-kő és környezetének térképe
 Istállóskői ősemberbarlang Szilvásvárad

Heves megye földrajza
A Bükk-vidék hegyei
Szilvásvárad

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Cherry Grove, North Carolina may refer to:
Cherry Grove, Caswell County, North Carolina, an unincorporated community
Cherry Grove, Columbus County, North Carolina, an unincorporated community


text:
Tropidozineus albidus is a species of beetle in the family Cerambycidae. It was described by Monne in 2009.

References

Tropidozineus
Beetles described in 2009


text:
Tsander és un gran cràter d'impacte situat a la cara oculta de la Lluna. Al costat de la vora exterior sud-est hi ha el cràter més jove Kibal'chich. Cap al nord-oest es troba Dirichlet, i a nord-est Artem'ev.

Es tracta d'una formació de cràters molt desgastada, amb una vora exterior que s'ha convertit en un una successió vagament circular i irregular d'elevacions, a causa de l'erosió d'impactes massius. Presenta una protuberància cap al sud-sud-oest, i un cràter més petit travessa la vora en el sector oest-nord-oest. El sòl interior té crestes baixes i àrees irregulars, molt probablement com a resultat de grans dipòsits d'ejecció. Un grup de petits cràters jeu prop del punt mig de la plataforma interior, amb els desgastats restes d'un parell d'impactes més antics situats al nord i a l'oest.

Tsander es troba al sud-est de la Conca Dirichlet-Jackson.

Cràters satèl·lit
Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Tsander.

Referències

Vegeu també
 Llista de cràters lunars
 Selenografia

Cràters de la Lluna
Quadrangle LQ08


text:
Muriel Cerf (* 4. Juni 1950 in Paris; † 19. Mai 2012 in Anet) war eine französische Schriftstellerin.

Leben
Muriel Cerf besuchte das Gymnasium in Paris und absolvierte die École du Louvre. Ab 1970 reiste sie abenteuerlich 10 Jahre lang nacheinander durch den Fernen Osten, Brasilien, den Nahen Osten, die USA und Jamaika, bevor ein Unfall sie zur Sesshaftigkeit zwang. Ab 1974 verarbeitete sie ihre Erfahrungen in rund 30 Roman- und Erzählungsbänden, die mit mehreren Preisen bedacht wurden. Jean-Pierre de Beaumarchais beschrieb ihren Stil als den der langen Sätze mit ständigem Wechsel von Gelehrsamkeit und Selbstironie, von lyrischem Aufschwung und gesprochener Alltagssprache.  Sie starb im Alter von 61 Jahren an Krebs, dessen angemessene Behandlung sie verweigerte.

Werke
L'Antivoyage (1974). Le Diable vert (1975, Prix Valery-Larbaud). Les Rois et les voleurs (1975, autobiographisch). Hiéroglyphes de nos fins dernières (1977). Le Lignage du serpent (1978). Améridiennes (1979). Les Seigneurs du Ponant (1979). Une passion (1981). Maria Tiefenthaler (1982). Une pâle beauté (1984). Dramma per Musica (1986). Doux oiseaux de Galilée (1988). La Nativité à l'étoile (1989). Primavera Toscana (1989). Julia M. ou le premier regard (1991). Ogres et autres contes (1997). Le Verrou (1997). Une vie sans secret (1998, Grand prix de littérature de la Société des gens de lettres). Servantes de l'œil (1999). Ils ont tué Vénus Ladouceur (2000). Triomphe de l'agneau (2000). La Femme au chat (2001). La Lumière de l'île (2001, Theaterstück). Le Bandit manchot (2002). L'Étoile de Carthage (2003). L'homme du souterrain (2003). Bertrand Cantat ou le chant des automates (2005). La Petite culotte (2005). Brillants soleils (2016, 2 Bde., postum).

In deutscher Übersetzung
 Blitzfortüne. In: Noras Tochter. Neun Erzählerinnen. Eine internationale Anthologie. Kiepenheuer & Witsch, Köln 1981.

Literatur
 Jean-Pierre de Beaumarchais: CERF Muriel. In: Jean-Pierre de Beaumarchais, Daniel Couty und Alain Rey (Hrsg.): Dictionnaire des littératures de langue française. A-F. Bordas, Paris 1984, S. 400.

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Französisch)
Literatur (Frankreich)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Franzose
Geboren 1950
Gestorben 2012
Frau


text:
Världsmästerskapet i handboll för damer 1995 spelades i Österrike och Ungern under perioden 5–17 december 1995. Sydkorea vann turneringen före Ungern och Norge.

Preliminär omgång

Grupp A

Grupp B

Grupp C

Grupp D

Slutspel

Spel om nionde- till tolfteplats

Spel om femte- till åttondeplats

Slutställning

1995 i Ungern
1995 i Österrike
Handbollssäsongen 1995/1996
Internationella handbollstävlingar i Österrike
Internationella handbollstävlingar i Ungern
Relationer mellan Ungern och Österrike
1995


text:
Saugrabenbach ist der Name folgender Gewässer:

 Saugrabenbach (Fichtelnaab), rechter Zufluss der Fichtelnaab nach Grünberg, Gemeinde Brand, Landkreis Tirschenreuth, Bayern
 Saugrabenbach (Oswaldgrabenbach), linker Zufluss des Oswaldgrabenbachs (zur Kainach) im Gemeindegebiet von Kainach bei Voitsberg, Bezirk Voitsberg, Steiermark


text:
John Warhurst (* 1. Oktober 1944 in Sheffield) ist ein ehemaliger britischer Geher.

Bei den Olympischen Spielen 1972 in München kam er im 50-km-Gehen auf den 18. Platz.

1974 siegte er für England startend bei den British Commonwealth Games in Christchurch über 20 Meilen und wurde bei den Leichtathletik-Europameisterschaften in Rom Elfter über 50 km.

Bestzeiten
 20 km Gehen: 1:29:37 h, 28. Juli 1973, London
 50 km Gehen: 4:12:37 h, 27. Mai 1972, Bremen

Weblinks
 Athletenporträt bei The Power of Ten

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Geher (Vereinigtes Königreich)
Olympiateilnehmer (Vereinigtes Königreich)
Sieger bei den Commonwealth Games (Leichtathletik)
Teilnehmer an den Commonwealth Games (England)
Brite
Geboren 1944
Mann


text:
L'IPW New Zealand Heavyweight Championship è un titolo della Impact Pro Wrestling, federazione di wrestling neozelandese. Il titolo è nato nel 2002 ed è tuttora attivo.

Albo d'oro

Titoli della Impact Pro Wrestling


text:
Costruito nel 1932, il trasmettitore HBG è stato per molti anni il sistema di riferimento temporale per la Svizzera. Dal 1966, sincronizzato con un orologio atomico, ha trasmesso l'ora esatta sulla frequenza di 75 kHz con una potenza di 20 kW da Prangins in Svizzera. Dal 2007 sono state aggiunte al segnale orario anche le previsioni meteorologiche codificate nei primi 15 secondi di trasmissione per ogni minuto e divise in 90 zone isometeorologiche per alcune delle quali, quelle più vicine al centro di elaborazioni meteo, venivano fornite previsioni per quattro giorni, mentre per le restanti zone, per soli due giorni.

Nell'agosto 2009 il Consiglio federale Svizzero ha deciso per la fine del 2011 di smantellare l'impianto e spegnere il trasmettitore a causa dell'obsolescenza delle antenne e degli alti costi di un'eventuale ristrutturazione, a fronte di uno scarso utilizzo del sistema.

Il 6 settembre 2012 alle 12:02:00 UTC le due antenne sono state abbattute con esplosioni controllate.

Tutte le informazioni trasmesse erano identiche a quelle del trasmettitore tedesco DCF77 e la conversione dei ricevitori all'altro segnale era considerato di costo modesto.

Il formato di trasmissione dei dati detto "time code" era simile a quello usato dalla stazione DCF77.
All'inizio di ogni secondo (con l'eccezione del 59º) la portante del segnale veniva interrotta per un periodo di 0,1 oppure 0,2 secondi che corrispondeva alle cifre binarie 0 o 1.
La trasmissione dei minuti, ore, data di calendario, giorno della settimana, mese ed anno corrente avveniva tramite codice BCD ed era identico al sistema usato dalla stazione tedesca DCF77.
Come per la stazione DCF77 la portante non era interrotta durante l'ultimo secondo di ogni minuto.

Le differenze rispetto al time code impiegato da DCF77 erano:
 la frequenza della portante;
 l'assenza della modulazione di fase;
 la modulazione in ampiezza è fatta disabilitando il trasmettitore anziché ridurne la sua potenza al 25%;
 il primo impulso di ogni minuto non è un bit a 0.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Video in francese sull'abbattimento dei trasmettitori "La fin des antennes de Prangins en live" - 20min.ch

Servizi di trasmissione segnale tempo e frequenza campione
Prangins


text:
The Sinsŏng Line is an electrified railway line of the Korean State Railway in Tŏkch'ŏn-si, South P'yŏngan Province, North Korea, running from West Tŏkch'ŏn on the Sŏch'ang Line to Sinsŏng.

Route

A yellow background in the "Distance" box indicates that section of the line is not electrified.

References

Railway lines in North Korea
Standard gauge railways in North Korea


text:
The IQA World Cup V was the 2011 edition of the IQA World Cup (now the US Quidditch Cup), a quidditch club tournament then organized by the International Quidditch Association. It was hosted at Icahn Stadium on Randalls Island in New York City on November 12–13.

The Cup featured 96 teams from five countries competing in three divisions. This marked the first time that teams from outside North America competed, with Argentina, Finland and New Zealand sending one team each. Teams were allowed to register between 7 and 21 players, allowing up to 2,000 athletes to participate. Division 1 featured 60 teams, Division 2 featured 24 teams, and the High School division featured 8 teams.

Besides the sports games, the event also included a two-day festival. A variety of entertainers, foods, and wizardry shops took over the Island, while musical artists performed during breaks in game play.

Division 1 semi-finals saw Middlebury College defeating Texas A&M 80*–70, and the University of Florida winning 70*–60 against the University of Minnesota. Middlebury College won the finals 100*–80 against University of Florida, thus becoming champions for the fifth consecutive time. Purdue University won the Division 2 final 60*–20 against Rochester Institute of Technology.

The Cup was profiled in Eric Hansen's Outside piece, "Quoosiers", and in the 2014 documentary Mudbloods.

See also

 Muggle quidditch
 International Quidditch Association

References

External links
IQA World Cup V archived by the Wayback Machine
US Quidditch

US Quidditch Cup
2011 in American sports
2011 in sports in New York (state)
November 2011 sports events in the United States


text:
El comtat de Richmond (o Richmondshire) és un districte del nord del Yorkshire a Anglaterra.

Segons el Domesday Book (1086), al final del , el primer titular del comtat fou Alan el Roig, fill segon d'Eudes de Penthièvre, havent rebut el "honor" (les terres en feu) de Guillem el Conqueridor en recompensa per la seva participació en la conquesta d'Anglaterra. Les terres del Richmondshire havien pertangut a Edwin (+ 1071), comte de Mèrcia, fins a la seva revolta el 1069-1070 i formaven un molt important conjunt compacte (aproximadament 200 senyories), el que era poc inhabitual per a l'època. Aquest conjunt constituïa el «honor de Richmond» i va permetre a Alan el Roig establir una força militar poderosa al nord-oest del Yorkshire, en la unió de les principals carreteres que venien d'Escòcia i entraven a la vall de York. Alan fou en aquell temps el tercer baró laic més ric d'Anglaterra. Al Domesday Book apareix designat com «castellania de Richmond». A més a més d'altres terres disperses pel Yorkshire, l'honor incloïa conjunts importants de terres als comtats de Cambridge, Norfolk i Suffolk. Altres possessions estaven disperses al Hampshire, el Nottinghamshire, l'Hertford i el Northamptonshire. Alan va començar la construcció del castell de Richmond al voltant de 1077: es tracta sens dubte d'un dels primers castells normands en pedra construït a Anglaterra i fou el centre administratiu del comtat. La ciutat de Richmond es desenvoluparà al voltant de la fortalesa. Alan, encara que mai no va rebre formalment el títol de comte de Richmond del rei d'Anglaterra (només va rebre les terres), és de vegades considerat com el primer comte de Richmond. Va morir el 1093 sense descendència. El seu germà Alan II el Negre († 1098) el va succeir. El seu darrer germà Esteve I de Penthièvre († 1135/36), va heretar aquest honor, i va reunir les possessions angleses i bretones de la família. Va viure a Bretanya i fou el primer titular que no va residir al comtat. El seu fill Alan III el Negre es va casar el 1138 amb Berta de Bretanya del que va tenir un fill, Conan; Alan III va morir el 1136 i el va succeir el seu fill Conan, que era menor d'edat, sota tutela de la seva mare Berta i del pare d'aquesta, Conan III de Bretanya. Des de 1136, l'honor de Richmond fou considerat com un comitatus, és a dir un comtat reagrupant terres contigües sota l'autoritat d'un comte.

Conan III de Bretanya va morir el 1148 i va deixar el ducat a la seva filla Berta i al seu net Conan (Conan IV de Bretanya); Berta es va casar amb Eudes de Prohoet que va esdevenir administrador de les possessions de Penthièvre, Richmon i el ducat de Bretanya. Quan Conan IV va arribar a la majoria, Eudes es va negar a cedir l'administració rebent el suport dels barons de Bretanya; Conan va haver de fugir a Anglaterra, on va administrar l'honor de Richmond que li va confirmar Enric II Plantagenet (1154), cosa que li va permetre disposar d'importants ingressos fins i tot superiors als que tenia com a duc de Bretanya. De tornada a Bretanya el 1155, amb el suport d'Enric II, no va aconseguir desfer-se de la tutela del seu protector; va conservar l'honor de Richmond després d'haver renunciat a Bretanya el 1166; Enric II va aprofitar la seva mort el 1171 per apoderar-se del comtat que va entregar el 1183 al seu fill Geoffroy, duc de Bretanya des de feia dos anys.

La unió de Richmond i Bretanya, malgrat les nombroses vicissituds, va perdurar fins al començament del . El comtat de Richmond va restar entre els títols dels ducs fins al 1399 si bé del 1342 al 1372 el títol va passar provisionalment a mans de Joan de Gant, fill d'Eduard III d'Anglaterra, sota administració de la reina mentre el seu marit estava a França en els primers combats de la Guerra dels Cent Anys; el comtat va restar fora del poder dels ducs de Bretanya fins al 1372. Llavors fou donat al duc Joan IV de Bretanya, que el va concedir al seu fill segon Artur (Artur III de Bretanya) en el moment del naixement d'aquest. El 1399, en resposta a la inversió de l'aliança del duc de Bretanya a favor del rei de França, enemic d'Anglaterra, el rei Enric IV va retirar l'honor de Richmond als ducs de Bretanya. L'honor i el seu títol foren així separats definitivament del ducat de Bretanya, amb el que havien estat lligats des de la conquesta normanda. No obstant això, els membres de la casa de Bretanya van seguir durant molt de temps reivindicant l'heretatge de Richmond, com Artur III de Bretanya que durant tota la seva vida es va anomenar comte de Richemont o conestable de Richemont.

Finalment el 1414 el títol va entrar a les possessions de la família reial anglesa a través de Joan de Lancaster, tercer fill d'Enric IV d'Anglaterra.

Els comtes

Dinastia dita de Penthièvre (1070/71-1135/36)
 Alan el Roig 1071-1093 (Alan I)
 Alan II el Negre 1093-1098
 Esteve I de Penthièvre 1098-1136
 Alan III el Negre 1136-1146 comte de Cornualla, casat amb Berta de Bretanya, filla de Conan III de Bretanya i hereva del ducat de Bretanya.

Ducs de Bretanya
 Conan el Negre (Conan IV el Petit o Conan IV de Bretanya) 1146-1171 (duc 1156-1166)
 Constància (1171 - 1201)
 Jofré I Plantagenet (per dret uxori)
 Artur I (1201 - 1203)

Segona creació del comtat de Richmond

 1219-1235 : Pere I Mauclerc (1190-1250), duc de Bretanya per dret de la seva dona Alix de Thouars i després com a regent del seu fill.
 Confiscat el 1235

Tercera creació del comtat de Richmond ( 1241)

 1241- 1268: Pere II de Savoia (1203-1268), comte de Savoia, oncle de la reina consort Eleonor de Provença

Quarta creació del comtat de Richmond (1268)
(1237)-1268: Joan I de Bretanya el Roig, duc de Bretanya. Transmet el títol al seu fill el 1268;
 1268-1305 : Joan II de Bretanya (1239-1305), duc de Bretanya

Cinquena creació del comtat de Richmond ( 1306)
 1306- 1334: Joan de Bretanya o Joan de Richmond (1266-1334), fill del precedent;
 1334- 1341: Joan III de Bretanya (1286-1341), duc de Bretanya. Nebot del precedent.

Sisena creació del comtat de Richmond ( 1341)

 1341- 1342: Joan de Montfort (+ 1345), comte de Montfort-l'Amaury. Germanastre del precedent.
 Confiscat el 1342

Setena creació del comtat de Richmond ( 1342)

 1342-1372 : Joan de Gant (1340-1399), comte de Lancaster, comte de Lincoln, comte de Derby i comte de Leicester, duc de Lancaster (1362) i  duc d'Aquitània.
 Renuncia al títol el 1372

Vuitena creació del comtat de Richmond ( 1372)

 1372- 1393: Joan IV de Bretanya (1339-1399), duc de Bretanya
1393-1399: Artur de Richmond (1392-1399) conestable de França, després duc Artur III de Bretanya
 Confiscat el 1399 per Enric IV d'Anglaterra

Novena creació del comtat de Richmond (1414)

 1414- 1435: Joan de Lancaster (1389-1435), duc de Bedford, comte del Maine i duc d'Anjou.

Desena creació del comtat de Richmond (1453)

 1453- 1456: Edmund Tudor (1430-1456), germanastre d'Enric VI d'Anglaterra;
 1457- 1461: Enric Tudor (1457-1509), després Enric VII d'Anglaterra el 1485. Fill del precedent.
 Títol confiscat el 1461.

Onzena creació com a ducat (1613)
 1613-1624 : Ludovic Stuart (1574-1624), duc de Lennox, creat duc de Richmond el 1623.

Referències

Estats feudals d'Europa
Richmond
Yorkshire


text:
MPICH, formerly known as MPICH2, is a freely available, portable implementation of MPI, a standard for message-passing for distributed-memory applications used in parallel computing. MPICH is Free and open source software with some public domain components that were developed by a US governmental organisation, and is available for most flavours of Unix-like OS (including Linux and Mac OS X).

History
The Argonne National Laboratory and Mississippi State University jointly developed early versions (MPICH-1) as public domain software. The CH part of the name was derived from "Chameleon", which was a portable parallel programming library developed by William Gropp, one of the founders of MPICH.

The original implementation of MPICH (sometimes called "MPICH1") implemented the MPI-1.1 standard.  Starting around 2001, work began on a new code base to replace the MPICH1 code and support the MPI-2 standard.  Until November 2012, this project was known as "MPICH2".  As of November 2012, the MPICH2 project renamed itself to simply "MPICH".  MPICH v3.0 implements the MPI-3.0 standard.  MPICH v4.0 implements the MPI-4.0 standard.

MPICH is one of the most popular implementations of MPI. It is used as the foundation for the vast majority of MPI implementations, including IBM MPI (for Blue Gene), Intel MPI, Cray MPI, Microsoft MPI, Myricom MPI, OSU MVAPICH/MVAPICH2, and many others.

MPICH channels
Based on ch3 infrastructure:
 Nemesis - Universal, has inter-node modules: elan, GM, IB (infiniband), MX (myrinet express), NewMadeleine, tcp; and several intra-node variants of shared memory for large messages (LMT interface).
 ssm - Sockets and Shared Memory
 shm - SHared memory
 sock - tcp/ip sockets
 sctp - experimental channel over SCTP sockets

MPICH derivatives
IBM (MPI for the Blue Gene series and, as an option, for x86 and POWER clusters)
Cray (MPI for all Cray platforms)
SiCortex (MPI SiCortex)
Microsoft (MS-MPI)
Intel (Intel MPI)
Qlogic (MPICH2-PSM)
Myricom (MPICH2-MX)
Ohio State University (MVAPICH and MVAPICH2)
ParTec (ParaStation MPI)
University of British Columbia (MPICH2/SCTP, and Fine-Grain MPI (FG-MPI) which adds support for coroutines)

See also
 Open MPI, another popular open source MPI implementation
 MVAPICH

References

External links
MPICH Home Page
standards documents

Concurrent programming libraries
Free software
Public-domain software with source code


text:
Kirara Shiraishi –en japonés, 白石 黄良々, Shiraishi Kirara– (31 de mayo de 1996) es un deportista japonés que compite en atletismo, especialista en las carreras de relevos. Ganó una medalla de bronce en el Campeonato Mundial de Atletismo de 2019, en la prueba de 4 × 100 m.

Palmarés internacional

Referencias

Atletas de Japón
Velocistas
Japoneses del siglo XXI


text:
Le quark charmé (ou quark de charme, traduit de l'anglais ), souvent abrégé en quark c, est l'une des six saveurs connues de quarks (des particules élémentaires de la physique des particules).

Propriétés

Comme tous les quarks, le quark charmé est un fermion. Il s'agit d'un quark de  possédant une charge électrique de  et une masse d'environ  (un peu plus élevée que celle du proton).

L'antiparticule du quark charmé est l'antiquark charmé, de charge électrique .

L'existence du quark charmé fut prédite en 1970 par Sheldon Glashow, Jean Iliopoulos et Luciano Maiani. La première preuve expérimentale de son existence fut obtenue en 1974 au SLAC, en même temps que celle de la .

Hadrons
Parmi les hadrons contenant un ou plusieurs quarks charmés, on peut citer :
 les mésons D, constitués d'un quark (ou d'un antiquark) charmé et d'un quark  ou  ;
 le méson Ds, constitué d'un quark charmé et d'un quark étrange ;
 plusieurs exemples de quarkoniums charmés (des mésons constitués d'un quark charmé et de son propre antiquark), comme le J/Ψ ;
 des baryons charmés, observés et nommés par analogie avec les baryons étranges (par exemple Λ ).

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Fermion
 Quark

Liens externes

Charm


text:
Gameland es una empresa de medios rusa fundada en 1992 por Dmitri Agarunov. A lo largo de los años, publicó revistas como Strana Igr, Official PlayStation Rusia, Hacker, Iron, Hooligan, PC Games. Mantiene un sitio sobre videojuegos IGN Rusia.

A principios de la década de 2010, Gameland comenzó a cerrar gradualmente sus revistas. En 2011, PC Games y tres revistas deportivas Skipass, Onboard y Mountain Bike fueron cerrados, en 2012, Hooligan dejó de aparecer. Finalmente, en 2013, se cerraron la mayoría de las revistas de Gameland, incluidas Total DVD, Photomaster, Iron, Fast and the Furious, First. Second. Third, Digital Photo. Según Boris Khokhlov, editor en jefe de Total DVD, la razón principal del cierre fue la falta de publicidad. Existe un conflicto de alto perfil con el editor en jefe despedido de Digital Photo, Boris Muradov. A finales de 2013, se publicaron los últimos números de Total Football y Country of Games. En 2015, la revista Cross Stitch se cerró, pero Burda la compró a Gameland y reanudó la publicación.

Tras cerrar las revistas, la empresa se centró en la dirección en línea. En marzo de 2013, Gameland se convirtió en socio de la parte en ruso del sitio de juegos en inglés más grande del mundo IGN. Hasta el otoño de 2015, la mayoría de los exempleados del Strana Igr trabajaban en IGN Rusia. Además, Gameland opera el recurso de seguridad de TI más grande del país, xakep.ru, y un proyecto educativo para empresarios medianos «Own Business» (mybiz.ru).

Referencias

Empresas fundadas en 1992


text:
Il RSHA IV B4 (Reich Referat IV B4), era un dipartimento della Sede Centrale della Sicurezza del Reich (Reichssicherheitshauptamt o RSHA) e della Gestapo durante l'Olocausto. Era guidato dal SS-Obersturmbannführer Adolf Eichmann, ed era responsabile degli "affari ebraici e dell'evacuazione" nell'Europa occupata dai tedeschi, e in particolare della deportazione degli ebrei dall'esterno della Polonia nei campi di concentramento o di sterminio. In Polonia, la liquidazione dei ghetti e il trasporto degli ebrei era gestito dalle SS e dai dipartimenti di polizia locali.

Descrizione
Creato nel 1941 dopo una riorganizzazione dell'RSHA, il RSHA IV B4 gestiva la categorizzazione degli ebrei, l'imposizione della legislazione anti-ebraica nel paese interessato, l'eventuale rimozione degli ebrei dal paese e la loro deportazione in un campo, ed infine la camera a gas. L'Unità IV B4 era anche responsabile dell'Associazione degli ebrei del Reich in Germania, che sovrintendeva a tutte le organizzazioni ebraiche.

Gli ebrei venivano portati dai campi in treni merci che dovevano essere prenotati e pagati; la Deutsche Reichsbahn, ossia le ferrovie di stato tedesche, addebitava la tariffa di sola andata per i deportati e la tariffa di andata e ritorno per le guardie; il RSHA fatturava per i treni che trasportavano gli ebrei.

Gerarchia di comando

L'unità IV B4 aveva sede in Kurfürstenstraße 115/116 a Berlino. La gerarchia, secondo Raul Hilberg, era:
RSHA: guidato da Reinhard Heydrich fino alla sua morte nel giugno 1942, seguito da Heinrich Himmler e Ernst Kaltenbrunner
Amt IV (Gestapo): Heinrich Müller
IV-B (Sette): Albert Hartl
IV-B-4 (Ebrei): Adolf Eichmann
IV-B-4-a (Evacuazioni): Rolf Günther
Questioni generali: Fritz Wöhrn
Trasporti: Franz Novak
"Casi particolari": Ernst Moes
IV-B-4-b (Diritto): Friedrich Suhr, seguito da Otto Hunsche
Vice: Otto Hunsche
Finanza e proprietà: Richard Gutwasser
Aree straniere: Friedrich Boßhammer

Note

Bibliografia

Approfondimenti

Altri progetti

Collegamenti esterni

Istituzioni della Germania nazista


text:
The Borlase Baronetcy, of Bockmer in the County of Buckinghamshire was a title in the Baronetage of England. It was created on 4 May 1642 for John Borlase, Member of Parliament for Great Marlow, Corfe Castle and Wycombe. He was succeeded by his only son, who also sat in the House of Commons for Wycombe and Great Marlow. On the second Baronet's death in 1689, the baronetcy became extinct.

Borlase baronets, of Bockmer (1642)
Sir John Borlase, 1st Baronet (1619–1672)
Sir John Borlase, 2nd Baronet (1640–1689)

References

External links

Extinct baronetcies in the Baronetage of England


text:
Celeste Holm (New York, 29 april 1917 – aldaar, 15 juli 2012) was een Amerikaans actrice. Ze kreeg in 1948 de Oscar voor de beste vrouwelijke bijrol in de film Gentleman's Agreement. Verder werd ze genomineerd voor de Oscar voor de films Come to the Stable en All About Eve.

Celeste Holm is in totaal vijf keer getrouwd. Haar eerste huwelijk was met regisseur Ralph Nelson van 1936 tot hun scheiding in 1939. Samen hadden ze één zoon, de internetpioneer Ted Nelson die de woorden hypertext en hypermedia introduceerde in de jaren zestig van de 20ste eeuw.
Haar tweede huwelijk was met Francis Emerson Harding Davies van 1940 tot hun scheiding in 1945. Het derde huwelijk was met A. Schuyler Dunning van 1946 tot hun scheiding in 1953. Samen hadden ze één kind. Haar vierde huwelijk was met acteur Wesley Addy van 1966 tot zijn overlijden in 1996.
Haar laatste huwelijk was met operazanger Frank Basile van 2004 tot haar overlijden in 2012. In 2002 werd bij Celeste Holm de ziekte van Alzheimer geconstateerd. Op 13 juli kreeg ze een hartaanval en werd op haar verzoek naar haar eigen huis gebracht waar ze haar laatste momenten meemaakte met haar man en familie en aldaar op 15 juli overleed op 95-jarige leeftijd.

Filmografie
 Three Little Girls in Blue (1946)
 Gentleman's Agreement (1947)
 Carnival in Costa Rica (1947)
 The Snake Pit (1948)
 Road House (1948)
 Everybody Does It (1949)
 Come to the Stable (1949)
 A Letter to Three Wives (1949, niet op aftiteling)
 Chicken Every Sunday (1949)
 All About Eve (1950)
 Champagne for Caesar (1950)
 The Tender Trap (1955)
 Carolyn (1956)
 High Society (1956)
 The Yeoman of the Guard (1957)
 Bachelor Flat (1962)
 Hailstones and Halibut Bones (1963)
 Cinderella (1965)
 Meet Me in St. Louis (1966)
 Cosa Nostra, Arch Enemy of the FBI (1967)
 Doctor, You've Got to Be Kidding! (1967)
 Swing Out, Sweet Land (1970)
 Tom Sawyer (1973)
 Death Cruise (1974)
 The Underground Man (1974)
 Bittersweet Love (1976)
 The American Woman: Portraits of Courage (1976)
 The Private Files of J. Edgar Hoover (1977)
 The Love Boat II (1977)
 Midnight Lace (1981)
 This Girl for Hire (1983)
 Jessie (1984)
 3 Men and a Baby (1987)
 Murder by the Book (1987)
 Polly (1989)
 Nora's Christmas Gift (1989)
 Polly: Comin' Home! (1990)
 Once You Meet a Stranger (1996)
 Home of the Brave (1996)
 Still Breathing (1997)
 Alchemy (2005)
 Driving Me Crazy (2012, postproductie)
 College Debts (2013, complete serie)

Televisieseries
 All Star Revue (1950)
 Lux Video Theatre (1951-1953), 4 afleveringen
 Schlitz Playhouse (1952 en 1957)
 Your Jeweler's Showcase (1953)
 Hollywood Opening Night (1953)
 Honestly, Celeste! (1954)
 The United States Steel Hour (1955)
 Producers' Showcase (1956)
 The Steve Allen Plymouth Show (1956)
 Sneak Preview (1956)
 Climax! (1956)
 Zane Grey Theater (1957)
 Goodyear Playhouse (1957)
 The Christophers (1960)
 Art Carney Special (1960)
 Play of the Week (1961)
 Alcoa Premiere (1962)
 Checkmate (1962)
 Follow the Sun (1962)
 Burke's Law (1963)
 Dr. Kildare (1963)
 The Eleventh Hour (1964)
 Walt Disney's Wonderful World of Color (1965 en 1977), 5 afleveringen
 The Fugitive (1965 en 1967)
 Run for Your Life (1965)
 Mr. Novak (1965)
 The Long, Hot Summer (1966)
 Insight (1967)
 The F.B.I. (1967), 2 afleveringen
 Nancy (1970-1971), 17 afleveringen
 The Name of the Game (1970)
 The Delphi Bureau (1972)
 Medical Center (1973 en 1974)
 The Manhunter (1974)
 The Streets of San Francisco (1974)
 Columbo (1976)
 Captains and the Kings (1976), 2 afleveringen
 The New Adventures of Wonder Woman (1977)
 Fantasy Island (1978 en 1979)
 Lucan (1978)
 The Love Boat (1979 en 1984)
 Trapper John, M.D. (1979 en 1982)
 Backstairs at the White House (1979), 4 afleveringen
 Archie Bunker's Place (1981-1983), 5 afleveringen
 As the World Turns (1981)
 American Playhouse (1982)
 Jessie (1984), 6 afleveringen
 Falcon Crest (1985), 6 afleveringen
 Matt Houston (1985)
 Magnum, P.I. (1987)
 Spenser: For Hire (1988)
 Christine Cromwell (1989-1990), 4 afleveringen
 CBS Summer Playhouse (1989)
 Loving (1991-1992)
 Cheers (1992)
 Great Performances (1995)
 Promised Land (1996-1999), 67 afleveringen
 Touched by an Angel (1996-1998), 4 afleveringen
 The Beat (2000), 13 afleveringen
 Third Watch (2002)
 Whoopi (2004)

Externe link
 Homepage van Celeste Holm
 Overlijdensbericht op nos.nl

Amerikaans filmacteur
Amerikaans televisieacteur
Amerikaans toneelacteur


text:
Il tamarino dal mantello dorato (Saguinus tripartitus Milne-Edwards, 1878) è un primate platirrino della famiglia dei Cebidi.

Vive nella foresta pluviale di Perù ed Ecuador.

Veniva un tempo considerato una sottospecie di Saguinus fuscicollis (S. fuscicollis tripartitus) col quale è simpatrico in alcune aree (in particolare con la sottospecie lagonotus).

Deve il nome scientifico alla particolare colorazione: la testa è nera, le spalle e le zampe anteriori sono arancioni e il ventre ed il quarto posteriore sono di color bruno-olivaceo, con sfumature grigiastre sulle zampe posteriori ed arancio sulla parte posteriore delle cosce. Il muso è ricoperto di pelo bianco, mentre la lunga coda è arancio nella parte inferiore, bruna in quella superiore e si scurisce fino a diventare nera nell'ultimo terzo. La zona perioculare, le sopracciglia, le orecchie e le zampe sono nude e nerastre.

Bibliografia

Altri progetti

Cebidi
Fauna sudamericana
Taxa classificati da Henri Milne-Edwards


text:
General Dynamics F-111 Aardvark var ett amerikanskt attackflygplan som ursprungligen avsågs att användas inom såväl USA:s flotta som flygvapen.

Dålig planering gjorde emellertid att planerna på att anpassa detta tunga landbaserade plan för hangarfartygsbasering till flottan aldrig kom att fullföljas. Planet var även för stort och tungt för att kunna rangeras på hangarfartyg. En unik detalj med flygplanet är den så kallade "kassett" som de båda piloterna sitter i. Denna "kassett" kan skjutas ut från resten av flygplanet vid ett nödläge. Flygplanet användes när Khadaffis palats i Libyen bombades den 14 april 1986.

Totalt byggdes 563 F-111, varav ett antal exporterades till Australien.

Varianter

F-111A
F-111A var den ursprungliga produktionsvarianten av F-111. Tidigt A-modeller som använde TF30-P-1 motorn. De flesta A-modellerna använde TF30-P-3-motor med 53 kN dragkraft och 82 kN med efterbrännkammare och Triple Plow I variabla luftintag, vilket ger en maximal hastighet av Mach 2,3 (2 300 km/h) på hög höjd. Den varianten hade en maximal startvikt på 42 000 kg och en tomvikt på 20 500 kg. A-modellens Mark I avionikutrustning inkluderade en General Electric AN/APQ-113 attackradar tillsammans med en separat Texas Instruments AN/APQ-110 terrängföljande radar och ett Litton AJQ-20 tröghetsnavigeringsystemet. Den terrängföljande radarn var integrerad med autopiloten vilket möjliggjorde flygning i höghastighet ner till höjder på 60 meter.

Den totala produktionen av F-111A var 158 stycken, inklusive 17 förproduktionsflygplan som senare modifierades till produktionsstandard. Sammanlagt 42 F-111A konverterades till EF-111A Ravens för användning som telekrigsplan. 1982 såldes fyra överlevande F-111A till Australien som ersättare för utslitna plan och modifierade till F-111C utförande.

F-111B
F-111B var ett jaktplan som utvecklades för användning ombord på amerikanska flottans hangarfartyg. Flottan behövde ett jaktplan som kunde utrustas med en kraftig radar med lång räckvidd, hög hastighet, lång räckvidd och möjlighet att bära tunga jaktrobotar. F-111B skulle ha samma flygkropp som F-111A men med en 2,59 meter kortare nos för att rymmas i hissarna ombord på hangarfartygen och större vingspann för att öka uthålligheten under jaktpatruller. Flygplanet skulle utrustas med den kraftiga  AN/AWG-9 pulsdopplerradarn och jaktroboten AIM-54 Phoenix, två av robotarna skulle bäras i bombrummet i buken. Utvecklingen av F-111B avbröts 1968 på grund av vikt- och prestandaproblem, flottans ersättare kom att bli Grumman F-14 Tomcat som använde samma radar och jaktrobot.

F-111C
F-111C är en exportvariant som såldes till Australien som kombinerade F-111A med de längre vingarna från F-111B och de förstärkta landställen från FB-111A. Australien beställde 24 stycken F-111C 1966, som efter förseningar togs i tjänst 1973. Fyra flygplan konverterades till RF-111C spaningsflygplan 1979-80. Australien köpte också fyra före detta USAF F-111A och konverterade dem till C-standard för att ersätta uttjänta flygplan. Den sista F-111C togs ur tjänst i december 2010.

F-111D
F-111D var en uppgraderad variant av F-111A som beställdes 1967 och levererades mellan 1970 och 1973. Varianten hade kraftfullare motorer, omkonstruerade luftintag och Mark II avionikutrustning samt förmåga att medföra semiaktiva jaktrobotar. F-111D kunde även användas för jaktuppdrag/interceptor. Totalt 96 flygplan levererades till 27th TFW baserade på Cannon AFB, New Mexico, som kom att bli den enda användaren av varianten. Mark II avioniken var uppbyggd med mikroprocessorer vilket erbjöd kraftigt utökad prestanda men också stora problem med tillförlitligheten.

F-111E
F-111E var en förenklad interimsvariant som beställdes 1968 efter att förseningarna med F-111D hade börjat visa sig. Man behöll motorn och avionikutrustningen från F-111A men använde luftintagen från F-111D. I övrigt gjordes mindre ändringar. Totalt levererades 94 stycken mellan 1969 och 1971, samtliga togs ur tjänst 1995.

F-111F
F-111F var den slutgiltiga versionen som utvecklades för Tactical Air Command, den beställdes 1969 och totalt 106 stycken levererades mellan 1970 och 1976. Versionen använde den moderna men billigare Mark IIB avioniksystemet, som använde delar av den problematiska Mark II systemet från F-111D och delar av systemet från FB-111A. Uppgradera motorer gav 35 procent högre dragkraft men ändå lägre bränsleförbrukning. Planet kunde också medföra en stor mängd jaktrobotar vid behov. Från det strategiska bombplanet kom en modifierad version av radarn AN/APQ-144 och den terrängfäljanderadarn AN/APQ-146

F-111K
F-111K beställdes av Storbritannien som en ersättare till BAC TSR-2 som hade avbeställts 1965 på grund av ökande kostnader. Totalt beställdes 50 F-111K i februari 1967 som senare skulle komplementeras med AFVG som var ett franskt-brittiskt attackflygplan med ställbara vingar under utveckling som senare skrotades. F-111K baserades F-111A med de längre vingarna från F-111B, de kraftigare landställen från FB-111A och Mark II avioniken från F-111D. I januari 1968 avbeställde Storbritannien orden på F-111K på grund av högre kostnader tillsammans med devalveringen av pundet.

FB-111A/F-111G

FB-111A var ett strategiskt bombplan för Strategic Air Command. Då utvecklingen av B-1 gick långsamt och man hade farhågor om utmattning i delar av planen i SAC:s flotta av B-52'or så sökte man efter en snabb interimslösning. 1965 valdes FB-111A att ersätta Convair B-58 Hustler och äldre modeller av B-52. 1968 var planen att köpa 263 stycken vilket reducerades till 76 stycken 1969. Det första produktions flygplanet flög 1968 och leveranserna avslutades 1971. FB-111A använde de längre vingarna från F-111B för bättre räckvidd och last. Flygkroppen förlängdes med 63 cm, bränslekapaciteten ökades med 2214 liter och landställen förstärktes för att klara av den större maxvikten på 54 105 kg. Flygplanet hade Triple Plow II luftintag och TF30-P-7 motorer med 56 kN dragkraft och 90 kN dragkraft med efterbrännkammare. Avioniken SAC Mark IIB bestod av en uppgraderad radar från F-111A tillsammans med komponenter som användes till F-111D's system som datorer och displayer. Beväpningen utgjordes primärt av två stycken AGM-69 SRAM i bomrummet samt ytterligare fyra på vingpylonerna, frifallande kärnvapenbomber var också ett vanligt beväpningsalternativ.
När B-1B Lancer togs i tjänst blev FB-111A överflödiga. Med början 1989 konverterades 34 stycken FB-111A till F-111G för taktisk användning. När SAC upphörde överfördes de kvarvarande FB-111A och F-111G till Air Combat Command där dom främst användes till träning. FB-111A togs ur tjänst 1991 och F-111G togs ur amerikansk tjänst 1993, samma år så såldes 15 F-111G till Australien som tog dem ur tjänst 2007.

EF-111A Raven
För att ersätta de åldrande EB-66 beställde man från Grumman konverteringen av 42 stycken F-111A till telekrigsplan. Den visuella skillnaden utgjordes av en kapsel på toppen av stjärtfenan för en AN/ALQ-99 störsändare. EF-111A togs ur tjänst i maj 1998.

Referenser

Noter

Webbkällor

Externa länkar

Amerikanska bombflygplan
Amerikanska attackflygplan
F-111
Flygplan med variabel vinggeometri
Amerikanska militärflygplan under kalla kriget
Amerikanska militärflygplan under Vietnamkriget


text:
Provincia Sakarya este o provincie a Turciei, localizată pe coasta Mării Negre.

Sakarya


text:
Hreljin Ogulinski  falu Horvátországban, Károlyváros megyében. Közigazgatásilag Ogulinhoz tartozik. Településrészei: Oklinak, Brestovac, Stjepanovići, Brozovići, Kučaj, Kostelići, Mirić-Selo, Okruglica és Zečica.

Fekvése
Károlyvárostól 37 km-re délnyugatra, községközpontjától 5 km-re északnyugatra, a Dobra partján fekszik. Itt halad át a D42-es főút és a Zágráb-Fiume vasútvonal.

Története
A falunak 1857-ben 307, 1910-ben 729 lakosa volt. Trianonig Modrus-Fiume vármegye Ogulini járásához tartozott. 2011-ben a falunak 552 lakosa volt.

Lakosság

Nevezetességei
Páduai Szent Antal tiszteletére szentelt katolikus temploma 2000-ben épült. Az épület egyhajós, félköríves szentéllyel és gúla alakú toronysisakkal. Sekrestyéje jobbról csatlakozik a szentélyhez. 2000. szeptember 10-én szentelte fel Mile Bogović gospić-senji püspök.

Külső hivatkozások
 Ogulin város hivatalos weboldala
 A város információs portálja
 A megye turisztikai egyesületének honlapja
 Ogulin város turisztikai egyesületének honlapja

Jegyzetek

Károlyváros megye települései


text:
В этой статье представлен список известных людей, умерших в 1031 году.
См. также: :Категория:Умершие в 1031 году

Январь
 1 января — Гильом де Вольпьяно — итальянский реформатор бенедиктинских аббатств, архитектор, святой католической церкви
 22 января —  — основатель многочисленных бенедиктинских монастырей и церквей в различных городах Италии, святой римско-католической церкви.

Апрель
 6 апреля — Арибо — архиепископ Майнца с 1021 года.
 11 апреля — Людольф — сеньор Цюфтена с 1025 года.

Июнь
 11 июня — Хёнджон — король Корё с 1009 года.
 25 июня — Шэн-цзун — император китайского государства Ляо с 982 года.
 28 июня —  — японский политический деятель из клана Тайра

Июль
 20 июля — Роберт II Благочестивый — король Франции с 987 года (до 996 года совместно с отцом Гуго Капетом)

Август
 6 августа —  — епископ Вердена (1013—1031)

Сентябрь
 2 сентября — Святой Эмерик — католический святой, венгерский королевич из дома Арпадов, сын короля Иштвана Святого.

Октябрь
 26 октября — Адальготт Дизентисский — аббат монастыря Дизентис (кантон Граубюнден, Швейцария); святой римско-католической церкви.

Ноябрь
 29 ноября — Ахмад аль-Кадир — аббасидский халиф Багдада с 991 года

Дата неизвестна или требует уточнения
 Гуннора де Крепон — герцогиня-консорт Нормандии (989—996), жена герцога Ричарда I Нормандского

См. также
 Список умерших в 1030 году
 Список умерших в 1032 году

Примечания

1031


text:
Katharina Hacker (* 11. Januar 1967 in Frankfurt am Main) ist eine deutsche Schriftstellerin. Ihr Schaffen umfasst erzählende und essayistische Prosa sowie Übersetzungen aus dem Hebräischen.

Leben
Mit ihren Eltern – ihre Mutter ist Kunsthistorikerin, ihr Vater Neuroradiologe – verbrachte Katharina Hacker viel Zeit auf dem Land.

Hacker besuchte von 1975 bis 1986 das altsprachliche Heinrich-von-Gagern-Gymnasium in Frankfurt am Main. Ab 1986 studierte sie Philosophie, Geschichte und Judaistik an der Universität Freiburg. 1990 wechselte sie an die Hebräische Universität Jerusalem; parallel arbeitete sie als Deutschlehrerin und an der School for Cultural Studies in Tel Aviv. Sie schloss ihre Studien ohne einen akademischen Titel ab. Seit 1996 lebt sie als freie Autorin in Berlin. Im Herbst 2006 wurde ihr Roman Die Habenichtse mit dem Deutschen Buchpreis ausgezeichnet. Im Oktober 2013 trat sie dem Literarischen Beirat des digitalen Modellprojektes Fiktion bei. Mit Alles, was passieren wird veröffentlichte sie 2021 ihren ersten Roman für Jugendliche.

Im Oktober 2021 wurde Hacker in die Mainzer Akademie der Wissenschaften und der Literatur aufgenommen.

Verlagswechsel
Im November 2009 teilte Katharina Hacker in einer Presseerklärung mit, dass sie die langjährige Zusammenarbeit mit dem Suhrkamp Verlag beendet habe. Grund dafür seien Auseinandersetzungen zwischen ihr und der Verlagsleitung über die gegen ihren Willen erfolgte Veröffentlichung ihres Romans Alix, Anton und die anderen, ihres "im Kern wichtigsten Buchs", das Teil eines dreiteiligen Romanprojekts sei. Eine zu diesem Projekt gehörende Novelle ist im Mai 2010 im S. Fischer Verlag erschienen.

Auszeichnungen
 2001 Aufenthaltsstipendium für Schloss Wiepersdorf
 2005 Stadtschreiberin von Bergen-Enkheim
 2006 Deutscher Buchpreis
 2006 Düsseldorfer Literaturpreis
 2010 Stefan-Andres-Preis
 2021 Droste-Preis

Werke

Prosa
 Tel Aviv. Eine Stadterzählung. Suhrkamp (edition suhrkamp 2008), Frankfurt am Main 1997, ISBN 3-518-12008-5
 Morpheus oder Der Schnabelschuh. Erzählungen. Suhrkamp (es 2092), Frankfurt am Main 1998, ISBN 3-518-12092-1
 Skizze über meine Großmutter. In: Von denen Schnecken. Zwei Texte von Paulus Böhmer und Katharina Hacker. Dielmann, Frankfurt am Main 1999, ISBN 3-929232-53-7
 Der Bademeister. Roman. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2000; als Taschenbuch ebd. 2006, ISBN 3-518-45905-8
 Eine Art Liebe. Roman. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2003; als Taschenbuch ebd. 2005, ISBN 3-518-45692-X
 Die Habenichtse. Roman. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2006; als Taschenbuch ebd. 2007, ISBN 978-3-518-45910-2 (Platz 1 der Spiegel-Bestsellerliste vom 23. Oktober bis zum 26. November 2006)
 Überlandleitung. Prosagedichte. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-518-41909-0
 Alix, Anton und die anderen. Roman. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2009, ISBN 978-3-518-42127-7
 Die Erdbeeren von Antons Mutter. S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main 2010, ISBN 978-3-10-030064-5
 Eine Dorfgeschichte. S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main 2011, ISBN 978-3-10-030066-9
 Skip. S. Fischer Verlag, Frankfurt am Main 2015, ISBN 978-3-10-030065-2
 Darf ich dir das Sie anbieten? Minutenessays. Berenberg Verlag, Berlin 2019, ISBN 978-3-946334-57-6
 Alles, was passieren wird. Roman für Jugendliche. Fischer Sauerländer, 2021, ISBN 978-3-7373-5820-0
 Die Gäste. S. Fischer, Frankfurt am Main 2022, ISBN 978-3-103-97337-2

Rundfunkbeiträge
 Mit Baudelaire am Airport (Baudelaire und die Gedächtniskunst). Radio-Feature. Deutschlandradio 1998

Übersetzungen
 Leah Aini: Eine muß da sein. Roman. Suhrkamp, Frankfurt am Main 1997, ISBN 3-518-40924-7
 Jossi Avni: Der Garten der toten Bäume. Roman in 15 Episoden (mit Markus Lemke). Männerschwarm, Hamburg 2000; Neuausgabe ebd. 2006, ISBN 3-935596-87-1

Hörbuch
 Die Habenichtse. Sprecherin: Inga Busch. Bearbeitung und Regie: Gabi Rüth. 4 CDs. DAV, Berlin 2006, ISBN 3-89813-638-8

Literatur
 Friedmar Apel: Erinnerung und Wissen bei Saul Friedländer und Katharina Hacker. In: Zeitschrift für deutsche Philologie, 2006, Nr. 125, Sonderheft: Das Gedächtnis der Literatur. Konstitutionsformen des Vergangenen in der Literatur des 20. Jahrhunderts. Beiträge des Internationalen Symposiums anlässlich der Emeritierung von Prof. Dr. Dr. h. c. Hartmut Steinecke vom 28. bis 30. April 2005 in Paderborn, S. 176–182.
 Reinhold Grimm: Prosagedichte? Zu Wegen und Abwegen jüngster deutscher Lyrik. In: Studi germanici, 45, 2007, 2, S. 279–287.
 Franz Fromholzer: Unerbittlich ziellos? Messianische Zeit in Katharina Hackers "Die Habenichtse". In: New German review, 23, 2008, S. 99–115.
 Meike Herrmann: Erinnerungsliteratur ohne sich erinnernde Subjekte oder: Wie die Zeitgeschichte in den Roman kommt. Zu Erzähltexten von Katharina Hacker, Thomas Lehr, Tanja Dückers und Marcel Beyer. In: Wolfgang Hardtwig, Erhard Schütz (Hrsg.): Keiner kommt davon. Zeitgeschichte in der Literatur nach 1945. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2008, S. 251–265. [Zu: Eine Art Liebe].
 Corinna Schlicht: Die Ohnmacht der Frauen in der Geschichte: am Beispiel der Romane von Katharina Hacker, Annett Gröschner und Julia Franck. In: Corinna Schlicht (Hrsg.): Geschlechterkonstruktionen, 2: Literatur-, sprach- und kommunikationswissenschaftliche Analysen. Laufen, Oberhausen 2008, S. 119–144. [Zu: Die Habenichtse]
 Wilhelm Amann: Global flows – local culture? Katharina Hacker "Die Habenichtse". In: Wilhelm Amann (Hrsg.): Globalisierung und Gegenwartsliteratur. Konstellationen – Konzepte – Perspektiven. Synchron, Heidelberg 2010, S. 209–222.
 Hermann Erschens: Stefan-Andres-Preis an Katharina Hacker. In: Mitteilungen der Stefan-Andres-Gesellschaft, 31, 2010, S. 10–17.
 Katharina Gerstenberger: Fictionalizations. Holocaust memory and the generational construct in the works of contemporary women writers. In: Laurel Cohen-Pfister (Hrsg.): Generational Shifts in Contemporary German Culture. Camden House, Rochester NY 2010, S. 95–114.
 Rüdiger Görner: Die Le(h)(e)re der Fülle. London in Katharina Hackers "Die Habenichtse". In: Neue Rundschau, 121, 2010, 4, S. 230–239.
 Friederike Gösweiner: Einsamkeit in der jungen deutschsprachigen Literatur der Gegenwart. Studien-Verlag, Innsbruck/Wien 2010 [darin S. 181–206: Kap. 4.4.3.: Innerlich leer und ideel verarmt – Katharina Hackers Die Habenichtse].
 Konrad Harrer: Die neueste Topographie des Schreckens. Zu Katharina Hackers Roman Die Habenichtse. In: Fernando Clara, Isabel Capeloa Gil, Filomena Viana Guarda, Peter Hanenberg (Hrsg.): Aufräumen, Ausräumen, Einräumen Kulturbau. Lang, Frankfurt am Main 2010, S. 429–441.
 Andrea Leskovec: Katharina Hackers Die Habenichtse. Ein Roman über Gewalt? In: LiLi. Zeitschrift für Literaturwissenschaft und Linguistik, 2010, Heft 159, S. 161–172.
 Verena Wetzstein: Von Erdbeeren, Schnecken und Schildkröten. Alzheimer-Demenz und Angehörige bei Annette Pehnt und Katharina Hacker. In: Jahrbuch Literatur und Medizin, 4, 2010, S. 169–184.
 Verena Auffermann: Laudatio auf Katharina Hacker. In: Hubert Winkels (Hrsg.): Von eins bis zehn & weiter. Neue deutsche Literatur der Düsseldorfer Literaturpreisträger. Lilienfeld-Verlag, Düsseldorf 2011, S. 133–144 [Band enthält auch: Katharina Hacker: Geschöpfe. S. 125–132].
 Joanne Leal: The interpersonal is political. Locating the ethical subject in Katharina Hacker's "Die Habenichtse". In: Angermion. Yearbook for Anglo-German literary criticism, intellectual history and cultural transfer, 4, 2011, S. 165–182.
 Monika Shafi: New concept – new life. Bodies and buildings in Katharina Hacker's novel "Die Habenichtse". In: David N. Coury (Hrsg.): Globalization, German literature, and the New Economy. University of Toronto Press, Toronto 2011, S. 434–446.
 Sara Tigges: "Leben ist das einzige, was wir haben". Die Haltlosigkeit der Romanfiguren Katharina Hackers. In: Corinna Schlicht (Hrsg.): Stimmen der Gegenwart. Beiträge zu Literatur, Film und Theater seit den 1990er Jahren. Laufen, Oberhausen 2011, S. 72–85.

Weblinks

 Website von Katharina Hacker
 Interpretationen und Werkverzeichnis im Autor*innenlexikon der Universität Duisburg-Essen / Fakultät für Geisteswissenschaften – Germanistik

 Chronik einer Zerrüttung. In: FAZ, über das Zerwürfnis mit dem Suhrkamp Verlag
 Zwischentöne. Musik und Fragen zur Person: Die Schriftstellerin Katharina Hacker im Gespräch mit Sabine Küchler Deutschlandfunk, 20. Januar 2013
 Rezension von Skip
 Katharina Hacker im Stadtschreiberarchiv Bergen-Enkheim

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Deutsch)
Schriftsteller (Frankfurt am Main)
Bestsellerautor (Deutschland)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (21. Jahrhundert)
Roman, Epik
Essay
Lyrik
Übersetzer aus dem Hebräischen
Übersetzer ins Deutsche
Radio-Feature
Träger des Deutschen Buchpreises
Mitglied der Akademie der Wissenschaften und der Literatur
Deutscher
Geboren 1967
Frau


text:
Il principio di indeterminazione tonale è una legge dell'acustica secondo la quale un suono non può mai essere completamente "puro", cioè essere composto da un'onda sonora con frequenza ben determinata (armonica pura). In pratica, infatti, compaiono altre componenti oltre al tono fondamentale (ipertoni); oltre a ciò, a seconda della durata del suono vi è una produzione di onde con frequenza diversa (anche se di poco) dalla fondamentale. Dunque vi è una indeterminazione del tono emesso che impedisce di conoscere con precisione assoluta la frequenza fondamentale di un suono qualunque.

Descrizione

I pacchetti d'onda
Le onde sonore sono limitate nel tempo, quindi il comportamento di un suono non è descritto esattamente da un'onda stazionaria: si parla invece di pacchetti d'onda. Un pacchetto d'onda è dato da una combinazione di due onde: l'onda portante o fase, che rappresenta l'andamento dell'intensità sonora con il tempo, e l'onda modulante o inviluppo, che rappresenta il suono emesso.

Matematicamente,  . Lo spettro in frequenza del pacchetto è dato dalla convoluzione tra lo spettro dell'inviluppo e quello dell'onda sinusoidale. Il risultato di tale operazione è uno spettro centrato alla frequenza  con la forma dello spettro dell'inviluppo.

L'espressione matematica del principio
Per un suono di durata , vale la relazione

dove  è la larghezza della banda di frequenze nel pacchetto d'onda intorno alla frequenza centrale propria del tono fondamentale. In pratica si tratta della gamma di frequenze emesse insieme alla fondamentale, che rendono il suono impuro.

Conseguenze
Secondo il principio di indeterminazione tonale non è possibile realizzare un pacchetto d'onda rigorosamente monocromatico (cioè con una frequenza pura). Infatti più la durata del suono è breve e più è grande la gamma di frequenze diverse dalla fondamentale. Il limite  Δf=0 si ha solo per un suono di durata infinita.

Un esempio pratico può essere la pizzicatura di una corda di chitarra, ad esempio per eseguire un do4. Realisticamente poniamo . Allora ; vale a dire più della differenza tra il do4 () e il do♯4 diesis ().

Bibliografia
 Andrea Frova, Fisica nella musica, Zanichelli, (1999) ISBN 9788808090126
 Cesare Beltrami e AA. VV., Arte e fisica del suono, (2013), Franco Angeli Editore, ISBN 9788820439149

Voci correlate
Rapporto tra musica e matematica
Rapporto tra musica e informatica

Collegamenti esterni
 Fisica Onde Musica, http://fisicaondemusica.unimore.it
 Il suono: periodo e frequenza (dall'enciclopedia Treccani online)

Altezza (musica)
Acustica


text:
Marianne Vionnet-Berendsdorf (* 6. Januar 1937 in Berlin) ist eine deutsche Schauspielerin.

Leben
Marianne Berendsdorf trat in der Rolle der Jenny in dem 1960 uraufgeführten Lustspiel Peter Voss - Der Millionendieb von Kurt Longa (Text) und Bernhard Eichhorn (Musik) auf den Vereinigten Bühnen Krefeld Mönchengladbach auf. Als Sprecherin war sie auf den Hörspielen Elefantenboy I (Unsere Welt, 1974), Petroleum Und Robbenöl von Franz Josef Degenhardt und Kurt Vethake (Decca, 1977), und Nesthäkchen Und Ihre Puppen / Nesthäkchens Erstes Schuljahr nach Else Ury (Sonocord, 1984) zu hören.

Sie wirkte in der im Jahr 1970 ausgestrahlten Episode ("Der Wagenlenker") der Vorabendserie Percy Stuart mit. Einer ihrer bekanntesten TV-Rollen war Inge Schramm in der Serie Drei Damen vom Grill ab 1977.

Filmografie
 1966: Der Fall der Generale (Fernsehfilm)
 1970: Percy Stuart (Fernsehserie, 1 Episode)
 1975: Kommissariat 9 (Fernsehserie, 1 Episode)
 1976: Pension Schöller (Fernsehfilm)
 1977–1982: Drei Damen vom Grill (Fernsehserie, 18 Folgen)
 1980: Café Wernicke (Fernsehserie, 1 Episode)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Hörspielsprecher
Deutscher
Geboren 1937
Frau


text:
The 2003–04 Macedonian Football Cup was the 12th season of Macedonia's football knockout competition. FK Cementarnica 55 were the defending champions, having won their first title. The 2003–04 champions were FK Sloga Jugomagnat who won their third title after appearing in their eighth Final in nine seasons.

Competition calendar

First round
Matches were played on 3 August 2003.

|colspan="3" style="background-color:#97DEFF" align=center|3 August 2003

|}

Second round
The first legs were played on 1 October and second were played on 22 October 2003.

|}

Quarter-finals
The first legs were played on 26 November and second were played on 3 December 2003.

|}

Semi-finals
The first legs were played on 10 March and the second on 15 April 2004.

Summary

|}

Matches

2–2 on aggregate. Napredok won on away goals.

2–2 on aggregate. Sloga Jugomagnat won on away goals.

Final

See also
2003–04 Macedonian First Football League
2003–04 Macedonian Second Football League

External links
 2003–04 Macedonian Football Cup at rsssf.org
 2003–04 Macedonian Football Cup at FFM.mk

Macedonia
Cup
Macedonian Football Cup seasons


text:
Darios del Pont (en grec antic Δαρεῖος, en llatí Darius) va ser l'últim rei del Pont de la dinastia Mitridàtica. Va governar uns dos anys, des del 39 aC fins a la seva possible mort el 37 aC). Era fill de Farnaces II, rei del Pont i d'una dona sàrmata. Era net de Mitridates VI Eupator i de la seva dona Laodice.

Segons Apià, l'únic autor que l'esmenta, va ser establert al tron pel triumvir Marc Antoni l'any 39 aC, perquè s'oposés al rei de Capadòcia Ariarates X que duia a terme una guerra contra Roma. Marc Antoni va posar diversos reis a la zona oriental de la república romana amb la condició de que fossin aliats seus i paguessin un tribut. A més de Darios, que va situar al Pont, va nomenar Polemó I rei d'una part de Cilícia, i a Amintes de Galàcia de Pisídia. Finalment l'any 37 aC Marc Antoni va donar el Pont a Polemó que estava casat o es va casar amb Dinamis, germana de Darios. Aquesta cessió va tenir lloc o bé perquè Darios havia mort (el més probable, ja que l'herència hauria anat a la germana) o perquè el triumvir el va destituir.

Estrabó diu que Polemó va atacar Arsaces, un dels fills de Farnaces II, a Sagylium, perquè intentava ocupar el regne del Pont. Va aconseguir prendre la fortalesa i Arsaces va haver de fugir a les muntanyes, on va morir de sed i de gana, ja que uns anys abans Gneu Pompeu Magne havia fet cegar els pous per evitar que s'hi instal·lessin els bandits. Cassi Dió, descriu Polemó com a rei del Pont, sense fer cap menció de Darios, quan Marc Antoni feia la guerra contra els parts l'any 36 aC.

Referències

Reis del Pont


text:
Glüsing er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Kirchspielslandgemeinden Eider i den nordlige del af Kreis Dithmarschen. Kreis Dithmarschen ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Kommunen er beliggende ved Landesstraße 149 mellem Hennstedt og Schalkholz. I kommunen ligger desuden Glüsingerberge.

Nabokommuner
Nabokommuner er (med uret fra nord) kommunerne Hollingstedt, Delve, Schalkholz, Linden og Hennstedt (alle i Kreis Dithmarschen).

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Dithmarschen


text:
L'église Saint-Genest (ou Saint-Genès ) de Flavigny-sur-Ozerain est une église de style gothique, édifiée au , dont la transformation aux  et  atteste de l'évolution du village à la fin du Moyen Âge.

Localisation

Historique
L'actuelle église fait suite à un édifice roman préexistant, la croissance de la cité expliquant la construction au  d'un bâtiment plus spacieux susceptible de répondre aux besoins de la population. D'importantes transformations interviennent au  sous l'impulsion de Quentin Ménard, archevêque de Besançon et natif du lieu. La nef est surélevée pour accueillir de part et d'autre des tribunes. L'église est consacrée en 1435 par Laurent Pinon, évêque d'Auxerre. Durant le , des chapelles latérales sont rajoutées par de riches familles bourgeoises du village.

Description

Architecture

L'église comporte une tribune centrale en pierre de style gothique flamboyant et des stalles du , destinées à accueillir la confrérie des Messieurs de Saint Genest fondée par Quentin Ménard en 1459, collège de clercs qui existera jusqu'à la Révolution. Une importante statuaire existe, avec une Vierge allaitante du  et un Ange de l'Annonciation du . Les reliques de Sainte Reine ont été transférées dans l'église en 1793.

Intérieur

Protection
L'église Saint-Nicolas fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques sur la liste des monuments historiques protégés en 1840. C'est l'un des huit monuments du département de la Côte-d'Or figurant sur cette liste.

Galerie de photos

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

 Vidéo réalisée dans l'église en 2015

Notes et références

Flavigny-sur-Ozerain Genest
Flavigny-sur-Ozerain
Flavigny-sur-Ozerain
Flavigny-sur-Ozerain Genest
Eglise Saint-Genest de Flavigny-sur-Ozerain
Eglise Saint-Genest de Flavigny-sur-Ozerain
Édifice religieux du XIIIe siècle en France
Édifice religieux du XVe siècle en France
Édifice religieux du XVIe siècle en France
Patrimoine du XIIIe siècle
Patrimoine du XVe siècle
Patrimoine du XVIe siècle


text:
(« Nous avons tout gâché ») est un film documentaire français réalisé par Jean-Baptiste Thoret, sorti en 2017.

Il est présenté au Festival du cinéma américain de Deauville 2017.

Synopsis
Jean-Baptiste Thoret revient sur les utopies des années 1960 et 1970 pour comprendre comment l'Amérique est passée d'Easy Rider à Donald Trump.

Fiche technique
 Titre français : We Blew It
 Réalisation : Jean-Baptiste Thoret
 Scénario : Jean-Baptiste Thoret
 Photographie : Denis Gaubert
 Montage : Daly Marc
 Pays d'origine : France
 Format : Couleurs - 35 mm - 2,35:1 - Dolby Digital
 Genre : documentaire
 Durée : 137 minutes
 Dates de sortie :
  :  (Festival du cinéma américain de Deauville 2017),  (sortie nationale)

Distribution

 Michael Mann : lui-même
 Peter Bogdanovich : lui-même
 Tobe Hooper : lui-même
 Paul Schrader : lui-même
 Fred Williamson : lui-même
 Peter Hyams : lui-même
 Ronee Blakley : elle-même
 Bob Rafelson : lui-même
 James Toback : lui-même
 Jerry Schatzberg : lui-même
 Charles Burnett : lui-même
 Jeff Lieberman : lui-même
 Stanton Kaye : lui-même

Accueil critique
L'accueil critique est positif : le site Allociné recense une moyenne des critiques presse de 3,7/5, et des critiques spectateurs à 3,3/5.

Bibliographie
 Propos recueillis par Benjamin Bottemer, « Jean-Baptiste Thoret », Novo N°49, Editions Chicmédias/Médiapop, Strasbourg & Mulhouse, , pp.43-45,
 Vincent Thabourey, « Le goût de l'Amérique », Positif , Institut Lumière-Actes Sud, Paris, , ,

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2017
Film documentaire français
Film en anglais
Film documentaire sur les États-Unis


text:
Eddie Pequenino (né le  à Buenos Aires et mort le  à Buenos Aires) est un tromboniste, un chanteur de jazz et de rock'n'roll, et un comédien argentin. En 1956, il forma le premier groupe de Rock'n'roll en Argentine et il réalisa les premiers enregistrements de ce genre en Argentine.

Biographie

Eduardo Pecchenino est né le  dans le quartier de Villa Urquiza à Buenos Aires. C'est là qu'il vécut toute sa vie. Ses parents étaient des immigrants italiens qui venaient d'une zone proche de la limite entre le Piémont et la Lombardie. Ils étaient tous les deux musiciens. Son père était accordéoniste et sa mère était chanteuse dans une chorale.

L'étape jazz

C'est à l'âge de 15 ans qu'il décide de se consacrer au trombone. Il alterne alors les classes de musique avec son travail dans l'usine de verre Riggoleau. À 18 ans, il forme son premier orchestre de jazz, le Jazz Los Colegios, avec le trompettiste Ricardo Romero (qui formera plus tard le groupe Los Cincos Latinos avec son épouse Estela Raval). Le groupe atteint une certaine renommée ce qui l'emmène à allé faire une tournée au Chili. Par la suite, il intégra divers orchestres en tant que tromboniste.

Les rares enregistrements qui existent montrent que son style était imprégné des « vieilles écoles » jazz, comme le Dixieland. C'est ce que montre ses reprises de Muskrat Ramble (Rata Paseandera), composée en 1926 par Kid Ory et de Whispering (Susurrando), composée en 1920 par Vincent Rose, John Schonberg et Richard Coburn.

Le premier rockeur d'Argentine

Dans les années 1950, les musiciens argentins ont commencé à se tourner vers les rythmes qui s'étaient développés aux États-Unis. Ils commencèrent par le Rhythm and Blues avant de se tourner vers le Rock'n'roll. Avant Pequenino, personne n'avait pratiqué le rock. C'est ainsi qu'il commença à enregistrer des chansons, et ça, seulement deux années après Rock Around the Clock de Bill Haley. On peut cependant noter les improvisations d'Oscar Alemán sur la chanson Boogie Woogie. Le guitariste partageait avec Eddie Pequenino une formation musicale de jazz. Lui aussi enregistra une version instrumentale de Rock Around The Clock le , sous le titre de Bailando el Rock And Roll.

À la suite du succès qu'atteint Bill Haley and His Comets à travers des chansons comme Crazy Man, Crazy (1954) et Rock Around the Clock (1955), et par ses deux films, Rock Around the Clock (1956) et Don't Knock the Rock (1956), qui sortirent dans les salles de cinéma de Buenos Aires en 1957, Eddie se tourna complètement vers le style musical naissant qui était en train de secouer les jeunes du monde entier. C'est ainsi qu'il forma le premier groupe de Rock en Argentine : Mr. Roll y sus Rockers. Le groupe était composé de Arturo Schneider (saxo tenor), Franco Corvini (trompette), Buby Lavecchia (piano), L. Rea (guitare), Banjo (contrebasse) et Jorge Padín (batterie).

Avec ce groupe, il enregistra de nombreuses reprises de Bill Halley et d'autres rockeur comme Bobby Freeman. Parmi ses reprises, on peut citer : See You Later, Alligator, Mambo Rock, I Cry More, R.O.C.K., Shake, Rattle and Roll et Rancho Rock.

En 1956, il participa à l'enregistrement du premier rock argentin chanté en espagnol : Rock con Leche, une chanson au caractère humoristique. Elle faisait partie des chansons d'une émission de radio, la Revista Dislocada, animée par le comique Délfor Dicásolo. À travers cette émission, de nombreuses chansons furent créées, avec entre autres Deben ser los Gorilas, une chanson qui a inventé le terme utilisé en Argentine pour critiquer les anti-péronistes. Un des autres auteurs de la chanson Rock con Leche est Aldo Canmarota, le scénariste de la Revista Dislocada. Santos Lipesker et le producteur artistique Ben Molar participèrent aussi à la composition de la chanson. Lipesker travaillait alors comme arrangeur musical sur Radio el Mundo, la radio qui retransmettait l'émission de Délfor. Le plus frappant fur la participation d'Eddie Pequenino, qui chanta sa partie en anglais, en traduisant le titre par Rock and Milk.

Peu après, Mr. Roll y sus Rockers participèrent au film Venga a bailar el Rock (1957), le premier film sud-américain sur le Rock and roll. Pour le film, Eddie Pequenino enregistra deux chansons : Despacio Nena et Aquí Viene El Rock. L'année suivante, le groupe fut choisi par Bill Haley pour faire la première partie de ses concerts au théâtre Metropolitan de Buenos Aires.

Pendant un temps, il utilisa le nom d'Eddie Parker. À Rosario, il enregistra un album pour la maison de disque Embassy, Eddie Pequenino y su Rhythm Band. Le groupe était alors composé de Arturo Schneider (saxo tenor), Héctor Pizzicatti (trompette), Abel Pizzicatti (piano), Alejandro Schneider (contrebasse), Manuel Chaqui (guitare y violon), Juan D. Flores (batterie) et J. Garbuglia (accordéon). L'enregistrement le plus emblématique qu'il réalisa à Rosario fut Saltando en Rock. Composé par Santiago Rossino (considéré comme le premier arrangeur musical du jazz argentin), elle fut enregistrée en . Cette chanson fut intégrée à un single qui contenait une version rock de Cuando los Santos Vienen Marchando.

Télévision : de musicien au Club del Clan à humoriste avec Alberto Olmedo

En 1960, le groupe réalisa une tournée en Europe. À leur retour, Eddie Pequenino commença à explorer le monde de la télévision. Il fit partie du groupe de musiciens du Club del Clan (1962-1963), où il chantait des chansons de rock en espagnol, notamment avec Palito Ortega et Johny Tedesco. Par la suite, il dirigea l'orchestre du programme Domingo para la juventud.

En parallèle, Eddie Pequenino commença à exploiter ses talents d'humoriste. Il joua dans Operación Ja Ja, La Tuerca y No Toca Botón, cette dernière en compagnie d'Alberto Olmedo.

En 1965, il reçut le prix Martín Fierro en tant que révélation de l'année. Cette même année, il participa au premier « megashow » organisé en Argentine : Buenos Aires canta al mundo. Ce spectacle fut créé par Cacho Carcavallo, Martín Darré et Mariano Mores. Les sketchs humoristiques furent joués par Gerardo et Hugo Sofovich. Dans le cadre de ce spectacle, dix images musicales furent mises en place. Chacune représentait une partie du monde et de son style musical. Le casting musical fut dirigé par Mariano Mores. Parmi les artistes composant le spectacle, on peut citer : Lorenzo Alessandría, Los Arribeños, Daniel Cicaré, Oscar Ferro, Dayna Fridman, Osvaldo Guerrero, Alberto Irízar,Mario Jordán, Noemí Kazan, Los Mac Ke Mac's, Ubaldo Martínez, Nito Mores, Eddie Pequenino, Javier Portales, Violeta Rivas, Alba Solís, los bailarines Mayoral y María Elena, José Luis Paz et Víctor Valli.

En 1976, il joua dans le film Don Carmelo el Capo, dans lequel il campait un musicien mafieux. La même année, il joua au théâtre avec Luis Sandrini.

En 1978, il souffrit d'une thrombose, ce qui le poussa à limiter ses activités. Il mourut le  dans le quartier de Villa Urquiza à Buenos Aires.

Filmographie
 1957 : Venga a bailar el rock
 1965 : Psique y sexo
 1965 : Extraña invasión
 1966 : La gorda
 1966 : El galleguito de la cara sucia
 1967 : ¿Quiere casarse conmigo?
 1969 : El bulín
 1969 : El salame
 1970 : La guita
 1970 : Este loco verano
 1971 : En una playa junto al mar
 1971 : ¡Arriba juventud!
 1972 : Piloto de pruebas
 1972 : He nacido en la ribera
 1975 : Los chiflados del batallón
 1976 : Don Carmelo Il Capo
 1979 : Las muñecas que hacen ¡pum!
 1981 : Abierto día y noche
 1984 : Barbarian Queen
 1984 : Mingo y Aníbal, dos pelotazos en contra

Notes et références

Notes

Références

Naissance en avril 1928
Décès en juillet 2000
Acteur argentin
Chanteur argentin
Chanteur de rock
Décès à 72 ans
Naissance à Buenos Aires
Décès à Buenos Aires


text:
Bradavica (polsky Staroleśny Szczyt) je štít ve Vysokých Tatrách, vysoký 2476 metrů a dosahující prominence 276 metrů, což je 7. nejvyšší hodnota mezi tatranskými dvoutisícovkami.

Poloha
Nachází se necelé 2 km severovýchodně od Gerlachovského štítu, na hřebeni mezi Východnou Vysokou a Slavkovským štítem, ze kterého od Bradavice vybíhá na jih rozsocha Velických Granátů. Díky tomu se Bradavica klene nad 3 dolinami – Slavkovskou, Velickou a Velkou Studenou. Má čtyři vrcholy, nejvyšší je severovýchodní.

Přístup
Prvovýstup provedli 14. srpna 1892 Kazimierz Tetmajer, Tadeusz Boy-Żeleński, Klimek Bachleda, Jan Bachleda-Tajber.

Na Bradavicu nevedou žádné značené turistické cesty, a je proto přístupná jen s horolezeckým průkazem nebo v doprovodu horského vůdce.

Externí odkazy

 Bradavica na Goat.cz
 Bradavica na Treking.cz

Hory a kopce ve Vysokých Tatrách
Dvoutisícovky na Slovensku
Hory a kopce v Prešovském kraji
Horolezecké lokality na Slovensku
Velická dolina
Veľká Studená dolina
Slavkovská dolina
Dvoutisícovky v Karpatech


text:
Poglajen is a surname. Notable people with the surname include:
 Cristian Poglajen (born 1989), Argentinian volleyball player
 Martin Poglajen (born 1942), Dutch judoka


text:
Alexandru Lipcan se poate referi la următoarele persoane:

Alexandru Lipcan (1908–1977), scriitor, jurnalist și traducător sovietic moldovean
Alexandru Lipcan (n. 1959), politician moldovean


text:
Nenjiang kan avse:

 Nenjiang (flod) – en flod i Manchuriet i nordöstra Kina
 Nenjiang, Heihe – ett härad i Heilongjiang-provinsen i Folkrepubliken Kina
 Nenjiang (häradshuvudort i Kina) –  i provinsen Heilongjiang
 Nenjiang – den forna provinsen Nunkiang i nordöstra Kina

WP:Projekt Kina


text:
"Drive (For Daddy Gene)" é um canção composta e gravada pelo cantor norte-americano de música country Alan Jackson. Foi lançado em janeiro de 2002 como o segundo single do seu álbum, Drive e alcançou a primeira posição na parada norte-americana Hot Country Songs da Billboard, além de número 28 na Billboard Hot 100.

Posições nas paradas musicais
"Drive (For Daddy Gene)" estreou no número 53 na parada norte-americana Hot Country Singles & Tracks da Billboard para a semana de lançamento, em 2 de fevereiro de 2002.

Paradas de fim de ano

Singles de 2002
Canções de 2002
Canções gravadas por Alan Jackson
Canções em inglês


text:
Die Communauté de communes Cœur et Coteaux du Comminges ist ein französischer Gemeindeverband mit der Rechtsform einer Communauté de communes im Département Haute-Garonne in der Region Okzitanien. Sie wurde am 16. Dezember 2016 gegründet und umfasst 104 Gemeinden. Der Verwaltungssitz befindet sich im Ort Saint-Gaudens.

Historische Entwicklung
Der Gemeindeverband entstand mit Wirkung vom 1. Januar 2017 durch die Fusion der Vorgängerorganisationen
 Communauté de communes du Boulonnais,
 Communauté de communes Nébouzan Rivière Verdun,
 Communauté de communes des Portes du Comminges,
 Communauté de communes du Saint-Gaudinois und
 Communauté de communes des Terres d'Aurignac.

Mitgliedsgemeinden

Einzelnachweise

Coeur et Coteaux du Comminges
Gegründet 2016


text:
Heteropoda binnaburra este o specie de păianjeni din genul Heteropoda, familia Sparassidae, descrisă de Davies, 1994. Conform Catalogue of Life specia Heteropoda binnaburra nu are subspecii cunoscute.

Referințe

Heteropoda


text:
Kamanje és un poble de Croàcia situat al comtat de Karlovac. El 2011 tenia 891 habitants. Es troba a la frontera amb Eslovènia.

Municipis de Karlovac


text:
Per quarant'anni è stata la presidentessa del National Council of Negro Women
e per il suo impegno sociale è stata insignita della Medaglia presidenziale della libertà e della Medaglia d'oro del Congresso.

Biografia
Dopo essere stata ammessa al Barnard College, le fu negato l'ingresso a causa della regola dell'istituto che permetteva la frequentazione solo di due studenti afroamericani all'anno.
La Height proseguì comunque gli studi alla New York University, laureandosi in psicologia educativa.

Qualche tempo dopo cominciò la sua carriera di attivista: entrò infatti a far parte del National Council of Negro Women, un'organizzazione che richiedeva trattamenti uguali per le donne bianche e le donne nere. Nel 1957 ne fu nominata presidente e mantenne la posizione fino al 1997.

Nel corso degli anni molte personalità influenti si rivolsero a lei, e fra di loro si ricorda la First Lady Eleanor Roosevelt.
La Height lottò molto per le sue idee di uguaglianza, chiedendo ad Eisenhower di desegregare le scuole
e a Johnson di assegnare alle donne afroamericane posizioni di rilievo nel governo.

Morì a Washington il 20 aprile 2010, all'età di novantotto anni.
Il presidente Barack Obama  partecipò alle onoranze funebri, tenendo un'orazione nella Cattedrale dei Santi Pietro e Paolo (Washington).

È sepolta al Fort Lincoln Cemetery (Washington).

Onorificenze

È stata inserita nella National Women's Hall of Fame.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Decorati con la Medaglia presidenziale della libertà
Attivisti contro il razzismo
Persone legate al femminismo
Razzismo negli Stati Uniti d'America


text:
This is a list of all former coaches of Qarabağ FK.  Current coach Gurban Gurbanov took over from Rasim Kara on the July 2008.

Managers

References

Qarabağ FK managers
Qarabağ


text:
Ткáцкие переплетéния — различные способы взаимных переплетений нитей основы и утка́, которые используют в ткацком производстве при изготовлении тканей на ткацких станках.

Вид переплетения — одна из важнейших характеристик строения ткани, определяющая её внешний вид, физические, механические, технологические свойства.

Перекрытие (nF) — место, в котором пересекаются нити основы и утка.
 Осно́вное перекрытие nFО — место на лицевой стороне ткани, в котором нить основы располагается над нитью утка.
 Уто́чное перекрытие (nFУ) — место на лицевой стороне ткани, в котором нить утка располагается над нитью основы.

Ткацкие переплетения графически принято обозначать схемой, состоящей из клеток двух цветов, расположенных рядом друг с другом в определённом порядке. Основные нити располагаются в вертикальных рядах клеток, уточные — в горизонтальных. Тёмные клетки означают основные перекрытия, светлые — уточные.

Счёт нитей основы идёт слева направо, нитей утка — снизу вверх.

Раппо́рт переплетения (R) — число перекрытий по направлению нитей основы и утка, после которых чередование перекрытий повторяется.
 Раппорт переплетения по основе (RО) — число нитей основы, после которых чередование перекрытий в направлении утка повторяется.
 Раппорт переплетения по утку (RУ) — число нитей утка, после которых чередование перекрытий в направлении основы повторяется.

Сдвиг (S) — число, означающее на сколько нитей удалено одиночное перекрытие от аналогичного предыдущего перекрытия.
 Вертикальный сдвиг (SО) — количество нитей утка между двумя одиночными осно́вными перекрытиями.
 Горизонтальный сдвиг (SУ) — количество нитей основы между двумя одиночными уточными перекрытиями.

Главные переплетения
К главным переплетениям относятся:
 полотняное;
 саржевое;
 атласное;
 сатиновое.

Полотня́ное переплетение
Самый простой вид переплетения, в котором нити основы и утка перекрывают друг друга в каждых двух последовательных перекрытиях (с наименьшим возможным раппортом). Таким образом, раппорт основы равен раппорту утка:

RО = RУ = 2 (нити).

SО = SУ = 1.

nFО = nFУ = 1.

Полотняное переплетение, в котором нить основы значительно тоньше нити утка, называется ложным репсом, так как при этом образуется поперечный рубчик по типу переплетения уточный репс. Таким свойством обладают ткани поплин и хлопчатобумажная тафта.

Ассортимент тканей
 Хлопчатобумажные: бязь, ситец, батист, миткаль, фланель, маркизет, поплин, тафта, зефир.
 Льняные: бортовка, парусина, полотно.
 Шёлковые: различные крепы (крепдешин, креп-шифон, креп-жоржет, креп-марокен)
 Шерстяные: сукно, некоторые костюмные и плательные ткани.
 Другие: домотканое полотно.

Са́ржевое переплетение
Саржевое переплетение образует на поверхности ткани видимый диагональный рубчик («бугорки»), которые в основном направлены сверху вниз и слева направо, но встречается и обратное направление рубчика (снизу вверх и справа налево), образуемое обратным саржевым переплетением.

Условно обозначается дробью, в числителе которой число основных перекрытий, а в знаменателе — число уточных перекрытий в раппорте переплетения (nFО/nFУ).

RО = RУ = R = nFО + nFУ.

SО = SУ = ±1.

RО >= 3.

Если nFО = 1, то nFУ = R − 1 — образуется уточная саржа, напрмер 1/2, 1/3, 1/4.

Если nFУ = 1, то nFО = R − 1 — образуется основная саржа (2/1, 3/1, 4/1).

Ассортимент тканей: саржа, полушёлковые подкладочные ткани, полушерстяные ткани на хлопчатобумажной основе. Основным саржевым переплетением вырабатывают полушёлковые ткани с шёлковой основой и хлопчатобумажным утком, уточным саржевым переплетением — полушерстяные ткани с хлопчатобумажной основой и шерстяным утком.

Сатиновое и атласное переплетения
Условно обозначается дробью, в числителе которой раппорт, а в знаменателе сдвиг — R/S. Раппорт и сдвиг выражаются целыми числами и не имеют общего делителя.

RО = RУ = R >= 5.

S ≠ 1, S ≠ R − 1.

Ассортимент тканей
 Хлопчатобумажные: сатин, ластик.
 Льняные: коломёнок (атласное переплетение).
 Шёлковые: атлас, креп-сатин, подкладочные ткани, либерти.
 Шерстяные: некоторые драпы, бобрик, байка на хлопчатобумажной основе.
 Другие: корсетные ткани.

Сати́новое переплетение
В знаменателе дроби обозначается горизонтальный сдвиг — R/SУ.

Атла́сное переплетение
В знаменателе дроби обозначается вертикальный сдвиг — R/SО.

Производные переплетения

Производные полотняного переплетения
Образуются путём усиления (удвоения, утроения и т. д.) перекрытий нитей полотняного переплетения в направлении основы и/или утка. Примеры:

Репс
Виды:
 основный репс;
 уточный репс;
 полурепс.

Обозначается дробью. У основного репса, в числителе — степень усиления в направлении основы одиночных перекрытий (основных или уточных) первой основной нити раппорта, в знаменателе — степень усиления в направлении основы одиночных перекрытий (основных или уточных) второй основной нити раппорта.

Ассортимент тканей: хлопчатобумажный и шёлковый репс, хлопчатобумажная фланель, файдешин (разновидность фая), платьевые и костюмные шерстяные ткани, репсовые ленты.

Рого́жка

Ткань, в которой нити основы и утка образуют достаточно крупные квадраты, расположенные в шахматном порядке
Обозначается дробью. В числителе — степень усиления в направлении основы и утка первого одиночного основного перекрытия в раппорте полотняного переплетения, в знаменателе — степень усиления в направлении основы и утка второго одиночного основного перекрытия в раппорте полотняного переплетения.

RО = RУ = 4, 5, 6, 7, 8.

Ассортимент тканей: оксфорд, двунитка, хлопчатобумажные и льняные рогожки, некоторые шерстяные и шёлковые ткани.

Производные саржевого переплетения

Усиленная саржа

Ассортимент тканей: шотландка, бумазея, шевиот, бостон, коверкот, габардин, колумбия, трико костюмное, плательные ткани.

Ломаная саржа (обратная, шеврон)

Ломаная со сдвигом саржа (обратносдвинутая)

Ассортимент тканей: гринсбон.

Ромбовидная саржа (крестообразная, лозанж)

Ассортимент тканей: плательные и декоративные ткани.

Сложная саржа

Ассортимент тканей: плательные и декоративные ткани.

Зигзагообразная саржа

Ассортимент тканей: плательные и декоративные ткани.

Теневая саржа

Производные сатинового и атласного переплетений

Усиленные сатины и атласы

Ассортимент тканей: молескин, блестящий мерсеризованный молескин, москат и ластик меланжевый, одёжные хлопчатобумажные ткани с начёсом (сукно, вельветон, замша).

Теневые сатины и атласы
Принцип построения теневого сатина и атласа такой же, как у теневой саржи.

Комбинированные переплетения
Комбинированные переплетения являются мелкоузорчатыми переплетениями. Образуются на основе главных и производных переплетений.

Просвечивающие переплетения
Образуются на базе полотняного и основных и уточных репсов.

Вафельные переплетения
Образуются на базе ромбовидного переплетения, полученного на базе саржевого переплетения.

Переплетения с продольными и поперечными полосами, клетками и квадратами

Кре́повые переплетения

Диагоналевые переплетения

Переплетения с закреплёнными настилами (рубчиковые)

Сложные переплетения
Образуются на основе главных, производных и комбинированных переплетений. Применяется больше двух систем нитей основы и утка. Примеры тканей:
 Полутораслойные.
 Полые (мешковые), двойной (тройной и более) ширины.
 Двухслойные.
 Многослойные.
 Ворсовые (уточно- и основоворсовые).
 Петельные.
 Жаккардовые.
 Пике.
 Перевивочные (ажурные).

Примечания

Литература

См. также

 Плетение
 Список типов тканей

Ткани
Текстильная промышленность
Ткацкое дело


text:
Леонид Борисович Величковский (р. 29 ноября 1965, Москва) — советский и российский музыкант, композитор и продюсер. Экс-участник групп «Биоконструктор», «Технология», продюсер Лады Дэнс, Ольги Бузовой, певицы ELLA, группы Selfie, первый продюсер групп «Стрелки» и «Вирус».

Биография
Леонид Величковский родился в Москве. Окончил МИРЭА. Музыкой начал увлекаться ещё с детства. Позже это увлечение переросло в репертуар певицы Натальи Гулькиной, для которой в начале 90-х годов Величковский написал два цикла в стиле евродиско. В число песен Гулькиной вошло кое-что из ещё школьного периода творчества автора.

В 1987 году пришёл в синтипоп-группу «Биоконструктор» в качестве клавишника. В 1990 году после ухода из «Биоконструктора» Александра Яковлева остальные участники, пригласив на его место Владимира Нечитайло, сформировали группу «Технология», где Величковский выступил в качестве клавишника и композитора. По словам других членов группы, именно Величковский, восхищавшийся деловой хваткой продюсера Юрия Айзеншписа, свёл его с «Технологией» в декабре 1990 года. К 1992 году группа, продюсируемая Айзеншписом, выпустила два альбома и дала несколько стадионных концертов во Дворце спорта «Лужники» и в спорткомплексе «Юбилейный» (Санкт-Петербург). В 1992 году Величковский занял второе место в опросе газеты «Московский комсомолец» в номинации «Композитор года».

В 1989 году начал сотрудничество с Игорем Силивёрстовым, с которым впоследствии создал ряд музыкальных проектов.

В 1991 году сотрудничал с группой «Комиссар», написав музыку шести песен из первого альбома «Наше время пришло». Всего в репертуаре группы «Комиссар» семь песен Леонида Величковского: «Нежный мотив», «Ты уйдешь», «Наше время пришло», «Все изменится», «Твой поцелуй как преступление», «Эти глаза», «Песня зовет».

В 1992 году занялся продюсированием певицы Лады Волковой (в дальнейшем известной под сценическим именем Лада Дэнс). Для Лады Величковский написал регги «Жить нужно в кайф». Несколько альбомов Лады Дэнс в середине 90-х годов были спродюсированы Величковским, на время даже прекратившим ради нового проекта сотрудничество с «Технологией». Альбом «Вкус любви» на музыку германских композиторов, по выражению самого продюсера, стал попыткой вторгнуться в шоу-бизнес Европы. С появлением новых интересов осенью 1996 года Лада Дэнс и Величковский расстались. В интервью газете «Московский комсомолец», которое она дала в 2008 году, певица подчеркнула: они с Величковским, хотя и жили вместе, официально супругами никогда не были.

в 1996 году вместе с Владимиром Нечитайло записал альбом «Это война». Последнее появление на сцене с группой «Технология» было в 2006 году на съемочной площадке фильма «Одна любовь на миллион», где группа играла самих себя образца 1993 года.

В 1997 году совместно с Игорем Силивёрстовым Величковский отобрал из четырёх тысяч претенденток семь девушек для нового проекта «Стрелки». Группа, разделённая на несколько пар и солистку с балетом, выступала одновременно в нескольких залах, но, по воспоминаниям Величковского, всё равно от части приглашений приходилось отказываться. С того же 1997 года Величковский и Селивёрстов продюсировали группу «Вирус». Впоследствии, когда группа достигла успеха, был набран второй состав, и в 2003 году исполнители оригинального состава ушли от Величковского. Впоследствии было возбуждено уголовное дело о правах на название и композиции группы.

На счету Леонида Величковского уже к концу XX века было около 100 музыкальных произведений, официально зарегистрированных Российским авторским обществом. Карьеру продюсера и музыканта он завершил в 2004 году и ушёл в бизнес. В 2014 году вернулся в шоу-бизнес, а вскоре стал продюсером Ольги Бузовой.

Примечания

Ссылки
 Леонид Величковский забил «Стрелки»: http://strelki.al.ru/pressa/200198.htm
 Официальный сайт группы «Технология»: http://www.tehnologia.info/

Группа Стрелки
Выпускники РТУ МИРЭА


text:
Noctuides griseoviridis is a species of snout moth in the genus Noctuides. It is known from Madagascar.

References

Moths described in 1907
Epipaschiinae