text:
The NM149 sniper rifle was developed by Våpensmia A/S in close cooperation with the Norwegian Army and is based on the tried and true Mauser M98 controlled feed bolt action. These actions originate from Mauser Karabiner 98k rifles left by German armed forces in Norway at the end of World War II in 1945. It is used by both the Norwegian military and police forces, though it was originally designed at the request of the Norwegian Army. The NM149 replaced the Kongsberg M59F1 in the Norwegian Army.

The NM149 stock is laminated beech veneer, pillar bedded and is adjustable for length of pull via a spacer system, the barrel is a German made cold-hammered barrel with 4 grooves right hand twist, of heavy contour and the system shoots very well. There was a problem with the early versions of the stock cracking, but that problem has since been solved. The rifles have an easily adjustable match quality trigger, but come from the factory with a pull weight of only 1.5 kg (3.3 lbs). The standard telescopic sight for the Norwegian military and police is a Schmidt & Bender 6×42, but the scope rings are basically NATO standard, and can be removed and replaced with rings which allow the mounting of other Western telescopic sights. They can also be removed entirely, and replaced with a mount allowing the use of most NATO-compatible night vision devices. The rifles were given the serial numbers of the Schmidt & Bender 6×42 telescopic sight to make a matching pair. The system was very capable and effective and served in the Norwegian army from 1988 to 2013. It was replaced in service by the Heckler & Koch HK417.

An improved model, the NM149-F1, has since been developed and produced. It has a better and stronger laminated and weatherproofed beech stock, and German Heym heavy contour barrel (diameter 21mm) with a permanent front sight, and a flash suppressor from the AG-3 service rifle. The stock is not pillar bedded, which makes it somewhat more susceptible to weather changes.
A bipod and suppressor can be fitted as needed.

See also
Bolt action
Sniper rifle

External links
Vapensmia NM149S - SniperCentral
Norwegian armed forces official pages in English
Våpensmias official pages
Schmidt and Bender optics

References

7.62×51mm NATO rifles
Bolt-action rifles of Norway
Sniper rifles of Norway


text:
La Juventus Football Club è una società calcistica italiana per azioni con sede nella città di Torino. Fondata come «Sport-Club Juventus», un'associazione polisportiva, nell'autunno 1897 da un gruppo di studenti del Liceo Classico Massimo D'Azeglio, tra cui i fratelli Eugenio ed Enrico Canfari, si affiliò alla Federazione Italiana Foot-Ball (FIF) tre anni più tardi sotto il nome di «Foot-Ball Club Juventus», partecipando così al suo primo campionato federale (1900). Nel 1904 l'industriale Marco Ajmone-Marsan si fece promotore di vari miglioramenti nella gestione del club, tra cui l'abbandono dei campi attorno alla piazza d'armi cittadina per il più prestigioso Velodrome Re Umberto, che divenne lo scenario del suo primo titolo ufficiale vinto: il campionato di Prima Categoria 1905.

Dopo avere affrontato un periodo di difficoltà economiche successivo alla fondazione dei concittadini e rivali del , che la fece scivolare alle soglie della retrocessione nel campionato 1912-1913, la Juventus rivincerà tale competizione nella stagione 1925-1926, in quello che fu il primo campionato italiano conquistato sotto la gestione della famiglia Agnelli; dall'istituizione del girone all'italiana quattro anni più tardi, nella bacheca del club si sarebbero aggiunti altri 34 titoli nazionali fino al 2020, un record nella storia del calcio italiano. Ulteriormente, la Juventus partecipò per la prima volta alla Coppa Italia nell'edizione 1926-1927, vincendola per la prima volta, oltreché da imbattuta, alla sua quarta partecipazione avvenuta undici stagioni dopo; da allora, il club torinese ottenne altri 13 successi nella suddetta manifestazione, anch'esso record nazionale.

La prima partecipazione della squadra bianconera in una competizione internazionale avvenne nella Coppa dell'Europa Centrale 1929, torneo in cui inanellò quattro semifinali consecutive dal 1932 al 1935. Il Torneo Internazionale dei Club Campioni, disputatosi in Brasile nel 1951, e in cui la squadra arrivò in finale, fu la prima manifestazione internazionale a cui prese parte dal 1938. Il debutto nelle competizioni UEFA ebbe luogo nella Coppa dei Campioni 1958-1959, raggiungendo la sua prima finale nell'edizione 1972-1973, mentre il suo primo titolo confederale arrivò nella Coppa UEFA 1976-1977, manifestazione in cui aveva debuttato cinque anni prima. Oltre a quel trofeo, sotto la guida tecnica di Giovanni Trapattoni gli juventini vinsero per la prima volta la Coppa delle Coppe nel 1984 e, l'anno successivo, arrivano i primi allori in Supercoppa UEFA, Coppa dei Campioni e Coppa Intercontinentale. Infine, i bianconeri metteranno in bacheca anche la Coppa Intertoto UEFA, nella quinta edizione disputata nel 1999, dopo un ciclo vincente condotto da Marcello Lippi.

Avendo centrato nel corso della sua storia diversi double e treble di trofei vinti, alla fine della stagione 2021-2022 il club annovera 117 annate al vertice della piramide sportiva nazionale, nei suoi diversi formati, e una nel campionato cadetto, mentre in sette occasioni non superò le eliminatorie del Comitato Regionale Piemontese, a cui era affiliato nel periodo precedente l'istituzione della Divisione Nazionale (1921).

Stagioni
La seguente cronologia elenca i diversi piazzamenti raggiunti dalla Juventus nelle diverse competizioni per prime squadre a livello federale, interfederale, confederale e interconfederale dal suo debutto ufficiale nel 1900 al 2020. Non vengono inclusi i tornei organizzati nelle annate 1916-1917, 1917-1918 e 1918-1919, con l'eccezione della Coppa Federale 1915-1916, e nel biennio 1943-1945, tranne il cosiddetto Campionato Alta Italia (1944), in ragione delle sospensioni all'attività sportiva durante la prima e seconda guerra mondiale.

Accoppiate
 Doppiette:
 Serie A e Coppa Italia: 6
 Stagioni 1959-1960; 1994-1995; 2014-2015; 2015-2016; 2016-2017 e 2017-2018
 Serie A e Coppa delle Coppe: 1
 Stagione 1983-1984
 Serie A e Coppa UEFA: 1
 Stagione 1976-1977
 Coppa Italia e Coppa UEFA: 1
 Stagione 1989-1990
 Triplette:
 Tripletta italiana (Serie A, Coppa Italia, Supercoppa italiana): 1
 Stagione 2015-2016
 European Treble (Coppa UEFA, Coppa delle Coppe, Coppa dei Campioni): 1
 Coppa UEFA 1976-1977, Coppa delle Coppe 1983-1984, Coppa dei Campioni 1984-1985
 Tripletta composta da trofei internazionali: 1
 UEFA Champions League 1995-1996, Coppa Intercontinentale 1996, Supercoppa UEFA 1996

Note

Esplicative

Bibliografiche

Videografia

Collegamenti esterni

Storia del calcio italiano
Juventus

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The Northeast Coast National Scenic Area () is an area in northeastern Taiwan with special geographical and historical distinction.

Location
The Scenic Area ranges from Nanya Borough, Ruifang District, New Taipei in the north to North Porth of Toucheng Township, Yilan County, and covers Ruifang and Gongliao District of New Taipei and Toucheng Township of Yilan.

History
In December 1979, the "Report for Northeast Coast Special Scenic Area Planning" by the Tourism Bureau, Department of Transportation of the ROC (Taiwan) was commended to National Chengchi University and was ratified by Executive Yuan in February 1982.

The Scenic Area was founded on 1 June 1984 and promoted to a National Scenic Area on 1 July 1995.

Administration
The duties of the Northeast Coast National Scenic Area Administration include maintenance and patrol of the area. They also provide information and services, such as online applications for:

 Visiting Gueishan Island
 Pleasure-boat sailing and docking at ports of the Longdongwan preservation area.
 A multimedia guide to the Scenic Area

The Administration Office is located at No. 36 Singlong St., Fulong Village, Gongliao Country, just near the Fulong Bathing Beach.

Scenic spots
 Jinguashi and Jiufen, the main gold mining site of Taiwan during the Qing Dynasty and Japanese rule.
 Bitou Cape
 Longdongwan Bay
 Yanliao Beach Park and golden beaches
 Fulong Beach
 Lailai Rock Fishing Area around Shicheng Borough, Toucheng Town
 Caoliing Ancient Trail, a trail built during the Qing Dynasty between Dali Borough, Toucheng Town and Gongliao Country.
 Honeymoon Bay
 Gueishan Island, visiting the island or whale watching
 Beiguan Park, for watching crashing waves

External links
 Northeast Coast National Scenic Area Administration official website

1984 establishments in Taiwan
Tourist attractions in Taiwan
Geography of New Taipei
Tourist attractions in New Taipei
Geography of Yilan County, Taiwan
Tourist attractions in Yilan County, Taiwan
National scenic areas of Taiwan


text:
Varvarivka (în ) este un sat în comuna Krasnoflotske din raionul Sovietskîi, Republica Autonomă Crimeea, Ucraina.

Demografie

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Varvarivka era vorbitoare de rusă (%), existând în minoritate și vorbitori de tătară crimeeană (%) și ucraineană (%).

Note

Varvarivka, Krasnoflotske
Varvarivka, Krasnoflotske, Sovietskiîi
Varvarivka, Krasnoflotske, Sovietskiîi, Crimeea


text:
|}
|}
De Zweedse rijksweg 90 is gelegen in de provincies Västernorrlands län en Västerbottens län en is circa 248 kilometer lang.

Plaatsen langs de weg
 Utansjö
 Ramvik
 Lunde
 Frånö
 Kramfors
 Bollstabruk
 Kyrkdal
 Sollefteå
 Forsmo
 Näsåker
 Junsele
 Åsele
 Meselefors

Knooppunten
 E4 bij Utansjö (begin), uit de richting Härnösand
 Länsväg 332 bij Lunde
 Länsväg 333 bij Bollstabruk
 Riksväg 87 bij Sollefteå
 Länsväg 335 bij Sollefteå
 Länsväg 346 bij Junsele
 Länsväg 348
 Riksväg 92 bij Åsele
 E45 bij Meselefors (einde), naar Vilhelmina

90
Riksvag 90
Riksvag 90


text:
Большой Казмаш (устар. Большой Кизмаш) () — река в Кугарчинском районе Башкортостана. Приток Иняка. Устье реки находится в 43 км по левому берегу реки Иняк. Длина реки — 12 км. Главный приток: Уба. Возле впадения протекает у урочища Назаркино.

Данные водного реестра
По данным государственного водного реестра России относится к Уральскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Большой Ик. Речной бассейн реки — Урал (российская часть бассейна).

Код водного объекта в государственном водном реестре — 12010000612112200005989.

Примечания

Бассейн Большого Ика (притока Сакмары)
Реки Кугарчинского района


text:
Jorginho Putinatti (født 23. august 1959) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1983||12||2
|-
|1984||0||0
|-
|1985||4||0
|-
!Total||16||2
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien


text:
Le district de Gongshu (拱墅区 ; pinyin : Gǒngshù Qū) est une subdivision administrative de la province du Zhejiang en Chine. Il est placé sous la juridiction de la ville sous-provinciale de Hangzhou.

Notes et références

Voir aussi

Lien externe
  Site gouvernemental

Gongshu


text:
42-й морський розвідувальний пункт «Холуай» (42 МРП СпП) - підрозділ спеціального призначення на російському Тихоокеанському флоті.

Умовна назва — військова частина 59190 (в/ч 59190).

Базується на Руському острові.

Призначення частини — диверсії та розвідка.

Історія
Передвісником частини був створений на Тихоокеанському флоті у 1945 році на Руському острові 140-й морський розвідувальний загін, що за радянсько-японської війни 1945 року змусив капітулювати 3,5 тисячну японську авіаційну частину без бою. У серпні 1945 року 140-й розвідзагін брав участь у захоплення портів Юкі, Расін, військово-морських баз Сейсін й Гензан. Після війни підрозділ було розформовано.

42-й мрп спп створено частину у 1955 році у бухті Малий Улісс біля Владивостока. Частина пізніше передислокована на Руський острів біля бухти Холуай (з китайської «Пропаще місце»). Раніше тут у районі Красного мису у бухті Холуай (Новий Джигіт) розмішався 69-й окремий кулеметний батальйон Владивостоцького сектора берегової оборони Тихоокеанського флоту, що обслуговував вогневі дзоти Руського острову. Для батальйону у 1935 році була побудована 2-поверхова казарма й штаб, їдальня, котельня, склади та стадіон. Тут батальйон дислокувався до 1940-их років, після чого був розформований. Казарми тривалий час не використовувалися й відновлені вже для в/ч 59190.

Військова частина була засекречена й офіційно називалася База відпочинку «Іртек» з умовною назвою в/ч 59190.

З 24 лютого по 27 квітня 1982 році штатна група спеціального призначення вперше виконувала бойове завдання, перебуваючи на одному з кораблів ТОФ. У 1988—1989 роках протягом 130 діб виконувала бойове завдання розвідувальна група, оснащена підводними носіями «Сирена» та всіма необхідними бойовими засобами, що була доставлена малим розвідувальним кораблем зі складу 38-ї бригади розвідувальних кораблів ТОФ.

Опис
42 мрп сп мав групи:

 водолазів-розвідників, які повинні були займатися розвідкою військово-морських баз противника з моря, а також мінувати кораблі й портові споруди;
 морських піхотних розвідників, що висадившись з моря, діяли на березі як звичайні сухопутні розвідники;
 фахівців радіо й радіотехнічної розвідки, що займалися веденням інструментальної розвідки, що дозволяла швидко виявити в тилу ворога найбільш важливі об'єкти, як то польові радіостанції, радіолокаційні станції, пости технічного спостереження, та, все те, що випромінювало в ефір будь-які сигнали й підлягало знищенню в першу чергу.

Офіцерів для морського спецприз пункту готували 3 військові училища — Тихоокеанське вище військово-морське (ТОВВМУ), Далекосхідне загальновійськове командне (ДСВКУ) й Рязанське вище повітряно-десантне командне (РВПДКУ), У 1960 році штат частини був збільшений до 146 осіб.

При проведенні тактико-спеціальних навчань групи розвідників можуть бути закинуті в інші регіони країни, де перед ними ставляться різні навчальні розвідувально-диверсійні завдання, після виконання яких потрібно повернутися в частину — бажано непоміченими, коли їх посилено шукають поліція, Національна гвардія та ФСБ, а громадянам оголошується, що шукають умовних терористів.

Озброєння

Тритони
На озброєння почали надходити невеликі підводні апарати, що доставляти диверсантів на великі відстані: двомісний «Тритон», пізніше — двомісний «Тритон-1М», та ще пізніше шестимісний «Тритон-2». Ці апарати дозволяли диверсантам непомітно проникати прямо в бази противника, мінувати кораблі й причали та інші розвідувальні завдання.

«Тритон» — перший носій водолазів відкритого типу. Глибина занурення — до 12 метрів. Швидкість ходу — 4 вузли (7,5 км / год). Дальність ходу — 30 миль (55 км).

«Тритон-1М» — перший носій водолазів закритого типу. Вага — 3 тонни. Глибина занурення — 32 метри. Швидкість ходу — 4 вузли. Дальність ходу — 60 миль (110 км).

«Тритон-2» — перший груповий носій водолазів закритого типу. Вага — 15 тонн. Глибина занурення — 40 метрів. Швидкість ходу — 5 вузлів. Дальність ходу — 60 миль.

Сучасне озброєння
В даний час Тритони застаріли й виведені з бойового складу. Тепер на озброєнні морського спецпризу перебувають більш сучасні підводні носії двомісна «Сирена» та одномісний «Протей» різних модифікацій, що дозволяють виробляти потайливу висадку розвідувальної групи через торпедний апарат підводного човна.

Командири

 Капітан 1 рангу Коваленко Петро Прокопович (1955—1959);
 Капітан 1 рангу Гур'янов Віктор Миколайович (1959—1961);
 Капітан 1 рангу Коннов Петро Іванович (1961—1966);
 Капітан 1 рангу Клименко Василь Никифорович (1966—1972);
 Капітан 1 рангу Мінкін Юрій Олексійович (1972—1976);
 Капітан 1 рангу Жарков Анатолій Васильович (1976—1981);
 Капітан 1 рангу Яковлєв Юрій Михайлович (1981—1983);
 Підполковник Євсюков Віктор Іванович (1983—1988);
 Капітан 1 рангу Омшарук Володимир Володимирович (1988—1995) — помер в лютому 2016 року;
 Підполковник Грицай Володимир Георгійович (1995—1997);
 Капітан 1 рангу Курочкін Сергій Веніамінович (1997—2000);
 Полковник Губарєв Олег Михайлович (2000—2010);
 Підполковник Бєлявський Заур Валерійович (2010—2013).

Джерела

 Легендарный морской спецназ «Холуай»: мифы и правда о самой секретной части ТОФ
Где-то в дебрях о. Русский: СпецНаз ТОФ «Холуай»: 42 ОМРпСН

Посилання

Тихоокеанський флот Росії
Війська спеціального призначення Росії


text:
Job 2 is the second chapter of the Book of Job in the Hebrew Bible or the Old Testament of the Christian Bible. The book is anonymous; most scholars believe it was written around 6th century BCE. This chapter belongs to the prologue of the book,comprising Job 1:1–2:13.

Text
The original text is written in Hebrew language. This chapter is divided into 13 verses.

Textual witnesses
Some early manuscripts containing the text of this chapter in Hebrew are of the Masoretic Text, which includes the Aleppo Codex (10th century), and Codex Leningradensis (1008).

There is also a translation into Koine Greek known as the Septuagint, made in the last few centuries BC; some extant ancient manuscripts of this version include Codex Vaticanus (B; B; 4th century), Codex Sinaiticus (S; BHK: S; 4th century), and Codex Alexandrinus (A; A; 5th century).

Analysis
Within the structure of the book, chapters 1 and 2 are grouped as "the Prologue" with the following outline:
Job Is Utterly Righteous (1:1–5)
The First Heavenly Court Scene (1:6–12)
The First Test - Loss of Possessions and Family (1:13–19)
Job's First Reaction to His Loss and the Narrator's Verdict (1:20–22)
The Second Heavenly Court Scene (2:1–6)
The Second Test - Ghastly Sores (2:7–10)
The Arrival and Mission of the Friends (2:11–13)
The whole section precedes the following parts of the book:
The Dialogue (chapters 3–31)
The Verdicts (32:1–42:6)
The Epilogue (42:7–17)

The Prologue consists of five scenes in prose form (1:1–5; 1:6–12; 1:13–22; 2:1–6; 2:7–13 (3:1)) — alternating between earth and heaven — which introduce the main characters and the theological issue to be explored.

Second conversation (2:1–6)
The passage describes the conversation in the second heavenly court which is very similar to the first one. From verse 1 to the middle of verse 3, the narrative practically repeats Job 1:7–8, except for the addition of three Hebrew words at the end of verse 2:1 (,  - , translated: "to present himself before YHWH") and the difference in the Hebrew word used for "from where" (, , in 1:7; ,  , in 2:2). It is indicated that after the series of calamities on his possession and children, Job continues to "cling to" his integrity, basically maintaining all his commendable personal qualities. YHWH states that he has been "incited" to "ruin" Job "without any reason", acknowledging that YHWH is accountable and responsible, but mainly also inviting the Adversary to concede that Job passed the test. The Adversary responds that the test did not go far enough, using the phrase "skin for skin" ()  to make the exchange equal by including all that a man would give up to save his own skin. YHWH permits the Adversary to proceed with the second test, to touch ("harm" or "strike") Job's "flesh and bone" but not Job's "life". Thereafter God will not speak again until chapter 38.

Verse 3
The Lord said to the Adversary, "Have you considered My servant Job, that there is none like him on the earth, a blameless and an upright man, who fears God and avoids evil? He still holds fast his integrity, although you moved Me against him, to destroy him without cause."
"Moved": or "incited"; translated from Hebrew word from the root verb sut which has a sense of 'prompting someone to act in a way that is different from what that person would have chosen to do without provocation' (cf. God incited people to do what is wrong in 1 Samuel 26:19; 2 Samuel 24:1; human incited in 2 Kings 18:32; Jeremiah 43:3). 1 Chronicles 21:1 indicates that although YHWH permits evil actions within his sovereign plan, he is not directly causing evil to occur.
"Without cause": or "without any reason"; translated from Hebrew: khinnam, "for nothing" in Job 1:9; also "in vain" (Ezekiel 6:10), "unnecessarily" (1 Samuel 25:31) or "without compensation" (Genesis 29:15) or referring to undeserved treatments in 1 Samuel 19:5; 1 Kings 2:31.

Verse 6
The Lord said to the Adversary, "Very well, he is in your hand, but spare his life."
"Very well": or "behold" (KJV, NKJV etc.); translated from the Hebrew particle , hinnow, literally, "here he is!" as God presents Job to Satan. The Greek Septuagint renders it "I deliver him up to you."
This verse shows that YHWH is sovereign over the Adversary by putting limits on how far the action against Job may go.

Affliction of Job and the Arrival of Counselors (2:7–13)
The first part of the section (verses 7–8) describes the second attack by the Adversary on Job, which adds a negative aspect, by afflicting the physical pain of 'ghastly sores', to the removal of the positives in Job's life with the first attack. The words of Job's wife elicits a spoken response from Job about the second attack (verses 9–10). The arrival of Job's three friends, their mourning  and silence, left to Job to speak first, setting the stage for the subsequent poetic dialogues (chapter 3 to 42).

Verse 7Therefore, the Adversary went out from the presence of the Lord, and he afflicted Job with severe sores from the sole of his foot to the top of his head."Severe sores": from , , "boils". It is not the same as the term translated as "leprosy", but more involving 'inflammation of the skin'.

Verse 8Job took a piece of broken pottery to scrape himself, and he sat in ashes in misery.

Verse 9
 Then his wife said to him, "Do you still hold fast your integrity? Curse God and die.""His wife": Job's wife is only mentioned here in the Hebrew Bible, without a name, but with her only speech.  In the Aramaic Targum, her name is called "Dinah", with an allusion to Genesis 34, whereas in the "Testament of Job" she is called "Sitis". The Hebrew root word for "wife" (, ) recalls Adam's description of Eve as "bone of my bones and flesh of my flesh" in  (,   ū- ) in relation to the Adversary's intention to strike Job's "bone and flesh" (; , - wə--, "to his bone and to his flesh").
"Curse": from the Hebrew verb , barakh, literally "bless", but in an evil sense (cf. ).
The words of Job's wife can be interpreted as suggesting a "theological method of committing suicide", that is, urging Job 'to put him out of misery by doing the one forbidden thing ("cursing God") that will ensure his immediate destruction and end his endless agony" according to the traditional 'doctrine of (divine) retribution'.

The Greek Septuagint has a longer reading with the phrase "when a long time had passed" in the beginning of the verse and the speech of Job's wife: "How long will you hold out, saying, 'Behold, I wait yet a little while, expecting the hope of my deliverance?' for behold, your memorial is abolished from the earth, even your sons and daughters, the pangs and pains of my womb which I bore in vain with sorrows, and you yourself sit down to spend the night in the open air among the corruption of worms, and I am a wanderer and a servant from place to place and house to house, waiting for the setting sun, that I may rest from my labors and pains that now beset me, but say some word against the Lord and die."

Verse 13
And they sat with him on the ground seven days and seven nights, and no one spoke a word to him, for they saw that his suffering was very great.
"Suffering": from the Hebrew word , keʾev, "pain"—both mental and physical pain.

See also

Related Bible parts: Genesis 2, Job 42

References

Sources

External links
 Jewish translations:
 Iyov - Job - Chapter 2 (Judaica Press) translation [with Rashi's commentary] at Chabad.org
 Christian translations:
 Online Bible at GospelHall.org (ESV, KJV, Darby, American Standard Version, Bible in Basic English)
 Book of Job Chapter 2 King James Version
  Various versions

02


text:
William Nichol may refer to:

William Nichol (cricketer) (1912–1973), Scottish cricketer
William E. Nichol (1918–2006), American politician in Nebraska
William Nichol (mayor) (1800–1878), American banker and mayor of Nashville, Tennessee

See also
Wilfred Nichol (1901–1955), British athlete sometimes referred to mistakenly as William Nichol
William Nicholl (1868–1922), rugby union footballer of the 1890s
William Nicoll (disambiguation)


text:
Pepe puede hacer referencia a:
 Pepe, nombre hipocorístico de José.
 Pepe (1983-), futbolista brasileño-portugués.
 Simone Pepe (1983-), futbolista italiano.
 Pepe (1960), película de Cantinflas.
 Pepe the Frog, meme de Internet.
 Pepe Soares (1908-1931), futbolista portugués.
 Pepe Aguilar (1968-), cantante mexicano-estadounidense


text:
NGC 3620 é uma galáxia espiral barrada (SBab) localizada na direcção da constelação de Chamaeleon. Possui uma declinação de -76° 13' 02" e uma ascensão recta de 11 horas, 16 minutos e 05,0 segundos.

A galáxia NGC 3620 foi descoberta em 31 de Março de 1837 por John Herschel.

Ver também
Astronomia extragaláctica
Lista de galáxias
Lista de objectos NGC
New General Catalogue

Ligações externas

NGC 3620
Constelação de Chamaeleon
Galáxias espirais barradas


text:
SMART-1 o Smart 1 è una sonda dell'Agenzia Spaziale Europea lanciata in orbita intorno alla Luna. Il nome SMART è l'acronimo di Small Missions for Advanced Research in Technology (Missione compatta per lo sviluppo di tecnologie avanzate).

Il 3 settembre 2006 è avvenuto lo schianto della sonda con la superficie lunare nella regione denominata Lacus Excellentiae (Lago dell'Eccellenza).

Progetto della sonda
La sonda è un cubo lungo un metro circa (esclusi i pannelli solari). Al momento del lancio pesa circa 367 kg di cui 287 kg di massa non sono propellente.

La sonda è mossa da un propulsore ionico (al plasma) alimentato dai pannelli fotovoltaici e utilizza xeno come propellente. La sonda, al momento del lancio, dispone di circa 50 litri di xeno a 150 bar di pressione (82 chilogrammi di massa). Il motore, tramite un campo elettrostatico, accelera gli ioni di xeno ad alta velocità che espulsi dalla sonda producono una reazione uguale e contraria sulla sonda spingendola nella direzione opposta a quella degli ioni. Il motore è dotato di un impulso specifico di 16,1 kN·s/kg, più del triplo di quanto possano fornire i migliori motori chimici. Un kg di propellente (1/350 della massa totale della sonda) produce un delta-v di circa 45 m/s.

I pannelli fotovoltaici sono in grado di fornire circa 1190 W per alimentare i motori capaci
di erogare una spinta nominale di 68 mN e quindi un'accelerazione di 0,2 mm/s² o di 0,7 m/s per ora. I motori sono utilizzati per le manovre orbitali e non vengono utilizzati alla massima potenza ma con gradualità per consentire una migliore gestione della sonda. La particolare orbita scelta per la sonda richiede delle frequenti correzioni della rotta. La sonda infatti segue un'orbita a spirale, il tempo di vita dei motori è stimato in circa 5000 ore a 4 km/s con circa 1,5 MN·s.

Come parte della strategia dell'Agenzia Spaziale Europea sullo sviluppo di sonde a basso costo il costo totale della missione SMART-1 è di circa 110 milioni di euro.

SMART-1 è stata sviluppata dalla Swedish Space Corporation per conto della ESA.

Il Project Manager della missione è stato un italiano: il piemontese Giuseppe Racca.

Missione
Una parte della Small Missions for Advanced Research in Technology, SMART-1 è il test di nuove tecnologie spaziali. Il primo obiettivo della missione è il test del motore ionico ad alimentazione elettrica. Inoltre la sonda serve a testare le tecnologie miniaturizzate per le strumentazioni scientifiche. Verifica l'efficienza e la resistenza della apparecchiature per poterne decidere un eventuale utilizzo nella future missioni ESA.

L'obbiettivo secondario era raccogliere informazioni sulla Luna e su come si sia formata. SMART-1 ha mappato la superficie lunare con i raggi X e gli infrarossi da diverse angolazioni per poter ottenere mappe tridimensionali della superficie. Inoltre utilizzando la spettroscopia a raggi X ha analizzato la composizione chimica della Luna. Un obiettivo specifico della missione è la ricerca di acqua ghiacciata sul polo sud tramite la luce infrarossa. Alcune zone del polo sud non sono mai esposte alla luce solare quindi sono le zone ideali per cercare acqua gelata. La sonda inoltre ha mappato la profondità di diversi crateri non illuminati dal sole alla ricerca di acqua.

Volo
SMART-1 è stata lanciata il 27 settembre 2003 insieme all'Insat 3E e all'eBird 1 da un Ariane 5 partito dal Centre Spatial Guyanais nella Guyana francese. Dopo 42 minuti è stata rilasciata in orbita geostazionaria di trasferimento. La sonda ha utilizzato i suoi motori ionici per produrre un'orbita a spirale uscente durante i 13 mesi successivi.

Il 26 ottobre 2004, dopo la 289ª accensione dei motori, il motore aveva accumulato 3648 ore di attività su un monte ore totale previsto di circa 8000 ore avendo svolto, quindi, circa metà del proprio lavoro. Il motore aveva consumato 58.8 chilogrammi di xeno producendo un delta-v di circa 2737 m/s. Venne nuovamente accesa il 15 novembre per 4.5 giorni in modo da spingerla definitivamente nell'orbita lunare. I motori vennero nuovamente accesi nel febbraio 2005 per rallentare la sonda in modo da indurla nell'orbita finale ad un'altitudine compresa tra 300 e 3000 chilometri.

Dopo l'ultimo perigeo del 2 novembre l'11 novembre, 2004 passò il punto lagrangiano L1 ed entrò nell'area di dominio gravitazionale della Luna ed il 1748 UT del 15 novembre effettuò la prima orbita lunare. L'orbita, quel giorno, era di 6704 × 53 208 km, per un periodo orbitale di 129 ore sebbene l'orbita reale era compiuta in solo 89 ore. Questi dati indicano l'impatto significativo dei motori sull'orbita, infatti, se tutte le perturbazioni fossero cessate all'istante, l'orbita sarebbe stata di 40 ore più lunga.

ESA annunciò il 15 febbraio 2005 il proposito di estendere la missione SMART-1 per un altro anno, fino all'agosto 2006. La data di termine della missione è stata spostata al 3 settembre per permetterne una più favorevole osservazione dalla Terra.

Fine missione

La missione della SMART-1 è terminata il 3 settembre 2006 alle 05:42:22 UTC. L'impatto della sonda con la Luna ha avuto luogo sulla faccia vicina della luna alla velocità di circa 2 km/s (kilometri al secondo).

Le coordinate del luogo dell'impatto sono: latitudine di 34,3° Sud e alla longitudine di 46,2° Ovest alle 7.42:22 ora europea. Osservatori terrestri professionisti e amatoriali di tutto il mondo – dislocati in Sud Africa, nelle isole Canarie, in Sud America, negli Stati Uniti continentali, nelle Hawaii ed in molte altre località – erano in attesa dell'impatto della sonda SMART-1, nella speranza di riuscire a scorgere il debole lampo prodotto dall'urto e di ottenere informazioni sulla sua dinamica e sulla superficie lunare scavata dalla sonda durante l'allunaggio. La qualità dei dati e delle immagini raccolti dagli osservatori terrestri – un tributo alla fine della missione SMART-1 ed un possibile ulteriore contributo alla scienza lunare - saranno vagliati successivamente.

Eventi importanti e scoperte

 17 giugno, 2004: Test della camera ad immagini della sonda. La camera prende un'immagine della Terra per prova, la camera pesa solamente 450 grammi.
 2 novembre, 2004: Ultimo perigeo dell'orbita terrestre
 15 novembre, 2004: Prima periluna dell'orbita lunare.
 15 gennaio, 2005: Calcio individuato nel Mare Crisium.
 26 gennaio, 2005: Prima immagine del suolo lunare viene inviata dalla sonda.
 27 febbraio, 2005: Posizionamento nell'orbita finale della sonda, l'orbita finale è di circa 5 ore.
 15 aprile, 2005: Inizia la ricerca dell'acqua sulla Luna
 8 giugno, 2005: ESA annuncia l'individuazione di calcio sulla Luna.

Note

Voci correlate
 Agenzia Spaziale Europea
 LISA Pathfinder
 Lista degli oggetti artificiali sulla Luna

Altri progetti

Collegamenti esterni

Sonde spaziali ESA
Esplorazione della Luna
Astronomia a raggi X


text:
Мінський повіт — історична адміністративно-територіальна одиниця у складі Мінського намісництва, Мінської губернії та Білоруської РСР, яка існувала у 1793–1924 роках (із перервами). Центр — губернське місто Мінськ.

Адміністративний поділ
1913 року в повіті було 23 волості: Бєлоруцькая, Заславська, Засульська, Івенецька, Койдановська, Острошицько-Городецька, Першайська, Раковська, Рубежевицька, Самохваловицька, Сверженська, Семково-Городецька, Станьковська, Старосельська, Столбецька, Сенницька.

Історія
Утворено у складі Мінської губернії Російської імперії 1793 року після 2-го розділу Речі Посполитої. З 1795 до 1796 року належав до Мінського намісництва.

У зв'язку з польською окупацією у 1919—1920 рр. замість повіту існувала Мінська округа.

1920 року західна частина відійшла до Польщі.

1921 року Мінська губернія була ліквідована й повіт перейшов у пряме підпорядкування Білоруської РСР.

1924 року повіт було ліквідовано.

Населення
За даними перепису 1897 року в повіті мешкало 277,2 тис. осіб. За національним складом: білоруси — 59,2%; євреї — 23,1%; росіяни — 9,5%; поляки — 7,1%. У повітовому місті Мінськ проживало 90912, заштатному Несвіж — 8459

Примітки

Посилання
 Мінський повіт. Список волостей, населених пунктів
  Волостныя, станичныя, сельскія, гминныя правленія и управленія, а также полицейскіе станы всей Россіи съ обозначеніем мѣста ихъ нахожденія

Історія Мінської області
Держави і території, засновані 1793


text:
Патрон 7,62×39 мм — проміжний набій радянського походження. Широке застосування патрон отримав завдяки світовому поширенню радянських гвинтівок зразка СКС і АК-47, а також ручних кулеметів РКД і РКК.

У деяких випадках набій 7,62×39 мм згадують як 7,62×39 мм M43. У США був відомий, як .30 Short Russian, але в даний час, в силу своєї відомості, поширеності та популярності, даний патрон в багатьох зарубіжних джерелах згадується як «7.62×39».

АК-47 був розроблений незабаром після Другої світової війни, пізніше став АКМ через проблеми з виробництвм листового металу. Зараз ця зброя є найпоширенішою у світі гвинтівкою військового зразка. Патрон залишався радянським стандартом до 1970-х років. Частково був замінений на радянському озброєнні патроном 5,45×39 мм, який був введений у нову гвинтівку АК-74, і продовжує перебувати на озброєнні з модернізованою поточною гвинтівкою збройних сил Росії АК-74М, а також АК-12. У 21-му столітті патрон 7,62×39 мм залишається загальноприйнятим службовим патронником, у тому числі для нових рушниць, таких як AK-15.

Історія
У 1928 році в СРСР проводилися конкурсні випробування автоматичних гвинтівок, під час яких постало питання про перехід до зменшеного калібру. Ось що говорилося в одному з документів Артилерійського комітету від 27 лютого 1928 року: «... замовлені самозарядні гвинтівки виявляються важкими, і цілком можливо, що для полегшення ваги доведеться піти на зменшення калібру, мабуть, потрібно переходити на калібр 2,5 лінії (прим: 6,35 мм). Питання це проробляється і буде вирішено ймовірно з утвердженням РВС СРСР нової системи озброєння». Також Ф. В. Токарєва були представлені 6,5-мм автоматичні карабіни (під японський патрон 6,5 × 50 мм з діаметром основи гільзи 11,35 мм). Роботи зі створення проміжного патрона були близькі до завершення в 1939 р. Для дослідження питання був розроблений патрон калібру 5,45 мм і було дано завдання на проектування самозарядною гвинтівки під цей патрон. Однак у зв'язку з військовими діями конструктори були переключені на більш актуальні роботи.

Аналіз бойових операцій під час Другої Світової війни показував, що при насиченні армій воюючих сторін механізованими засобами пересування найбільш напружені бої для піхоти розгортаються на коротких дистанціях і протікають дуже швидкоплинно. Оскільки піхота не завжди може розраховувати на підтримку артилерії і інших потужних вогневих засобів, необхідно було забезпечити підвищення потужності вогню піхоти за допомогою легкої і компактної зброї.

Пістолет-кулемет дозволяв успішно вирішувати ряд бойових завдань, що стоять перед піхотою, так як він володів порівняно невеликою масою і ефективним вражаючою дією. Однак дальність дійсного вогню з цього виду зброї не перевищувала 200-300 м.

Гвинтівкові патрони розроблялися виходячи із забійної сили кулі на відстанях понад 2000 м. Оскільки в ході бою вогонь зі стрілецької зброї на цій дальності НЕ вівся навіть з станкових кулеметів, стало очевидним, що гвинтівкові патрони мають зайву потужність. Спроби створення автоматичних гвинтівок і легких ручних кулеметів під існуючий гвинтівковий патрон виявили, що великий імпульс віддачі індивідуальної автоматичної зброї створював труднощі при стрільбі в русі, стоячи або з коліна. Постало питання про створення нового патрона, який за балістичними даними, масою і габаритами займає проміжне положення між гвинтівковим і пістолетним патронами.

У липні 1943 року на спеціальному засіданні Наркомату озброєнь було проведено обговорення німецьких автоматичних карабінів MKb.42 (H) калібру 7,92x33 мм (діаметр основи гільзи 11,9 мм), що потрапили до радянських військ на Волховському фронті взимку 1942-1943 років, і отриманих з США карабінів M1 Carbine калібру 7,62x33 мм (діаметр основи гільзи 9,04 мм). За результатами обговорення було прийнято рішення про створення зброї аналогічного класу, з ефективною дальністю стрільби близько 400-500 метрів, і про розробку нового патрона до нього. За активної участі В.Г. Федорова в технічне завдання на новий патрон були закладені відразу кілька варіантів калібрів — 5,6 мм, 6,5 мм і 7,62 мм. Розробка базового варіанту була проведена в рекордні терміни конструкторами Н. М. Єлізаровим і Б.В. Сьоміним, і вже в жовтні того ж року на нараді в Наркоматі озброєнь був прийнятий для подальшої розробки новий патрон зменшеної потужності 7,62x41 мм (діаметр основи гільзи 11,26 мм), що мав гостру оболонкову кулю зі свинцевим сердечником і гільзу пляшкової форми без виступаючої закраїни.

Дулова енергія нового патрона, який отримав індекс ГРАУ «57-Н-231», досягала 2200 Дж, що становить приблизно 2/3 від дульної енергії штатного гвинтівкового патрона 7,62x54 мм з діаметром основи гільзи 12,37 мм. Вогонь стрілецької зброї зазвичай застосовувався на дальності не більше 600-800 м (за винятком станкових кулеметів). На цій дистанції кулі проміжного патрона пробивають три соснові дошки товщиною 2,25 см, тобто мають енергію близько 196 Дж і імпульсом близько 2 км / с. Патрон 7,62 × 41 мм мав істотно кращу балістику в порівнянні з американським патроном 7,62x33 мм з енергією 1300 Дж для легкого карабіна M1 Carbine, забезпечуючи більшу ефективну дальність стрільби і кращу пробивну дію в разі легких перешкод. Пробна партія патронів була випущена в грудні 1943 року, і на світ з'явилися перші тактико-технічні вимоги (ТТВ) на нову зброю піхоти.

Уже через рік була розроблена нова куля - подовжена, з більш загостреним носиком, конічною задньою частиною і сталевим сердечником, зменшує споживання дефіцитного свинцю. Через необхідність не збільшувати загальну довжину патрона, після подовження кулі набій отримав укорочену на 2,5 міліметра гільзу і в такому вигляді був прийнятий на постачання. В історію він увійшов під найменуванням 7,62x39 або M43 з тим же індексом ГРАУ 57-Н-231, ставши найпоширенішим проміжним патроном в світі. У 60-х роках навіть піднімалося питання про стандартизацію його в якості додаткового автоматного патрона НАТО, подальшого вирішення цього питання завадило лише поява малоімпульсного набою 5,56x45 мм.

Ухвалення на озброєння патрона зразка 1943 р. відкрило нові перспективи в конструюванні автоматичної зброї. Відсутність фланця спрощувало конструкцію механізму живлення, менші габарити патрона дозволяли зменшити масу зброї і носимих боєприпасів. Не дуже сильна віддача давала досить ефективну дальність при стрільбі чергами.

Номенклатура набоїв

 7,62 БЗ (Індекс ГАУ — 57-БЗ-231) — набій з бронебійно-запалювальною кулею БЗ.
 Калібр, мм — 7,62;
 довжина кулі, мм — 27,7;
 вага кулі, г — 7,7;
 вага набою, г — 16,1;
 початкова швидкість кулі, м/с — 720–740
 7,62-мм набій зразка 1943 р. з бронебійно-запалювальною кулею БЗ, умовне найменування — 7,62 БЗ, індекс — 57-БЗ-231, призначений для ураження легкоброньованих цілей, займання пального, що розташоване за бронею або у товстостінній тарі; і для ураження живої сили, яка перебуває за легкоброньованими укриттями на дальності до 300 м. Набій випускали з латунованою або біметалевою гільзою. Бронебійно-запалювальна куля складається зі сталевої, плакованої томпаком оболонки з томпаковим наконечником, сталевої термообробленої серцевини зі свинцевою сорочкою і запального складу, що знаходиться в свинцевому піддоні. При ударі кулі по броні свинцевий піддон, рухаючись за інерцією вперед, стискає запальний склад і тим самим запалює його. Полум'я, через отвір, пробитий сталевою серцевиною, проникає в заброньовий простір і здатне запалити пальне.
 Бронебійно-запалювальна куля пробиває сталеву каску на відстані 1100 м і протиосколкові бронежилети на відстані 1000 м. Лист броні завтовшки 7 мм пробивається на відстані 200 м. Вершинка кулі забарвлена в чорний колір з червоним паском. На картонних пачках, металевих коробках і дерев'яних ящиках з набоями БЗ нанесена похила чорно-червона смуга.

 7,62 БП (Індекс ГРАУ — 7 Н23) — набій з бронебійної кулею БП.
 Калібр, мм — 7,62;
 довжина кулі, мм — 27,4;
 вага кулі, г — 7,9;
 вага набою, г — 16,3;
 початкова швидкість кулі, м/с — 725–740
 Створення в 1980-1990-х роках відносно легких протикульних бронежилетів з високим рівнем захищеності та насичення ними підрозділів сухопутних військ багатьох армій світу призвело до необхідності вдосконалення набою зі звичайною кулею. В кінці 1990-х така модернізація була проведена на Барнаульскому верстатобудівному заводі Д. І. Веронським і В. В. Захарьящевою. У ході модернізації змінам піддалися форма, матеріал (замість маловуглецевої сталі, почали використовувати інструментальну сталь У12А) і процес термообробки серцевини. У результаті куля стала бронебійною.
 Новий набій був прийнятий на озброєння в 2002 р. і отримав найменування — 7,62-мм набій зразка 1943 р. з бронебійної кулею БП, умовне найменування — 7,62 БП, індекс — 7Н23. Новий набій призначений для ураження живих цілей у засобах індивідуального бронезахисту (розташованих відкрито або за легкими укриттями), вогневих засобів і не броньованої техніки. Конструкція кулі набою 7Н23 аналогічна (за винятком серцевини) набою з кулею зі сталевою серцевиною 7,62 ПС. Гільза набою — сталева лакована. Новий набій більш ніж у три рази перевершив за пробивністю твердих перешкод, набій з кулею ПС. На дальності 200 м бронебійний серцевина кулі нового набою пробиває 5-мм бронеплиту марки 2П, а на 250 м протикульним бронежилет типу 6Б5. При цьому забезпечено спряжуваність траєкторії кулі нового набою з кулею зі сталевою серцевиною. Забарвлення кулі — чорна маківка.

 7,62 З 7,62-мм набій зразка 1943 року із запальною кулею З, умовне найменування — 7,62 З, індекс — 57-3-231, призначений для запалення горючих рідин (бензин, гас) в сталевих баках із стінками завтовшки до 3 мм, а також легко займистих матеріалів (суха трава, солома тощо) на дальностях до 700 м. За своєю конструкцією та дії куля «7,62 З», належить до типу запалювальних куль з піротехнічним запальним складом і є запально-трасувальною, забезпечуючи спостереження за результатами стрільби по добре видимої (до 700 м вдень і вночі) трасі червоного кольору.
 Набій випускали з латунованою або біметалевою гільзою. Куля складається зі сталевої, плакованої томпаком, оболонки з томпаковим наконечником, запального складу, що знаходиться в головній частині кулі, осердя з маловуглецевої сталі, сорочки зі свинцево-стибітного сплаву, біметалічної скляночки з піротехнічним складом (запалювальний, перехідний і трасувальний) і колечка (його призначення таке ж, як і в інших трасувальних набоях). При ударі кулі про тверду перепону відбувається різке динамічне стискування і нагрівання запального складу, сталевою серцевиною, що просувається вперед, в результаті чого запальний склад запалюється. Наконечник кулі мнеться, оболонка розгортається, і полум'я від запального складу забезпечує запалювання цілі. При зустрічі з перепонами малої щільності, через невисоку чутливості кулі, запальний склад може і не загорітись. Існує дві модифікації кулі з різним радіусом оживальної частини. Гостріші, що з'явилися пізніше, в меншій ступені відхиляються від траєкторії кулі ПС.
 Маківка кулі набою «7,62 З» забарвлена в червоний колір. На картонних пачках, металевих коробках і дерев'яних ящиках з запальними набоями нанесена похила червона смуга. Набої з бронебійно-запалювальною і запалювальною кулями збиралися вручну і мали високу вартість. Застосовувати їх планувалося тільки в період бойових дій. Для навчальних стрільб ці набої зазвичай не використовували. Після того як були накопичені достатні запаси набоїв з кулею БЗ і З, їх виробництво було припинено.
 Нині набої з бронебійно-запалювальною і запалювальною кулями з виробництва зняті, але можуть зустрічатися в армійських запасах.

 7,62 ВД (Індекс ГАУ — 57-Н-231В) — набій високого тиску зі звичайною кулею ПС зі сталевою серцевиною
 7,62 З (Індекс ГАУ — 57-3-231) — набій зі запалювальною кулею З. Калібр, мм — 7,62; довжина кулі, мм — 27,9; вага кулі, г — 6,6; вага набою, г — 15,2; початкова швидкість кулі, м/с — 740–755
 7,62 ПС (Індекс ГАУ — 57-Н-231) — набій зі звичайною кулею ПС зі сталевою серцевиною
 7,62 ПС гж (Індекс ГАУ — 57-Н-231С) — набій зі звичайною кулею ПС зі сталевою серцевиною й біметалевою гільзою
 7,62 ПС гс (Індекс ГАУ — 57-Н-231СЛ) — набій зі звичайною кулею ПС зі сталевою серцевиною і сталевою гільзою
 7,62 Т-45 (Індекс ГАУ — 57-Т-231П) — набій з трасувальною кулею Т-45
 7,62 Т-45М(Індекс ГАУ — 57-Т-231ПМ) — набій з трасувальною кулею Т-45М
 7,62 Т-45М (Індекс ГАУ — 57-Т-231ПМ1) — набій з трасувальною кулею Т-45М
 7,62 УЗ (Індекс ГРАУ — 7 Щ6) — набій з посиленим зарядом
 7,62 УС (Індекс ГАУ — 57-Н-231У) — набій зменшеної швидкості з обтяженою кулею зі сталевою серцевиною, призначений для стрільби з приладом безшумної та безполум'яної стрільби ПБС-1
 7,62 УЧ (Індекс ГАУ — 57-Н-231УЧ) — навчальний набій зі звичайною кулею ПС зі сталевою серцевиною
 7,62 холостий (Індекс ГАУ — 57-Х-231) — холостий набій
 7,62 ПП (Індекс ГРАУ — 7 Н27) — набій з кулею підвищеної пробивальності
 ПХС-19 (Індекс ГРАУ — 7 Щ2) — набій спеціальний холостий (вишибний)

Пробивна дія

Пробивна дія кулі набою 7,62×39 мм:
 Сталевий шолом пробивається:
 Кулею зі сталевою серцевиною на відстані 900 м з ймовірністю 80-90%,
 Бронебійно-запалювальною кулею на відстані понад 1100 м з ймовірністю 80-90%,
 Бронежилет 6Б1 пробивається:
 Кулею зі сталевою серцевиною на відстані 600 м з ймовірністю 80-90%,
 Бронебійно-запалювальною кулею на відстані 1000 м з ймовірністю 80-90%.
 Броня сталева високої твердості завтовшки 7 мм при куті зустрічі 90° пробивається бронебійно-запалювальною кулею:
 На відстані 300 м з ймовірністю 50%,
 На відстані 200 м з ймовірністю 90%.
 Бруствер з щільно утрамбованого снігу пробивається кулями зі сталевою серцевиною, трасувальними, бронебійно-запалювальними і запальною на відстані 500 м на глибину 70-80 см:
 Земляна перешкода з вільно насипаного супіщаного ґрунту пробивається всіма типами куль на відстані 500 м на глибину 25-30 см.
 Сухі соснові бруси розмірами 20×20 см, скріплені в штабелях, пробиваються бронебійно-запалювальними кулями і кулями зі сталевою серцевиною:
 На відстані 500 м на глибину 25 см,
 На відстані 150 м на глибину 30-40 см.
 Цегляна кладка пробивається бронебійно-запалювальними кулями і кулями зі сталевою серцевиною на відстані 100 м на глибину 12-15 см.

Див. також
 Перелік гвинтівкових набоїв
 7,62×54 мм R
 7,62×51 мм НАТО
 5,45×39 мм
 5,56×45 мм НАТО

Посилання
 Історія автоматного 7,62-мм патрона зразка 1943 р. (7,62 х39) Додаток до журналу «Зброя» № 9, 2005 рік
 Various photos of 7,62×39mm ammunition
 .30 Caliber cartridge article

Примітки

Проміжні набої
Набої центрального запалення
Дозвукові гвинтівкові набої


text:
Carpophilus dimidiatus är en skalbaggsart som först beskrevs av Fabricius 1792.  Carpophilus dimidiatus ingår i släktet Carpophilus och familjen glansbaggar. Arten förekommer tillfälligt i Sverige, men reproducerar sig inte. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Glansbaggar
dimidiatus


text:
Wisper  ist ein Ortsteil der Flächengemeinde Heidenrod im südhessischen Rheingau-Taunus-Kreis.

Geographie
Wisper liegt zwei Kilometer von der Wisperquelle entfernt in Hanglage oberhalb des südlichen linken Ufers der Wisper. An der nordöstlichen Grenze des Wispertaunus gelegen, wird Wisper umgeben vom Mappershainer Kopf im Norden, dem mit 548 Meter höchsten Berg des westlichen Hintertaunus, dessen südliche Schulter als Wisperer Kopf auf den Ort herabblickt, während im Süden der Röderkopf und im Osten die Platte liegen. Westlich des Ortes, etwas wisperabwärts, liegt der Wispersee, ein gut 200 Meter langer Stausee. Der kleine Ort ist umgeben von etwas Landwirtschaft und etlichen weitläufigen Waldtälern.

Der Charakter der Umgebung von Wisper als naturnahes Naherholungsgebiet und die Nähe zum wirtschaftlich starken Rhein-Main-Gebiet tragen erheblich zum Wohnwert des Ortes bei.

Geschichte
Im Jahr 1265 wurde Wisper unter dem Namen Wisshebure erstmals urkundlich erwähnt.

Im Zuge der Gebietsreform in Hessen schloss sich die Gemeinde Wisper mit 15 weiteren Gemeinden am 31. Dezember 1971 auf freiwilliger Basis zur Gemeinde Heidenrod zusammen. Für Wisper wurde wie für alle anderen Ortsteile ein Ortsbezirk mit Ortsbeirat und Ortsvorsteher eingerichtet.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Das alte Backhaus aus dem Jahr 1751, das Backes, wurde originalgetreu restauriert und bildet den Mittelpunkt und Blickfang des Dorfes.

Wirtschaft und Infrastruktur

Tourismus

Der Wispertaunus, in dem Wisper liegt, ist einer der waldreichsten Teile des Taunus und wurde zu großen Teilen als FFH-Gebiet ausgewiesen. Zudem ist die Region Teil des Naturpark Rhein-Taunus, der den Menschen eine naturnahe Erholung ermöglichen will.

Verkehr
Über den Höhenzug, an dessen Nordhang Wisper liegt, verläuft in Süd-Nord-Richtung vom Nachbarort Springen die L 3455 nach Kemel. An diese ist Wisper mit einer Stichstraße angeschlossen. Dies ist die einzige Zufahrt zum Ort. In Kemel besteht ein Anschluss an die Bundesstraße 260, über die man nach Norden zur Straße nach Laufenselden gelangt, dem zentralen Ortsteil von Heidenrod. In südlicher Richtung erreicht man auf der Bundesstraße die Kreisstadt Bad Schwalbach, sowie Wiesbaden und das Rhein-Main-Gebiet.

Weblinks
 Geschichte & Ortsteile. In: Webauftritt der Gemeinde Heidenrod.

Einzelnachweise

Geographie (Heidenrod)
Ort im Rheingau-Taunus-Kreis
Ehemalige Gemeinde (Rheingau-Taunus-Kreis)
Gemeindeauflösung 1971
Ersterwähnung im 13. Jahrhundert


text:
Il distretto di Altanbulag è uno dei ventisette distretti (sum) in cui è suddivisa la provincia del Tôv, in Mongolia. Conta una popolazione di 3.079 abitanti (censimento 2007).

Note

Distretti della provincia del Tôv


text:
Плебисцит по вопросам границ и юрисдикции Северо-Западных территорий — плебисцит, проведённый 4 мая 1992 года на Северо-Западных территориях. За установление предложенных границ проголосовало 54 % избирателей.  позже подтвердил создание новой территории.

Предыстория
Плебисцит 1982 года разрешил разделение Северо-Западных территорий и создание новой территории, названной позже Нунавут. Правительство Канады дало разрешение на выполнение данного плана через 7 месяцев. В декабре 1991 федеральное правительство достигли договоренности с инуитами по поводу из претензий на землю, названную «Парекер-Лайн» (названная в честь комиссара Джона Паркера, который работал над создание границ). Были официально установлены границы между новой и старой территорией.

Результаты

Примечания

Ссылки
 Northwest Territories (Canada), 4 May 1992: Border with Nunavut

Референдумы 1992 года
Политика Нунавута


text:
Tintamarre ist eine unbewohnte Insel drei Kilometer nordöstlich vor St. Martin in der Karibik. Sie ist Teil der französischen Antillen, gehört zum französischen Überseegebiet Saint-Martin und beinhaltet dessen östlichste und nördlichste Landmasse.

Beschreibung
Bei der Insel handelt es sich um ein Sedimentplateau aus Muschelkalk, das im Norden und Nordosten bis zu 30 Meter aus dem Wasser ragt und dort eine Steilwand bildet. Nach Süden und Südwesten hin, wo das Korallenriff Les Cayes eine flache Lagune bildet, fällt das Plateau dagegen sanft bis auf Meereshöhe ab. Westlich, also gegenüber dem Quartier d'Orléans auf Saint Martin, liegt ein Strand, der stark von Ausflüglern frequentiert wird. Hinter dem Strand befinden sich noch die Reste einer Start- und Landebahn, die vom Gründer der Compagnie Aerienne Antillaise Rémy de Haenen angelegt worden war. Seit dem Bau der Piste Grand-Case auf Saint-Martin ist der Flugverkehr auf Tintamarre allerdings eingestellt. Die Insel ist zu 2/3 mit Trockenwäldern bedeckt, der Rest mit xerophiler Savannenvegetation, bestehend aus niedrigen Büschen, die das Inselinnere, außer für Ziegen, Eidechsen, Krabben und die dort heimischen Köhler- und Waldschildkröten, schwer zugänglich machen. Zu den Vögeln, die auf Tintamarre nisten, gehören auch die prächtigen Tropikvögel.

Geschichte
In der Geschichte Tintamarres sind verschiedene Phasen abzugrenzen. 40 Jahre lang war die Insel in britischem Besitz. Dann wechselte sie zu Frankreich und es begann eine Zeit intensiver landwirtschaftlicher Nutzung, die unter dem französischen Gouverneur Auguste Descoudrelles, der die Insel von 1763 bis 1785 verwaltete, einen Höhepunkt erreichte. Zeitweise lebten bis zu 150 Menschen auf Tintamarre. In der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts geriet die Insel zunehmend unter den Einfluss der holländischen Familie van Romondt, deren letzter Vertreter, Diederik Christian van Romondt, ab 1902 Tintamarre quasi wie ein König beherrschte. Da im Teilungsvertrag Saint-Martins zwischen Holland und Frankreich vom 23. März 1648 Tintamarre unerwähnt blieb, beanspruchte van Romondt sie als holländischen Besitz, führte holländisches Geld ein, betrieb Viehzucht und bekam aus Europa etliche Heiratsgesuche abenteuerlustiger Damen, die sich in der Rolle einer Inselkönigin gefallen hätten. 1931 verkaufte van Romondt Tintamarre schließlich an Louis Constant Fleming, einen Händler aus Marigot. Nach dem Krieg blühte die Insel als Flugbasis auf, hatte zu dieser Zeit circa 20 Einwohner. Ein Hurrikan zerstörte am 1. September 1950 jedoch die stationierten Flugzeuge, und die verbliebenen Reste der Anlagen wurden durch weitere Wirbelstürme in den Jahren 1956 und 1960 dem Erdboden gleichgemacht.

Heutige Nutzung
Die gesamte Insel, einschließlich eines 100 Meter breiten Meeresbereichs um die Küste herum, gehört heute zum Naturschutzgebiet Réserve naturelle marine de Saint-Martin. Von daher ist das Gebiet durch strenge Verordnungen geschützt. Gleichzeitig findet jedoch eine rege Nutzung zu touristischen Zwecken statt. Die Strände sind für Ausflügler zugänglich, auf der Insel sind mehrere Fußwege zur Erkundung angelegt. Dabei können die Gebäude verlassener Bauernhöfe besichtigt werden, wo noch im 19. Jahrhundert Baumwolle angebaut wurde. Zu finden sind außerdem Reste einer Eisenbahnstrecke, die dem Abbau von Gips und Guano diente.

Weblinks
Bilder der Insel Tintamarre
Geschichte der Insel (englisch)
Webseite des Naturschutzgebietes Réserve naturelle marine de Saint-Martin (französisch)

Geographie (Saint-Martin, Gebietskörperschaft)
Insel (Karibisches Meer)
Insel über dem Winde (Antillen)
Insel (Mittelamerika)
Insel nach abhängigem Gebiet (Frankreich)


text:
The I-Land è una miniserie televisiva statunitense creata da Neil LaBute.

È stata distribuita sulla piattaforma di streaming Netflix il 12 settembre 2019, in tutti i paesi in cui il servizio è disponibile.

Trama
La serie racconta la storia di dieci persone che si svegliano su un'isola deserta senza alcun ricordo di chi sono o di come sono arrivati lì, e si mettono all'opera per cercare di tornare a casa. Scoprono presto però che questo mondo in cui si trovano non è come sembra. Di fronte alle sfide psicologiche e fisiche estreme dell'isola, devono dare il meglio di sé per sopravvivere e per non morire.

Episodi

Promozione
Il 20 agosto 2019 è stato pubblicato il trailer della miniserie.

Note

Collegamenti esterni


text:
Trubčevsk è una città della Russia europea sudoccidentale (Oblast' di Brjansk), situata sul fiume Desna nei pressi della confluenza in esso dell'affluente Nerussa, 94 km a sud del capoluogo Brjansk; dipende amministrativamente dal Trubčevskij rajon, del quale è anche capoluogo.

Società

Evoluzione demografica
Fonte: mojgorod.ru
 1897: 6.900
 1926: 11.100
 1939: 8.300
 1970: 12.100
 1989: 16.300
 2007: 15.700

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Rhinodictya granulata är en insektsart som beskrevs av Frederick Arthur Godfrey Muir 1931. Rhinodictya granulata ingår i släktet Rhinodictya och familjen Tropiduchidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Halvvingar
granulata


text:
Батлавско језеро () је вештачко језеро у Србији, на Косову и Метохији, између варошица Орлан и Батлава, око 20 километара североисточно од Приштине. Налази се на реци Батлави, у сливу Лаба, где је подигнута брана 1958. године код варошице Батлава. Дужина језера око 6,7 км, просечна ширина је 450 метара, док је укупна површина око 3 км². Језеро је туристички веома значајно и изузетно је богато рибом. Најзаступљенији је шаран, а од беле рибе деверика, бодорка и клен. Име је добило по реци и месту Батлава.

Види још
 Газиводе
 Грачаничко језеро
 Батлава
 Списак језера у Србији

Спољашње везе

Литература

Језера у Србији
Географија Косова и Метохије
Вештачка језера


text:
El Centrobasket 1971, también conocido como IV Campeonato de baloncesto masculino de Centroamérica y del Caribe se celebró en las ciudades venezolanas de Caracas y Valencia entre el 21 y 27 de octubre de 1971. La selección de baloncesto de Cuba obtuvo su primer título. Este torneo otorgó dos cupos a los Juegos Olímpicos de Múnich 1972.

Equipos participantes

  (anfitrión)

Resultados

Clasificados a los Olímpicos

Clasificados a los Olímpicos de Múnich 1972

Véase también
 Centrobasket

Enlaces externos
 Resumen

1971
Baloncesto en 1971
Eventos deportivos en Venezuela
Deporte en Venezuela en 1971


text:
Third Harvest are a progressive rock or metal band from Keady in County Armagh in Northern Ireland. The current lineup consists of Paddy Mallon (lead singer and guitarist), Damo Brown (bass and backup vocals) and Pearse Donnelly (drums and backup vocals). They are currently playing shows in Northern Ireland, mainly in Belfast.

History
Third Harvest formed in mid-February 2008 when frontman Paddy found two other similar musicians who had the same musical ambition and passion. Paddy had worked with Damo on previous projects and were long time friends and after searching for a short while, they found Pearse a friend of the band whose own band split up recently. A strong friendship between the band members meant they bonded quickly and a natural chemistry appeared between them. They then agreed on the name Third Harvest in April 2008. After their formation they created a 6-song self-produced EP between them.

E.P. and Armagh Battle of the Bands
In July 2009, Third Harvest entered the Einstein Studios to record a new, fresh, three-track EP. This received quite good reviews, like from Scott from Fast Fury Promotions, ' This band just makes you watch and watch and watch. Their new E.P. has three tremendous tracks on it and I suggest you get yourself a copy ' and professional critics like Jonathan Long from Rocksound  Magazine:
 - Jonathan Long
Third Harvest also won the Armagh Battle of the Bands in 2009 at the Northern Bands and are highly credited as an upcoming band because of this.

References

Irish alternative rock groups


text:
This is a list of Pakistani television and theatre directors.

A

 Angeline Malik
 Ammar Aziz

B
 Bushra Farrukh
 Bilal Lashari

D
 Danish Nawaz

F
 Faisal Qureshi
 Faizan Peerzada
 Farooq Qaiser

H
 Haissam Hussain
 Haseeb Hassan

J
 Javed Sheikh
 Jawad Bashir

M
 M. Akram
 Marina Khan
 Mehreen Jabbar
 Mohammed Ehteshamuddin
 Momina Duraid

N
 Nabeel
 Nabeel Qureshi
 Nadia Afghan
 Noman Masood

R
 Rahat Kazmi
 Rauf Khalid

S
 Savera Nadeem
 Shahid Nadeem
 Shoaib Mansoor
 Sultana Siddiqui

Y
 Yasir Nawaz
 Yawar Hayat Khan

See also
 Pakistan Television
 List of Pakistani Actors
 List of Pakistani film directors
 Lollywood

Directors
Pakistani


text:
Kikí Dimulá [Κική Δημουλά] (Atenas, 19 de junio de 1931- Ib., 22 de febrero de 2020) fue una poeta griega, miembro de la Academia de Atenas.

Biografía
Nació en 1931 en Atenas donde vivió hasta su fallecimiento. Trabajó como empleada del Banco de Grecia y fue elegida miembro de la Academia en 2002. Se casó con el matemático y poeta Athos Dimoulas con el que tuvo dos hijos. Los temas que dominan sus poemas son: la ausencia, el daño, la pérdida, la soledad y el tiempo. Es característico de su poesía la personificación de los conceptos abstractos, el uso insólito de palabras comunes y una actitud burlona y amarga al mismo tiempo.
Gracias al uso de temas variados, desde el «chico Marlboro» hasta teléfonos móviles, y a la forma tan original de tergiversar la gramática, acentúa la fuerza de las palabras a través del asombro y la sorpresa aunque siempre conserva la sensación de esperanza. Todos sus versos sugieren la estabilidad de un mundo cuyos ojos no pueden ver pero que se convierte en un todo gracias a su reconstrucción imaginaria dentro del poema como un conjunto orgánico. Esta dimensión de asombro y sorpresa se ha convertido en un factor emocional constitutivo en la poesía griega contemporánea.

Premios
Ganó en 1972 el segundo Premio Nacional de Poesía por el poemario Το λίγο του κόσμου [Lo poco del mundo], en 1989 el Premio Nacional de Poesía por Χαίρε ποτέ [Adiós nunca] y en 1995 el Premio de la Fundación Uranis de la Academia de Atenas por el poemario Η εφηβεία της λήθης [La adolescencia del olvido]. La Association Capitale Européenne des Littératures (ACEL) le anunciado su premio, recibió el Premio Europeo de Literatura para marzo de 2010. Sus poemas se han traducido al inglés, francés, español, italiano, polaco, búlgaro, alemán y sueco.

Obra
 Ποιήματα [Poemas] 1952

 Έρεβος [Tinieblas] 1956, Στιγμή 1990

 Ερήμην [En ausencia] Δίφρος 1958, Στιγμή 1900

 Επί τα ίχνη [Sobre los pasos], Φέξης 1963, Στιγμή 1989

 Το λίγο του κόσμου [Lo poco del mundo] 1971, Νεφέλη 1983, Στιγμή 1900

 Το τελευταίο σώμα μου [Mi último cuerpo], Κείμενα 1981, Στιγμή 1989

 Χαίρε Ποτέ [Adiós nunca], Στιγμή 1988

 Η εφηβεία της λήθης [La adolescencia del olvido], Στιγμή 1994

 Ενός λεπτού μαζί [De un minuto juntos], Ίκαρος 1998

 Ποιήματα (Συγκεντρωτκή έκδοση) [Poemas, edición completa], Ίκαρος 1998

 Ήχος Απομακρύνσεων [Sonido de las distancias], Ίκαρος 2001

 Ο Φιλοπαίγμων μύθος [Un mito burlón], Ίκαρος 2004 (Ομιλία κατά την τελετή αναγόρευσής της ως μέλους της Ακαδημίας Αθηνών) [Discurso de ingreso en la Academia de Atenas]

 Εκτος σχεδίου[Fuera de programa], Ίκαρος 2005 (πεζά κείμενα) [Obras en prosa]

 Χλόη θερμοκηπίου [Planta de invernadero], Ίκαρος 2005

 Συνάντηση Γιάννης Ψυχοπαίδης, Κική Δημουλά [Cita con Yanis Psijopedis, Kikí Dimulá], Ίκαρος 2007 (Ανθολογία με ζωγραφικά σχόλια του Γιάννη Ψυχοπαίδη) [Antología con comentarios de la obra pictórica de Yanis Psijopedis]

 Μεταφερθήκαμε παραπλεύρως [Nos trasladamos al local de al lado], Ίκαρος 2007

Referencias

Enlaces externos
 poemas traducidos del griego al inglés
 en geocities Poemas en griego
 en geocities Kikí Dimulá
 en YouTube Poemas recitados por Kikí Dimulá
 Biografía y poemas en castellano

Escritoras de Grecia
Poetas de Grecia del siglo XX
Escritores en griego moderno
Griegas del siglo XX
Griegas del siglo XXI
Nacidos en Atenas
Fallecidos en Atenas


text:
Il distretto di Deogarh è un distretto dell'Orissa, in India, di 274.095 abitanti. Il suo capoluogo è Deogarh.

Collegamenti esterni

Deogarh


text:
BFF may stand for:

 "Backend for Frontend" pattern, a client-oriented design of web and mobile API in frontend and backend development
 Backup-file Format, a data archive format used by IBM AIX
 Bangladesh Football Federation, the governing body of football in Bangladesh
 Basque Football Federation, the governing body of football in the Basque Country
 Ben Folds Five, an American rock band
 Best friends forever, a close friendship
 "BFF", a song by Kesha from the album High Road (2020)
 "BFF", a song by Slayyyter featuring Ayesha Erotica from the mixtape Slayyyter (2018)
 BFF: Best Friends Forever, a 2009 Filipino comedy film
 Bicycle Film Festival, a festival to celebrate the bicycle through music, art, and film
 Boston Film Festival, an annual film festival in Boston, Massachusetts, United States
 Blaenau Ffestiniog railway station (National Rail station code), near Gwynedd, Wales
 Western Nebraska Regional Airport (IATA code), near Scottsbluff, Nebraska, United States

See also
 Best friends forever (disambiguation)
 BF2 (disambiguation)
 BFFs, a 2014 American comedy film
 "BFFs" (The Cleveland Show), a 2011 episode of The Cleveland Show
 "BFFS" (The Boys Presents: Diabolical), a 2022 episode of The Boys Presents: Diabolical


text:
Path of Resistance is een Amerikaanse metalband opgericht door de overgebleven bandleden van Earth Crisis na het busongeluk dat ervoor zorgde dat drummer Dennis Merrick niet meer kon spelen. Het doel van Path of Resistance was teruggaan naar de basis waar ze ooit begonnen waren zowel fundamenteel gesproken als muzikaal.

Na het uitbrengen van hun debuutalbum Who Dares Win bij Victory Records in 1997 bleef het een tijd lang stil, totdat in
2006 besloten werd een nieuw album op te nemen genaamd Can't Stop the Truth.

Leden
 Karl Buechner - zang
 Shane Durgee - basgitaar
 Kris Weichman - gitaar
 Scott Crouse - gitaar
 Michael Riccardi - drums
 DJ Rose - zang
 Ian Edwards - zang

Discografie
 Who Dares Wins (1997)
 Can't Stop the Truth (2006)

Amerikaanse metalband


text:
Up from the Ashes is the second album by American hard rock band Burn Halo, released on June 28, 2011, through Rawkhead Records.

Frontman James Hart has commented that this is the band's first effort written and recorded as a band, as the band's previous album was all written by Hart himself with outside writers, and recorded by Hart with session musicians.

The first single, "Tear It Down" was released on iTunes on April 19, 2011. On June 16, 2011, the band streamed "Dakota", another new song from the upcoming album, on Revolver Magazine's website, as well as on their Facebook page. On July 7, 2011, the music video for "Tear It Down" made its debut.

Track listing

Personnel
James Hart  – lead vocals
Joey Roxx  – lead guitar
Brandon Lynn  – rhythm guitar
Aaron Boehler  – bass
Dillon Ray  – drums, percussion

References

2011 albums
Burn Halo albums


text:
Radio Recorders, Inc.  was an American recording studio located in Los Angeles, California. During the 1940s and 1950s, Radio Recorders was one of the largest independent recording studios in the world. Notable musicians recorded at Radio Recorders include Billie Holiday, Charlie Parker, Sam Cooke, Jimmie Rodgers, Louis Armstrong, Mario Lanza, Patti Page, Elvis Presley, Jimi Hendrix, Frankie Yankovic, Frank Zappa, Paul Frees and The Carpenters among others. In its prime, the studio was considered the best recording facility in Los Angeles, with two large studios and some smaller ones, as well as disc mastering facilities.

History

Radio Recorders
Originally founded in 1933 at 932 N. Western Avenue, Radio Recorders established itself at 7000 Santa Monica Boulevard by 1949. During the Forties and Fifties, Radio Recorders was responsible for recording transcriptions of countless radio shows, both network and local, for delayed broadcast in the Western states. Since this was prior to magnetic tape recording, the recordings were made on and played back from lacquer-coated aluminum discs. Studio C was Radio Recorders nerve center with at least six recording lathes and turntables and an "on-the-air" playback turntable protected by a railing so that it would not be bumped while it was replaying a program on-air. The recording lathes were shock-mounted in sand to prevent rumble from the streetcars on Santa Monica Boulevard.  Studio C could handle several programs at once, 24 hours a day, and often with a single engineer on duty. Telephone lines ran to all the important stations and the networks.

Most of the major labels used Radio Recorders well into the 1960s. RCA Victor, Columbia, Capitol, and Decca utilized Radio Recorders prior to building their own West Coast facilities, and remained the choice of many independent labels and both popular and classical artists, from Stravinsky to Elvis.

Radio Recorders was also where most commercial jingles were recorded, and their dominance of this market segment strengthened in 1959 when their affiliate, MP-TV Services, acquired the rights to the sound effect, jingle and commercial aid libraries of Standard Radio Transcription, Inc..

In 1960, Radio Recorders merged with Universal Recorders, located at 6757 Hollywood Blvd. and built a new studio at 1441 North McCadden Place, which they called their Sunset-Highland Division. Radio-Universal Recorders was the largest recording studio in the United States.

Radio Recorders Annex
In 1946, Radio Recorders remodeled a former RCA Victor warehouse located at 1032 North Sycamore Avenue into a large studio capable of handling approximately fifty musicians.  This studio was known as Radio Recorders Annex, or, within the industry, just "The Annex," after a legendary studio that Victor had built in the warehouse back in the 1930s.

In 1962 H.B. Barnum and Bill Aken chose The Annex to record their big band version of "Goody, Goody" for Governor Goodwin J. (Goodie) Knight's re-election campaign. The same year, Bill Aken recorded the classic "Theme For Shock Theater" with engineer Phil Yeend.

In 1965, Radio Recorders' engineer, Thorne Nogar, purchased The Annex and started his own independent Annex Studios,  which attracted a distinguished clientele as a full-service studio, including mastering.  For many years, Lawrence Welk pre-recorded the music for his popular television show, becoming the most important client; in addition, in the 1960s and 1970s Annex mastered for such labels as Uni Records, GNP Crescendo Records, Dot Records, and Ranwood Records, as well as cutting early pressings of Barbra Streisand's hit single "The Way We Were."

In January 1986, Record Plant opened at the Annex location.

Studio 56

In the late 1980s the studio was reopened by Paul Schwartz as Studio 56. At that time, artists such as Guns & Roses, Sugar Ray, Toni Braxton, Brandy, No Doubt and others recorded there. The documentary Standing in the Shadows of Motown was also partially filmed there.  Kenneth Crouch, Keith Crouch and Leon Sylvers were all house producers there at that time.

In 2002, the studio gained two new partners, Pride Hutchison and Michael Dumas who brought the studio back to life under the original Radio Recorders name, and in 2004, the property was declared a historic site by the city of Los Angeles.

From 2002 to 2008 the studio welcomed many great projects and clients including Natalie Cole, Dwight Yoakam, Lucinda Williams, Lil' Jon, Xzibit, Annie Lennox and many more.

The facility closed in 2008. Today the sign declaring Radio Recorders a Historic Site still remains on the corner of Santa Monica and Orange.

References

Recording studios in California
Music of Los Angeles
Albums recorded at Radio Recorders


text:
Antheraea helferi is een vlinder uit de familie van de nachtpauwogen (Saturniidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1859 door Moore.

Nachtpauwogen


text:
Naglfar est un navire que construit Hel dans la mythologie nordique
Naglfar est un groupe de black metal suédois


text:
Les Clowns sacrés (titre original : Sacred Clowns) est un roman policier de Tony Hillerman paru en 1993.

Résumé
Le roman parle des koshares, des poupées kachinas utilisées par les Indiens Pueblos dans leur religion. Jim Chee est encore en formation pour devenir Hatałii quand il est appelé à travailler avec Joe Leaphorn pour résoudre l'assassinat d'un enseignant tué dans une mission. Les officiers de police Leaphorn et Chee découvrent bientôt que l'enseignant assassiné était homosexuel. La violence, bien loin de se calmer, s'intensifie et les meurtres se multiplient, notamment au cours des cérémonies de la danse des clowns sacrés.

En parallèle, le récit développe la relation amoureuse entre Jim Chee et l'avocate Janet Pete.

Honneurs
Le roman est nommé pour le prix Anthony du meilleur roman en 1994.

Roman de Tony Hillerman
Roman policier américain
Roman américain paru en 1993
Roman se déroulant au Nouveau-Mexique
Roman se déroulant en Arizona
1993 en littérature policière
Ouvrage publié dans la collection Rivages/Noir


text:
è un videogioco sportivo, sviluppato da SEGA of Japan e pubblicato da Nintendo e SEGA, seguito di Mario & Sonic ai Giochi Olimpici. Il gioco è stato annunciato il 12 febbraio 2009 ed è stato pubblicato il 16 ottobre dello stesso anno per le console Wii e Nintendo DS.

Come per il suo predecessore, il gioco si basa su un evento reale, ovvero i Giochi Olimpici Invernali di Vancouver del 2010.

Modalità di gioco
Si possono scegliere personaggi delle serie di Mario e Sonic, che si cimentano nelle varie discipline dei Giochi Olimpici Invernali. Alcune di queste, come gli sci, supportano l'uso della Wii Balance Board. Il gioco ha una modalità multigiocatore, sia cooperativa sia competitiva.

Eventi per Wii
 Sci alpino
 Discesa libera
 Slalom gigante
 Salto con gli sci
 Trampolino lungo: individuale
 Trampolino lungo: squadre
 Freestyle
 Moguls
 Ski cross
 Snowboard
 Half-Pipe
 Snow Cross
 Pattinaggio di velocità
 Pattinaggio di velocità: 500 m
 Short Track - 1.000 m
 Short Track - Staffetta
 Pattinaggio di figura
 Bob
 Bob
 Skeleton
 Hockey su ghiaccio
 Curling

Eventi per DS
 Sci
 Sci Alpino SG
 Salto TL
 Moguls
 Fondo
 Combinata Nordica
 Pattinaggio
 Pattinaggio di Velocità: 500 m
 Short Track - 500 m
 Pattinaggio di figura
 Snowboard
 Snow Cross
 Bob
 Bob
 Skeleton
 Hockey su ghiaccio
 Curling
 Biathlon
 Slittino

Eventi sogno
Oltre a tali eventi, esistono degli eventi chiamati "eventi sogno", dal momento che non sono presenti ai Giochi olimpici, come la lotta innevata per il DS, uno sport praticato sui cannoni sparaneve.

Personaggi
Oltre ai vecchi personaggi, ci sono nuovi arrivati. I personaggi annunciati sono i seguenti:

Team Mario
 Mario
Luigi
 Peach
 Daisy
 Yoshi
 Wario
 Waluigi
 Bowser
 Donkey Kong
 Bowser Jr.
Strutzi, Tartosso e Toad sono giudici di gare e arbitri.

Team Sonic
 Sonic the Hedgehog
 Dr. Eggman
 Miles "Tails" Prower
 Knuckles the Echidna
 Shadow the Hedgehog
 Vector the Crocodile
 Blaze the Cat
 Amy Rose
 Metal Sonic
 Silver the Hedgehog
 Dr. Eggman Nega
Cream the Rabbit, Espio the Chameleon e Charmy Bee sono i giudici di gara e gli arbitri.

Modalità Avventura
La modalità avventura è presente solo nella versione Nintendo DS.

Trama

Stavano per incominciare i Giochi olimpici invernali, ma all'improvviso appaiono Bowser ed Eggman che fanno sciogliere la neve e rapiscono i sei spiriti della neve. Solo uno si salva dalla cattura, Frosty, che fa tornare la neve sulla sua città. L'obiettivo è di salvare gli spiriti creando una squadra con i personaggi che si incontrano e sconfiggere Bowser ed Eggman.

Luoghi

Isola invernale
In quest'isola vengono praticati gli eventi olimpici. Qui sotto le città di cui è composta:
 Glacionia: una città dove si svolgono sport come il salto con gli sci, lo sci di fondo e il pattinaggio di velocità e dove c'è un museo dove vengono raccolti i cimeli olimpici. Lo spirito della neve è Frosty.
 Polaria: una zona ghiacciata dove si svolge lo sci alpino e lo skeleton. Il pavimento è molto scivoloso è in alcuni tratti bisogna utilizzare un power-up della serie di Mario, il Mini-Fungo. Lo spirito della neve è Pola.
 Picconevoso: una zona montuosa dove si svolgono sport come curling, hockey e pattinaggio di figura. È molto difficile trovare la via giusta per salire in cima. Lo spirito della neve è Icy.

Isola Sogno
In quest'isola fluttuante nel cielo vengono praticati gli eventi sogno. Qui sotto le città di cui è composta:
 Brillandia: una città illuminata dove lo sport principale è la lotta innevata. Lo spirito della neve è Sparky.
 Cubirinto: una città dove le strade sono disposte a mo' di labirinto. Qui si svolgono quasi tutti gli eventi sogno. Lo spirito della neve è Cuby.
 Tormenzia: era una città che è stata trasformata drasticamente da Bowser ed Eggman intenti a trasformarla in una fortezza. Lo spirito della neve è Blizza.

Boss
Per poter proseguire nella Modalità Avventura bisogna affrontare in diverse discipline dei boss provenienti sia dal mondo di Mario, sia da quello di Sonic. I boss cercano di non far passare e si trovano alcuni a metà del percorso per il cannone che porta alla città successiva, e altri poco prima del cannone. Dopo essere stati sconfitti, i boss situati poco prima del cannone libereranno lo spirito della neve della città successiva, che farà nevicare su di essa.

Modalità festival
Nella versione Wii è presente la modalità festival, durante la quale si gioca a tutti gli sport e si svolgono degli allenamenti nell'arco di 17 giorni. lo scopo del festival è accumulare il maggior numero di punti al fine di classificarsi in un'alta posizione alla fine del 17º giorno. Il primo giorno, dedicato alla cerimonia d'apertura, non prevede eventi bensì un video dove i personaggi giocabili partecipano alla cerimonia d'apertura. Ci sono poi due giorni dove non sono presenti eventi, ma sono dedicati allo shopping (dove si può acquistare e modificare gli abiti del proprio mii e le attrezzature, acquistare musica e leggere libri.). Tutto il festival è commentato da Toad e Cream. Sono inoltre presenti dei rivali, personaggi non giocabili dei mondi di mario e sonic (tra cui Re Boo, Rouge e Omega) che sfidano il giocatore ad un evento che ha già svolto in allenamento nei giorni precedenti. Allenamenti e scontri con i rivali sono valutati con un punteggio da 2 ("bene") a 4 (" grande"), questo punteggio viene poi aggiunto al punteggio del festival, che viene aumentato anche dai risultati degli eventi. Ci sono due modalità: singolo e squadra (un team di 4 giocatori). Quando in una delle 2 modalità si raggiunge un determinato punteggio alla fine del festival, si riceve un emblema.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Mario & Sonic ai Giochi Olimpici


text:
Silke Vogt-Deppe (* 13. Februar 1958 in Lüngerau bei Flensburg) ist eine Hamburger SPD-Politikerin.

Leben
Nach dem Abitur ging Silke Vogt-Deppe nach Hamburg und absolvierte ein Studium der Kunstgeschichte an der Universität. Danach war sie als wissenschaftliche Angestellte tätig. Zurzeit arbeitet sie als Sekretärin in einem Kindergarten. Sie ist verheiratet und hat eine Tochter.

Vor ihrer Arbeit in der Bürgerschaft saß sie von 1997 bis 2002 im Kirchenvorstand der Kirchengemeinde Eimsbüttel.

Politik
1986 trat Vogt-Deppe in die SPD ein. Von 1997 bis 2004 war sie Mitglied in der Bezirksversammlung Eimsbüttel.

Von 2004 bis 2008 war sie Abgeordnete der Hamburgischen Bürgerschaft. Dort war sie Fachsprecherin der SPD-Fraktion für Eingaben. Sie saß im Eingabenausschuss, Sportausschuss und Umweltausschuss. Zudem war sie im Parlamentarischen Untersuchungsausschuss (PUA)  Geschlossene Unterbringung Feuerbergstraße tätig. Bei der Bürgerschaftswahl in Hamburg 2011 wurde sie nach dreijähriger Pause über die Landesliste erneut in die Bürgerschaft gewählt. Dort gehörte sie dem Eingabenausschuss, Europaausschuss, der Härtefallkommission und dem Parlamentarischen Untersuchungsausschuss Elbphilharmonie an. Bei der Bürgerschaftswahl 2015 kandidierte sie auf Platz 46 der SPD-Landesliste, verpasste jedoch den erneuten Einzug in die Bürgerschaft.

Weblinks und Quellen

 Persönliche Homepage

Politiker (21. Jahrhundert)
Mitglied der Hamburgischen Bürgerschaft
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1958
Frau


text:
Заречный — посёлок в Вашкинском районе Вологодской области.

Входит в состав Липиноборского сельского поселения, с точки зрения административно-территориального деления — в Липино-Борский сельсовет.

Расстояние до районного центра Липина Бора по автодороге — 2 км. Ближайшие населённые пункты — Липин Бор, Васильевская, Конечная, Лукьяново.

По переписи 2002 года население — 478 человек (235 мужчин, 243 женщины). Всё население — русские.

Примечания

Ссылки
 Заречный в реестре населённых пунктов Вологодской области

Населённые пункты Вашкинского района


text:
(4717) Kaneko es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides, descubierto el 20 de noviembre de 1989 por Yoshikane Mizuno y el también astrónomo Toshimasa Furuta desde el Kani Observatory, Kani, Japón.

Designación y nombre
Designado provisionalmente como 1989 WX. Fue nombrado Kaneko en honor a Isao Kaneko que propició una educación social durante la reconstrucción en la posguerra de Japón. Promovió actividades culturales en los pueblos de montaña, estableció un observatorio privado y ahora es un director del Servicio de Educación Espacial Misono.

Características orbitales
Kaneko está situado a una distancia media del Sol de 3,014 ua, pudiendo alejarse hasta 3,310 ua y acercarse hasta 2,719 ua. Su excentricidad es 0,097 y la inclinación orbital 10,78 grados. Emplea 1912 días en completar una órbita alrededor del Sol.

Características físicas
La magnitud absoluta de Kaneko es 11,3. Tiene 17,99 km de diámetro y su albedo se estima en 0,1808.

Véase también
 Lista de asteroides del (4701) al (4800)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Yoshikane Mizuno
Objetos astronómicos descubiertos por Toshimasa Furuta
Objetos astronómicos descubiertos desde el Kani Observatory
Objetos astronómicos descubiertos en 1989
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides


text:
Die rote Zora und ihre Bande ist eine 13-teilige Fernsehserie aus dem Jahr 1979. Sie basiert auf dem Roman Die rote Zora und ihre Bande von Kurt Held und wurde als deutsch-schweizerisch-jugoslawische Koproduktion gedreht und ausgestrahlt. Als Regisseur und Mitautor des Drehbuches zeichnete Fritz Umgelter verantwortlich, der sich neben dem Originalautor auch noch auf die Arbeiten von Bora Ćosić und Rainer Söhnlein stützen konnte. Die Episoden wurden hauptsächlich in der kroatischen Stadt Senj gedreht.

Im Jahr 2008 ist auf Basis des Romans auch ein Kinofilm entstanden, Die Rote Zora.

Handlung
Im kroatischen Küstenstädtchen Senj schließen sich am Rand der Gesellschaft lebende Waisenkinder unter der Führung eines Mädchens zusammen, das wegen ihrer roten Haare rote Zora genannt wird. Die Bürger der Stadt behandeln die  mittellosen Kinder wie Ausgestoßene. Wilde Streiche sind die Reaktionen der Truppe. Um zu überleben, werden die Kinder zwar kriminell, doch innerhalb ihrer Gemeinschaft halten sie sich an feste Regeln. Ihr oberstes Gebot heißt Solidarität. Sie selbst nennen sich Uskoken. Der Einzige, der sich mit ihnen verbunden fühlt, ist der alte Fischer Gorian. Ihm helfen die Kinder, sich gegen die großen Fischfanggesellschaften durchzusetzen.

Hörspielfassung
Im Jahr 1979 erschien bei Intercord eine dreiteilige Hörspielfassung auf Schallplatte, die auf dem Soundtrack der Fernsehserie basierte. Es handelte sich um eine Produktion der Tele-Norm-Film GmbH und der INMUS. Die Texte stammten von Fritz Umgelter und Matthias Deyle. Die Musik stammte von Rolf Unkel, die Titelmusik von Christian Bruhn. Mitwirkende Sprecher: Inez Günther (Zora), Klaus Höhne (Ristic), Suzanne Doucet, Uwe Falkenbach (Begovic), Thomas Braut, Holger Ungerer, Erich Schleyer (Dordevic), Imo Heite (Curcin), Edgar Mandel, Sabina Trooger (Branko), Matthias Deyle, Hannes Kaetner (Ringelnatz), Christina Hoeltel und Benno Sterzenbach (Gorian), Gernot Duda (Förster), Erich Ebert (Papagei). Die einzelnen Teile des Hörspiels Die rote Zora waren
LP 1: Branko kommt zur Bande; Der Fischer Gorian
LP 2: Flucht in die Berge; Von Hexen, Fischen und Gespenstern
LP 3: Der Fisch der zum Hund wird; Die Uskoken sind tot – es leben die Uskoken.

Weblinks

 Hintergrundinformationen zu den Originalschauplätzen

Einzelnachweise

Kinder- und Jugendfernsehserie
Fernsehserie (Schweiz)
Fernsehserie (Deutschland)
Literaturverfilmung
Fernsehserie der 1970er Jahre
Kurt Held


text:
National Highway 136, commonly referred to as NH 136, is a national highway of India. It comes under Ministry of Road Transport and Highways, Government of India. It is a secondary route of National Highway 36.  NH-136 traverses the state of Tamil Nadu in India.

Route
Thanjavur, Thiruvaiyaru, Kunnam, Pereli, Perambalur bypass, Esanai, Veppanthattai, Krishnapuram, Veeraganur, Thedavur, Naduvalur, Attur bypass.

Junctions

  Terminal near Thanjavur.
  near Keezhapalur.
  near Perambalur.
  Terminal near Attur.

See also

 List of National Highways in India
 List of National Highways in India by state

References

External links

 NH 136 on OpenStreetMap

National highways in India
National Highways in Tamil Nadu


text:
Министерство СССР (от лат. ministro — «служу», «управляю») — центральный орган государственного управления в СССР, осуществлявший отраслевое управление в период с 1946 по 1992 годы. Наряду с государственными комитетами и агентствами министерства осуществляли свою деятельность в рамках правительства СССР.

История

Слово «министерство» в названии центральных органов государственного управления СССР стало использоваться с 1946 года, после преобразования народных комиссариатов СССР в министерства СССР и переименования наркомов СССР в министров СССР. Официальной причиной такого преобразования было введение общепринятых в международной практике наименований государственных органов управления. При этом, в целях пропаганды советской идеологии, в средствах советской печати подчеркивались различия в назначении и функциях министерств в капиталистическом обществе и СССР:
В Советском Союзе министерства <…> выполняют задачи и функции государства нового, высшего типа — государства диктатуры рабочего класса. <…> Министерства — активные проводники политики Коммунистической партии Советского Союза, составляющей жизненную основу советского строя. <…> Министерства в буржуазных государствах составляют нераздельную часть бюрократического аппарата эксплуататорского государства. Буржуазные министерства не управляют хозяйством. Их главная задача — обеспечить охрану интересов капиталистов и помещиков и их собственности. Современный буржуазный государственный аппарат, в том числе и министерства, является главным орудием правящих клик монополистического капитала для подавления трудящихся масс. Состав буржуазных министерств и их задачи ярко отражают классовую сущность и функции эксплуататорского государства. Министерства военные и иностранных дел осуществляют экспансионистскую и агрессивную внешнюю политику буржуазии.

В 1957 году, в начале реализации реформы системы управления промышленностью, 25 из 37 общесоюзных и союзно-республиканских министерств по промышленности и строительству были упразднены, а находившиеся в их ведении предприятия переданы в непосредственное подчинение совнархозов. Позднее, в 1963—65 годы, на месте упраздненных отраслевых министерств стали создаваться государственные производственные комитеты СССР, на которые возлагалась функция отраслевой координации деятельности предприятий, подчинявшихся совнархозам. После сворачивания реформы производственные комитеты в конце 1965 года были преобразованы в союзно-республиканские министерства:
 Государственный производственный комитет:
 по газовой промышленности СССР → Министерство газовой промышленности СССР;
 по транспортному строительству СССР → Министерство транспортного строительства СССР;
 по орошаемому земледелию и водному хозяйству СССР → Министерство мелиорации и водного хозяйства СССР;
 по энергетике и электрификации СССР → Министерство энергетики и электрификации СССР;
 по рыбному хозяйству СССР → Министерство рыбного хозяйства СССР;
 по монтажным и специальным строительным работам СССР → Министерство монтажных и специальных строительных работ СССР.

На протяжении существования СССР число министерств постоянно увеличивалось. К середине 1980-х годов в стране действовало около 100 союзных и 800 республиканских министерств.

Подчинённость

Полномочия

В основу деятельности министерств был положен отраслевой принцип управления. Этот принцип использовался с середины 1930-х годов вместо действовавшей до этого функциональной системы управления народным хозяйством, при которой низшие звенья экономической системы СССР — подведомственные народным комиссариатам СССР учреждения, организации и предприятия — имели над собой нескольких руководителей из числа органов государственного управления по отдельным функциям.

Министерства СССР унаследовали от наркоматов разбиение на два типа. Общесоюзные министерства руководили подчинёнными предприятиями и организациями через своих представителей и их аппараты в союзных республиках. Союзно-республиканские министерства взаимодействовали с одноимёнными республиканскими министерствами, входящими в состав республиканских правительств.

Руководящие органы
Министерства возглавлялись соответствующим министром. Согласно Конституции СССР министры назначались Верховным Советом СССР, в период между сессиями — Президиумом Верховного Совета СССР с последующим внесением на утверждение Верховного Совета.

Министры имели заместителей, назначаемых Советом Министров СССР. В министерстве СССР действовала коллегия в составе министра (председатель), заместителей министра, а также других руководящих работников министерства. Члены коллегии министерства утверждаются Советом Министров СССР. Одним из органов министерств были научно-технические (научные) советы.

Состав министерств в Правительстве СССР

Руководители министерств (министры СССР) всегда входили в состав Совета Министров, но количество министерств и их наименования изменялись на протяжении всего срока деятельности советского правительства.

Особенно бурная реорганизация всей системы управления народным хозяйством СССР произошла во время проведения экономической реформы 1957 года. Были упразднены все промышленные министерства, руководство предприятиями и организациями передано
советам народного хозяйства, образованным в экономических административных районах. В конце 1963 года в состав Совета Министров СССР входили только три общесоюзных министерства (внешней торговли, морского флота и путей сообщения) и 8 союзно-республиканских (высшего и среднего специального образования, здравоохранения, иностранных дел, культуры, обороны, связи, сельского хозяйства и финансов).

После свёртывания реформы в 1965 году совнархозы всех уровней были упразднены, почти все отрасли народного хозяйства страны возвращены под управление министерств.

См. также
 Правительство СССР
 Совет Министров СССР
 Кабинет Министров СССР
 Подведомственные органы Правительства СССР

Другие центральные органы государственного управления СССР
 Народный комиссариат СССР
 Государственный комитет СССР
 Государственное агентство СССР

Примечания

Литература
 Министерства в СССР. — М.: Госюриздат, 1960.
 Правовое положение министерств СССР / под. ред. Ю. М. Козлова. — М.: Юридическая литература, 1971.
 Пронина B. C. Центральные органы управления народным хозяйством. — М.: Юридическая литература, 1971.
 Давитнидзе И. Л. Коллегии министерств (правовое положение и организация работы). — М.: Юридическая литература, 1972.
 Николаева М. Н. Нормативные акты министерств и ведомств СССР. — М.: Юридическая литература, 1975.
 Сухаркова А. И. Виды ведомств СССР // Управление и право. — М.: Изд-во Моск. ун-та, 1977. — Вып. 3. — С. 268—278.
 Общее положение о Министерствах СССР : утв. Постановлением Совета Министров СССР от 10 июля 1967 г. № 640 (с изм. и доп., внесенными Постановлением Совмина СССР от 02.09.1982 N 816 — СП СССР, 1982, N 25, ст. 130)


text:
Corapipo – rodzaj ptaka z podrodziny gorzyków (Piprinae) w rodzinie gorzykowatych (Pipridae).

Występowanie
Rodzaj obejmuje gatunki występujące w Ameryce Południowej i Centralnej.

Morfologia
Długość ciała 8,5–10 cm; masa ciała 8,1–12,5 g (samice są nieco cięższe od samców).

Systematyka

Etymologia
Corapipo:  korax, κορακος korakos "kruk" (tj. czarny), od κρωζω krōzō "krakać" lub κορη korē "dziewica, nimfa, kukła" lub κορη korē "lśniąca źrenica oka";  "gorzyk".

Podział systematyczny
Do rodzaju należą następujące gatunki:
 Corapipo gutturalis  – białobrodzik amazoński
 Corapipo altera  – białobrodzik panamski
 Corapipo leucorrhoa  – białobrodzik kolumbijski

Przypisy

Gorzykowate


text:
Amphithalassius piricornis är en tvåvingeart som beskrevs av Ulrich 1991. Amphithalassius piricornis ingår i släktet Amphithalassius och familjen styltflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Styltflugor
piricornis


text:
Robert Milledge Charlton, född 19 januari 1807 i Savannah, Georgia, död 18 januari 1854 i Savannah, Georgia, var en amerikansk demokratisk politiker och jurist. Han representerade delstaten Georgia i USA:s senat 1852-1853.

Charlton studerade juridik och inledde sin karriär som advokat i Savannah. Han tjänstgjorde som federal åklagare 1835-1836 och 1839-1840. Han var borgmästare i Savannah 1839-1841.

Senator John M. Berrien avgick 1852 och efterträddes av Charlton. Han efterträddes sedan följande år av Robert Toombs. Charlton avled 1854 och gravsattes på Laurel Grove Cemetery i Savannah. Charlton County har fått sitt namn efter Robert M. Charlton.

Externa länkar

Political Graveyard

Födda 1807
Avlidna 1854
Amerikanska federala åklagare
Borgmästare i Savannah, Georgia
Ledamöter av USA:s senat från Georgia
Män


text:
La stazione di Acquafredda è una fermata ferroviaria sulla linea Salerno-Reggio Calabria, ubicata nella frazione omonima del comune di Maratea.

Storia
La stazione di Acquafredda venne costruita contestualmente alla realizzazione della ferrovia tirrenica ed aperta all'esercizio nel 1894 assieme alla tratta di 62,7 km tra le stazioni di Pisciotta e Praja. Assieme alle stazioni di Marina e di Maratea Centrale rappresentava l'accesso ferroviario della provincia di Potenza alla rete nazionale. La stazione venne totalmente ricostruita in seguito al raddoppio della Tirrenica avvenuto alla metà degli anni sessanta.

Attualmente è una semplice fermata ed è servita da alcuni treni di carattere regionale.

Struttura
Elemento caratterizzante della fermata è il sovrapassaggio che, oltre a permettere il passaggio da un binario all'altro, funge anche da collegamento pedonale tra due zone della frazione.

Servizi
La fermata dispone di:
 Sovrapassaggio

Curiosità
Esiste al museo della scienza e della tecnica di Milano, sezione ferroviaria, un plastico che riproduce la fermata di Acquafredda.

Note

Bibliografia
 Rete Ferroviaria Italiana, Fascicolo Linea 142.

Voci correlate
Acquafredda (Maratea)

Collegamenti esterni

Acquafredda