text:
François Joseph Edwin Bonnefoy, né le  à Lorgues et mort le  à Aix-en-Provence, est archevêque d'Aix-en-Provence de 1901 à 1920.

Biographie

Formation et premières années d'exercice
Edwin Bonnefoy naît à Lorgues, dans le Var le . Son premier engagement religieux a lieu chez les Oblats de Marie-Immaculée. Il est ordonné prêtre en 1858 par Eugène de Mazenod qui est alors le supérieur de cet ordre religieux. Il part ensuite pour le séminaire de Fréjus.

En 1868, il quitte la Provence pour Paris où il entre dans le clergé.

Lors de la Guerre franco-prussienne de 1870, il sert comme vicaire à l'église Saint-Ambroise et aumônier d'ambulance. À l'issue de la Commune de Paris, il reste peu de temps à l'église de Saint-Germain-des-Prés puis se fixe treize ans comme curé de l'église de la Madeleine. Doté de « gouts aristocratiques », il se plaît dans cette église.

Il est nommé chanoine d'honneur de la cathédrale Saint-Léonce de Fréjus en 1889. L'année suivante, il devient curé de l'église Saint-Jean-Baptiste de Neuilly-sur-Seine.

Évêque de La Rochelle (1892-1901)
Le , il devient évêque de La Rochelle. Il est préconisé le  avant d'être sacré à Notre-Dame de Paris le . Cette étape dans sa vie marque aussi un changement dans ses opinions publiques et politiques. De l'aristocrate parisien s'éveillent des idées démocrates et libérales.

Archevêque d'Aix-en-Provence (1901-1920)
Le , Edwin Bonnefoy devient le nouvel archevêque d'Aix-en-Provence en remplacement de Xavier Gouthe-Soulard. Ne pouvant vivre au palais épiscopal où habitaient jusqu'alors tous les archevêques aixois, il loge dans un hôtel du quartier Saint-Jean.

Son épiscopat est marqué par deux grands événements de portée nationale : le séisme du 11 juin 1909 qui provoque la mort de  dans la région d'Aix-en-Provence et, cinq ans plus tard, le déclenchement de la Première Guerre mondiale. Ces tragédies révèlent la personnalité d'un archevêque moins pugnace que ses prédécesseurs et sans doute plus modéré.

Peu avant le déclenchement de la Grande Guerre, Edwin Bonnefoy prend des positions politiques, incitant à voter, lors des élections législatives de 1914, pour un candidat favorable à la reprise des relations diplomatiques avec le Vatican.

Personnalité de l'archevêque
Lors de son arrivée à la tête de l'archidiocèse d'Aix-en-Provence, Le Mémorial d'Aix note que l'homme est « un prélat d'une grande distinction d'esprit et de manières ; il excelle dans les sermons de retraite et dans les allocutions plus intimes des grands mariages où, même en dehors de son ressort, il est souvent convié, trouvant, dans ces ministères extra-diocésains, des ressources importantes pour les œuvres diocésaines qui lui sont chères. »

Armes
D'azur à la croix latine rayonnante d'or, au chef d'argent chargé de trois roses de gueules.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Jean-Rémy Palanque (dir.), Le Diocèse d'Aix-en-Provence, « Histoire des diocèses de France. 3 », éd. Beauchesne, Paris, 1975.
 Alain Marcel. Lorgues Le Temps Retrouvé. Editions Equinoxe, 2017

Articles connexes
 Archidiocèse d'Aix-en-Provence
 Liste des archevêques d'Aix-en-Provence

Liens externes

 « Monseigneur Bonnefoy », Lorgues Mémoire & Patrimoine.

Évêque catholique français du XXe siècle
Évêque catholique français du XIXe siècle
Évêque de La Rochelle
Archevêque d'Aix-en-Provence
Chanoine du XIXe siècle
Chanoine du XXe siècle
Naissance en février 1836
Naissance à Lorgues
Décès en avril 1920
Décès à 84 ans
Décès à Aix-en-Provence


text:
Il Type 1 Ho-Ha è stato un semicingolato da trasporto truppe armato, progettato sulla base del Sd.Kfz. 250 tedesco e impiegato dall'Impero giapponese durante la seconda guerra mondiale.

Storia

Sviluppo
Disegni relativi a un simile mezzo iniziarono nel 1941, quando l'esercito imperiale richiese un veicolo multiruolo ma con buone capacità di trasporto truppe. Esso venne fornito in due versioni, una completamente cingolata (che sarebbe divenuta il Type 1 Ho-Ki) e una semicingolata, per la qual'ultima gli ingegneri nipponici si ispirarono largamente al Sd.Kfz. 250 tedesco.

Produzione e impiego
Soltanto nel 1944 il Type 1 iniziò il ciclo produttivo vero e proprio, ma la situazione del Giappone era nettamente peggiorata: i materiali scarseggiavano e la priorità bellica era andata all'aviazione e alla marina, trascurando lo sviluppo di equipaggiamenti terrestri; inoltre cominciavano a farsi sentire le conseguenze dei bombardamenti aerei operati dagli Stati Uniti. Gli esemplari completati, di cui non si sa il numero preciso, furono per lo più inviati in Cina. Altri furono destinati alle Filippine, ma andarono quasi tutti perduti quando le navi sulle quali erano caricati affondarono per gli attacchi dei sommergibili statunitensi, perciò ben pochi poterono supportare le forze nipponiche nell'arcipelago.

Caratteristiche
La struttura del veicolo era tipica di tutti i semicingolati del periodo: cabina di guida frontale e comparto trasporto posteriore e scoperto, aspetto che rendeva i 12 passeggeri ospitabili vulnerabili ai pericoli del campo di battaglia. Con corazze spesse al massimo 8 millimetri, non poteva ovviamente essere impiegato in combattimento; disponeva comunque di tre mitragliatrici Type 97, delle quali due fissate ai lati e dietro la cabina, e una sistemata nella parte posteriore del vano: quest'ultima poteva essere usata anche in funzione antiaerea, ma come le altre aveva un settore di tiro ridotto e non era impiegabile per 360º. Il sistema di locomozione era composto da due ruote anteriori dipendenti dallo sterzo e da un treno di rotolamento costituito da 4 ruote portanti, un singolo rullo superiore e ruota motrice frontale. Come molti veicoli giapponesi, poteva essere dotato di un rimorchio con perno per trainare pezzi d'artiglieria.

Nonostante le eccellenti qualità e la mobilità mostrata su terreni accidentati, tipici della Cina nordorientale, i comandi non furono troppo entusiasti del nuovo mezzo, sommariamente armato. Una simile considerazione fece ritardare l'inizio di una produzione massiccia e solo un primo lotto di pochi esemplari fu fabbricato nel 1942 e inviato in Cina.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Veicoli militari giapponesi della seconda guerra mondiale
Semicingolati
Veicoli militari trasporto truppe

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Paul Teti (ur. 5 lutego 1977  w Upper Darby w Pensylwanii) – amerykański wioślarz, reprezentant Stanów Zjednoczonych w wioślarskiej czwórce bez sternika podczas Letnich Igrzysk Olimpijskich w Pekinie.

Osiągnięcia
 Igrzyska Olimpijskie – Sydney 2000 – czwórka bez sternika – 6. miejsce;
 Igrzyska Olimpijskie – Ateny 2004 – czwórka bez sternika – 9. miejsce;
 Igrzyska Olimpijskie – Pekin 2008 – czwórka bez sternika – 9. miejsce.

Przypisy

Amerykańscy olimpijczycy
Amerykańscy wioślarze
Urodzeni w 1977
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2004
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2008
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2000


text:
Kazimierz Michalik (ur. 15 lutego 1912 w Garwolinie, zm. 24 lipca 1996 w Warszawie) – polski geodeta.

Życiorys
W 1931 ukończył naukę w Państwowej Szkole Mierniczej w Warszawie i rozpoczął pracę mierniczego, był członkiem Związku Mierniczych Przysięgłych Rzeczypospolitej Polskiej. Podczas II wojny światowej był biegłym w garwolińskim Sądzie Grodzkim.
Po wyzwoleniu podjął pracę w urzędzie pełnomocnika PKWN ds. reformy rolnej, rok później awansował na podkomisarza ziemskiego w garwolińskim Urzędzie Ziemskim. Od 1946 działał Związku Mierniczych Rzeczypospolitej Polskiej, a następnie w Stowarzyszeniu Geodetów Polskich. W 1949 przeprowadził się do Warszawy i znalazł zatrudnienie w Warszawskim Okręgowym Przedsiębiorstwie Geodezyjnym. W 1959 stanął przed komisją weryfikacyjną na Politechnice Warszawskiej i otrzymał tytuł inżyniera, równocześnie zaczął pracę w Warszawskim Przedsiębiorstwie Geodezyjnym, gdzie pracował do przejścia na emeryturę w 1978. Od 1962 był sekretarzem Stowarzyszenia Geodetów Polskich, a od 1980 do 1992 pełnił funkcję wiceprzewodniczącego. W uznaniu zasług dla rozwoju polskiej geodezji oraz zaangażowanie w działalność Stowarzyszenia w 1986 Kazimierz Michalik otrzymał tytuł Członka Honorowego Stowarzyszenia Geodetów Polskich, ponadto odznaczony został Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski i innymi wyróżnieniami i odznaczeniami państwowymi. Pochowany na cmentarzu Bródnowskim (kwatera 85C-1-31).

Bibliografia

Członkowie PKWN
Członkowie SGP
Polscy geodeci
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski
Ludzie urodzeni w Garwolinie
Urodzeni w 1912
Zmarli w 1996
Pochowani na cmentarzu Bródnowskim w Warszawie


text:
Rhinolophus darlingi () è un pipistrello della famiglia dei Rinolofidi diffuso nell'Africa subsahariana.

Descrizione

Dimensioni
Pipistrello di medie dimensioni, con la lunghezza totale tra 70 e 99 mm, la lunghezza dell'avambraccio tra 42 e 51 mm, la lunghezza della coda tra 20 e 37 mm, la lunghezza del piede tra 8 e 11 mm, la lunghezza delle orecchie tra 15 e 23 mm, un'apertura alare fino a 32 cm e un peso fino a 13 g.

Aspetto
La pelliccia è di media lunghezza, soffice e lanuginosa. Le parti dorsali possono essere, grigie, grigio-brunastre o bruno-grigiastre, con la base dei peli color crema, mentre le parti ventrali sono grigio chiare. Le orecchie sono relativamente corte. La foglia nasale presenta una lancetta grande, triangolare, con i bordi leggermente concavi e la punta smussata, un processo connettivo con il profilo arrotondato, una sella priva di peli, con i bordi concavi e con l'estremità arrotondata. La porzione anteriore è stretta, sebbene copra interamente il muso, ha fogliette laterali e un incavo centrale profondo alla base. Il labbro inferiore ha un solco longitudinale. Le membrane alari sono grigie o nere e semi-trasparenti., la prima falange del quarto dito è relativamente lunga. La coda è lunga ed inclusa completamente nell'ampio uropatagio. Il primo premolare superiore è piccolo e situato fuori la linea alveolare. Il cariotipo è 2n=58 FNa=60.

Ecolocazione
Emette ultrasuoni ad alto ciclo di lavoro con impulsi di lunga durata a frequenza costante di 86 kHz.

Biologia

Comportamento
Si rifugia in gruppi fino a 160 individui all'interno di grotte, gallerie minerarie abbandonate, cavità e fessure rocciose, ammassi rocciosi, grosse cavità degli alberi ed edifici abbandonati. Entra in uno stato di torpore durante il giorno durante la stagione fredda e secca. Il volo è lento ed altamente manovrato.

Alimentazione
Si nutre di insetti catturati nella vegetazione.

Riproduzione
Danno alla luce un piccolo alla volta all'anno. Femmine gravide sono state catturate a ottobre e dicembre, mentre altre insieme ai loro piccoli sono state osservate in ottobre.

Distribuzione e habitat
Questa specie è diffusa nell'Africa orientale e meridionale, dalla Tanzania fino al Sudafrica a sud e l'Angola a sud-ovest. Una popolazione disgiunta è presente in Nigeria.

Vive nelle savane alberate semi-aride particolarmente associate con terreni rocciosi.

Tassonomia
Sono state riconosciute 2 sottospecie:
R.d.darlingi: Tanzania settentrionale, Malawi, Mozambico occidentale, Zimbabwe, Botswana settentrionale ed orientale, Sudafrica nord-orientale;
R.d.damarensis (): Angola centro-occidentale, Namibia centrale, Sudafrica nord-occidentale.

Una popolazione disgiunta è presente nella Nigeria centro-settentrionale.

Stato di conservazione
La IUCN Red List, considerato il vasto areale, la popolazione presumibilmente numerosa e la presenza in diverse aree protette, classifica R.darlingi come specie a rischio minimo (LC).

Note

Bibliografia
 Meredith & David C.D.Happold, Mammals of Africa. Volume IV-Hedgehogs, Shrews and Bats, Bloomsbury, 2013. ISBN 9781408122549

Altri progetti

Microchirotteri
Fauna africana
Taxa classificati da Knud Christian Andersen


text:
Cutting the Stone, also called The Extraction of the Stone of Madness or The Cure of Folly, is a painting by Hieronymus Bosch, displayed in the Museo del Prado in Madrid, completed around 1494 or later.

The painting depicts a surgeon, wearing a funnel hat, removing the stone of madness from a patient's head by trepanation. An assistant, a monk bearing a tankard, stands nearby. Playing on the double-meaning of the word  (stone or bulb), the stone appears as a flower bulb, while another flower rests on the table. A woman with a book balanced on her head looks on.

The inscription in gold-coloured Gothic script reads:

Lubbert Das was a comical (foolish) character in Dutch literature.

Interpretations
It is possible that the flower hints that the doctor is a charlatan as does the funnel hat. The woman balancing a book on her head is thought by Skemer to be a satire of the Flemish custom of wearing amulets made out of books and scripture, a pictogram for the word phylactery. Otherwise, she is thought to depict folly.

Michel Foucault, in his History of Madness, says "Bosch's famous doctor is far more insane than the patient he is attempting to cure, and his false knowledge does nothing more than reveal the worst excesses of a madness immediately apparent to all but himself."

References

Further reading

(book on head) Binding Words Textual Amulets in the Middle Ages. Skemer, Don C. PA: Penn State University Press, 2006. p. 24, 136n. .

"Extracting the Stone of Madness in perspective: the cultural and historical development of an enigmatic visual motif from Hieronymus Bosch: a critical status quaestionis at academia.edu

 "A Stone Never Cut for: A New Interpretation of  The Cure of Folly  by Jheronimus Bosch" in Urologia Internationalis

1494 paintings
Paintings by Hieronymus Bosch
Paintings of the Museo del Prado by Dutch artists


text:
KDE Software Compilation 4 (KDE SC 4) è la quarta versione dell'ambiente desktop sviluppato dalla comunità KDE.

La prima versione definitiva di KDE SC 4 è stata distribuita l'11 gennaio 2008. Alla base del rinnovamento conseguente al passaggio alla nuova serie dell'ambiente desktop vi è stato l'utilizzo della versione 4 del toolkit Qt che ha consentito anche un risparmio di memoria stimabile attorno al 39%.

Novità di rilievo

Plasma
Plasma è un applicativo che unisce le funzionalità di KDesktop, Kicker e Superkaramba della serie 3. Costituisce il desktop di base componendo immagini di sfondo, effetti grafici ed oggetti simili a quelli disponibili in Dashboard di Apple. È inoltre presente una versione di Plasma ottimizzata per i netbook denominata KDE Plasma Netbook e una per i dispositivi mobili come gli smartphone nota come KDE Plasma Mobile.

Solid
Solid è una libreria multipiattaforma di astrazione dell'hardware. Consente una migliore integrazione con l'hardware per dare all'utente maggiore consistenza nella gestione delle risorse.

Akonadi
Akonadi è un nuovo servizio di archiviazione di dati e metadati PIM su cui è basato Kontact.

Phonon
Phonon è la nuova API multimediale in KDE 4. Consente di astrarre l'accesso alle risorse multimediali del sistema facilitando la creazione e la gestione di applicazioni multimediali. Essendo un'interfaccia unificata a differenti sistemi multimediali, l'utente ha la possibilità di cambiare, in modo semplice, quale sistema sonoro utilizzare in tutto l'ambiente desktop. Sono disponibili differenti backend, per esempio per Xine, GStreamer, ecc.

Decibel
Decibel è un progetto che mira ad integrare i vari servizi di chat, messaggistica istantanea e VoIP in modo semplice e trasparente per l'utente desktop.

Oxygen
Oxygen è un nuovo tema contenente anche un set di icone SVG.

Nepomuk
Nepomuk è la base del "desktop semantico sociale". Con "desktop semantico" si intende la possibilità di individuare relazioni significative tra file e persone con l'obiettivo di fornire informazioni utili all'utente stesso. Nepomuk fornisce la base per gestire tutti i tipi di metadati nel desktop di KDE. Le informazioni gestite spaziano dalle semplici etichette associate ai file dall'utente a informazioni estratte automaticamente dai file tramite Strigi.

Altro
Dolphin è il nuovo gestore di file che sostituisce Konqueror. Pensato per essere facile da usare, presenta molte caratteristiche tra cui una nuova barra di navigazione per esplorare la gerarchia delle cartelle e una modalità Vista divisa per accedere a due risorse differenti contemporaneamente.

Novità importante è anche la nuova funzionalità Composite integrata nel gestore delle finestre KWin. Attraverso XRender o OpenGL permette di avere effetti grafici paragonabili a quelli di Compiz.

Il nuovo lettore video predefinito è Dragon Player, un'evoluzione di Codeine con una veste grafica rinnovata.
Okular è invece il nuovo visualizzatore di file pdf, ps, djv e molti altri formati. Sostituisce applicazioni come KPDF, Kghostview, ecc.

È inoltre presente un nuovo framework di scripting denominato "Kross".

Supporto per Mac OS X e Windows
Tutti i componenti di KDE 4 (ad eccezione di Plasma) potranno essere eseguiti su macOS e su Windows. KDE 4 girerà su Mac OS X nativamente, non richiederà l'installazione di X11.

Tabella di marcia

Galleria d'immagini

Note

Voci correlate
 KDE
 KDE 1
 KDE 2
 KDE 3
 KDELibs
 Lista di applicazioni di KDE

Collegamenti esterni

KDE


text:
Jan en alleman is een Nederlands gezegde waarmee wordt bedoeld: iedereen. Omdat de voornaam Jan eeuwenlang de meest voorkomende voornaam  in Nederland was, komt deze in veel Nederlandse uitdrukkingen en gezegden voor wanneer er een willekeurig persoon mee wordt aangeduid.

Voorbeeld
De uitdrukking kan als volgt worden gebruikt:
Ik ben niet bereid mijn data met Jan en alleman te delen.
Piet vertelt aan Jan en alleman dat hij verliefd is op Truus.

Herkomst
Volgens Pieter Jacob Harrebomée is de uitdrukking tijdens de Tachtigjarige Oorlog in Vlissingen als volgt ontstaan: Toen het verhaal de ronde deed dat ene Jan Alman uit die stad "zich, den 6den April 1572, tegen den Spanjaard te wapen stelde" werd dat bericht al snel verbasterd tot de melding dat alleman (d.w.z. iedereen) tegen de Spanjaarden in opstand kwam. Dit gerucht zou er toe hebben bijgedragen dat de bezetter werd verdreven. Of deze lezing juist is, is onbekend.

Uitdrukking in het Nederlands


text:
Benjamin House may refer to:

Ruben M. Benjamin House, Bloomington, IL, listed on the NRHP in Illinois
Benjamin House (Shelbina, Missouri), listed on the NRHP in Missouri
Belcher-Ogden Mansion-Price, Benjamin-Price-Brittan Houses District, Elizabeth, NJ, listed on the NRHP in New Jersey
James Benjamin Homestead, Flanders, NY, listed on the NRHP in New York


text:
El Naval 1º Maio fue un equipo de fútbol portugués de Figueira da Foz. Llegó a jugar en la Primera División de Portugal entre 2005 y 2011, cuando descendió a la Liga de Honra. Debido a los graves problemas económicos que sufría tuvo que dejar la competición en 2017, cuando competía en la tercera división del fútbol portugués.

Historia
El Naval es un club que juega en Figueira da Foz y que fue fundado el 1 de mayo de 1893, sucediendo a la antigua Naval Asociación Figueirense. Su nombre proviene de la raíz eminentemente de trabajo que siempre ha sido dueño del club. En su fase inicial, el club estaba dirigido a los deportes acuáticos.

En sus primeros años, el Naval, consiguió grandes éxitos en remo. El Naval comenzó a extenderse y creó secciones deportivas en gimnasia, natación, baloncesto, lucha grecorromana, entre otras secciones. En este momento fue cuando se creó la sección de fútbol. La Asociación 1.º de Mayo Naval es la cuarta más antigua de Portugal, con 125 años de historia. Gran parte de la propiedad desapareció en un incendio, el 4 de julio de 1997, donde desaparecieron casi 105 años de historia. Después el club se marchó a su actual estadio, el Municipal José Bento Bessoa. Tras varios años en la Liga de Honra, el club ascendió a la Primera División Portuguesa en el 2005 tras quedar segundo por detrás del FC Paços de Ferreira. En su primera temporada acabó en 13.ª posición pero finalmente acabó en 12.ª posición debido al Caso Mateus en el que estaba involucrado el Gil Vicente FC y el  Belenenses. En los siguientes años el club se mantuvo entre la 11.ª y la 13.ª plaza y alcanzó los Cuartos de final en dos ocasiones de la Taça de Portugal. En la temporada 2009/10 el club quedó en octava posición liderado por un gran Augusto Inácio y llegó a semifinales de la Taça de Portugal. El Naval volvió a la Liga de Honra al final de la temporada 2010/11. A partir de aquí enlazó otros descensos.

En 2017 renunció a seguir compitiendo, debido a los graves problemas económicos que sufría la entidad.

Uniforme
 Uniforme titular: Camiseta blanca con rayas horizontales verdes, pantalón y medias blancas.
 Uniforme alternativo: Camiseta dorada, pantalón verde, medias doradas.

Jugadores

Jugadores destacados

  Henrique Hilário
  Mário Sérgio
  João Fajardo
  Hugo Almeida
  Pedro Taborda
  Wender
  Marcelinho
  Leandro Tatu
  Fernando
  Nei
  Sekou Baradji

  Nicolas Godemèche
  Alexandre Hauw
  Romuald Peiser
  Jérémy Sopalski
  Damien Tixier
  Wandeir
  Edivaldo Rojas Hermoza
  Mamary Traoré
  Nabil Baha
  Hamid Rhanem
  Abiodun Agunbiade

Plantilla 2015/16

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Equipos de fútbol de Portugal
Equipos de fútbol fundados en 1893
Figueira da Foz
Portugal en 1893
Equipos de fútbol desaparecidos en 2017


text:
Punta Pacífica é um setor criado por aterramento marítimo, uma zona residencial situada no corregimento de San Francisco, na Cidade do Panamá, no Panamá. É de construção recente e fica no centro da cidade, frente do Oceano Pacífico, a apenas 15 minutos de Aeroporto Internacional Tocumen, próxima do distrito financeiro, se caracteriza por seu grande desenvolvimento imobiliário. Nesta zona está localizado o centro comercial Multiplaza Pacific. Punta Pacífica tem acesso ao Corredor Sul, é uma das zonas mais exclusivas da cidade, é uma das áreas residenciais más exclusivas de Panamá. Construiu-se um hospital do mais avançado (com a afiliação do Hospital Johns Hopkins Memorial, o único hospital de América Central em colaboração com Johns Hopkins Medicine International) nesta área e também um centro comercial de grande escala. Conta com excelentes escolas privadas, muitas lojas, supermercados e qualquer outra comodidade que se pode imaginar.

Ver também

 Cidade do Panamá
 San Francisco
 Arranha-céus da Cidade do Panamá

Arquitetura do Panamá
Cidade do Panamá


text:
Cossus Cornelius Lentulus war ein römischer Politiker und Senator. Er war ein Sohn des Konsuls des Jahres 1 v. Chr., Cossus Cornelius Lentulus, und ein Bruder des Konsuls des Jahres 26, Gnaeus Cornelius Lentulus Gaetulicus. Im Jahr 25 war er neben Marcus Asinius Agrippa ordentlicher Konsul. Wahrscheinlich war er zwischen 25 und 30 Legat des obergermanischen Heeres. Sein Sohn war der Konsul des Jahres 60, Cossus Cornelius Lentulus.

Literatur

Werner Eck: Die Statthalter der germanischen Provinzen vom 1.–3. Jahrhundert (= Epigraphische Studien. Band 14). Rheinland-Verlag in Kommission bei Rudolf Habelt, Köln/Bonn 1985, ISBN 3-7927-0807-8, S. 8f. Nr. 3.

Prosopographia Imperii Romani (PIR²) (1936) C 1381.

Konsul (Römische Kaiserzeit)
Militärperson (Römische Kaiserzeit)
Lentulus, Cossus Cornelius
Geboren im 1. Jahrhundert v. Chr.
Gestorben im 1. Jahrhundert
Mann
Statthalter (Obergermanien)
Römer


text:
Pedro Luis Boitel (* 1931; † 25. Mai 1972) war ein kubanischer Dissident und politischer Gefangener, der in Haft an den Folgen eines Hungerstreiks starb.

Leben und politisches Engagement
Boitel stammte aus einer bescheidenen Familie und studierte an der Universität von Havanna und arbeitete auch als Radiotechniker.

Boitel war in der Opposition gegen Batista aktiv und befand sich daher bis zum 1. Januar 1959, als Fulgencio Batista Kuba verließ, im politischen Exil in Venezuela, wo er mit Rómulo Betancourt daran arbeitete, die Militärregierung Marcos Pérez Jiménez  durch die Einrichtung einer geheimen Radiostation in diesem Land zu stürzen.

Boitel kehrte  am 1. Januar 1959 nach Kuba zurück und schrieb sich an der Universität von Havanna ein. Er wurde Präsident der Studentenschaft an der Technischen Fakultät.

Als er erkannte, dass Fidel Castro Kuba in einen kommunistischen Staat zu verwandeln begann, trat Boitel der geheimen Organisation MRR bei.

Gerichtsverfahren und Verurteilung
Boitel gewann auch die Wahlen der Studentenschaft der Universität von Havanna. Jedoch wurde der kommunistische Kandidat Rolando Cubelas zum Präsidenten der Studentenschaft ernannt, während Boitel festgenommen und der Verschwörung gegen den Staat angeklagt.

In einem Schnellverfahren wurde er 1961 für schuldig befunden und zu 10 Jahren Gefängnis verurteilt.

Haft und Hungerstreik
Im Gefängnis wurde Boitel gefoltert und  geschlagen. Auch seine Mutter wurde immer wieder gedemütigt, als sie ihn im Gefängnis besuchte. Auch nach Verbüßung seiner Strafe wurde Boitel nicht freigelassen. Am 3. April 1972 erklärte er daher, dass er sich im Hungerstreik befinde, um gegen die unmenschlichen Haftbedingungen der politischen Gefangenen zu protestierten. Am 25. Mai 1972 starb er durch Verhungern.

Reaktionen auf Boitels Tod
1997 wurde in der Stadt Placetas (Provinz Villa Clara) die Nationale Bewegung für zivilen Widerstand "Pedro Luis Boitel" gegründet die die Rechte aller Inhaftierten schütze und, die Amnestierung aller politischen Gefangenen erreichen sollte. Durch die Widerstandsbewegung wurden viele Proteste vor diversen Haftanstalten organisiert und  bis 1999 insgesamt 5000 Unterschriften für einer Generalamnestie der politischen Gefangenen gesammelt.

Sonstiges
Armando Valladares Pérez  war eng mit Pedro Luis Boitel befreundet.

Weblinks
 THIS IS THE STORY OF PEDRO LUIS BOITEL WHO DIED AS A POLITICAL PRISONER IN A CUBAN JAIL AFTER 53 DAYS IN HUNGER STRIKE. Sammlung von Todesopfern des Kommunismus in Kuba, abgerufen am 5. Juli 2015 (englisch/spanisch)

Einzelnachweise

Dissident (Kuba)
Kubanische Opposition ab 1959
Opfer einer Diktatur
Kubaner
Geboren 1931
Gestorben 1972
Mann


text:
Veronica Carlson, nom de scène de Veronica Mary Glazer, est une actrice britannique née le  dans le Yorkshire (Royaume-Uni) et morte le  en Caroline du Sud (États-Unis).

Biographie

Filmographie

Cinéma

Notes et références

Liens externes

 le numéro 8 de SCREAM est consacré à Veronica Carlson (parution 01/2016) - cinema-scream.fr/

Actrice anglaise de cinéma
Naissance en septembre 1944
Naissance dans le Yorkshire
Décès à 77 ans
Décès en Caroline du Sud
Décès en février 2022


text:
Lankantien Lamboni (ur. 31 maja 1990 w Dapaong) – togijski lekkoatleta, olimpijczyk.

Reprezentował Togo na igrzyskach olimpijskich 2012 w Londynie w biegu na 400 m przez płotki. Został zdyskwalifikowany w swoim pierwszym biegu.

Rekordy życiowe

Przypisy

Bibliografia
 Lankantien Lamboni na stronie World Athletics  [dostęp 11 października 2013]

Togijscy lekkoatleci
Togijscy olimpijczycy
Płotkarze
Urodzeni w 1990
Ludzie urodzeni w Dapaong


text:
Josef Rösl (auch Josef Roesl, * 20. Januar 1853 in München; † 1. Mai 1931 in Ammerland) war ein deutscher Maler.

Josef Rösl war nach einem Privatunterricht bei Rudolf von Seitz seit dem 26. April 1872 Schüler an der Münchner Königlichen Akademie der Bildenden Künste bei Ludwig von Löfftz und Wilhelm von Lindenschmit d. J. Nach dem Studium begab er sich auf Studienreisen nach Italien und Paris.

Er beschäftigte sich mit der Genre- und Glasmalerei sowie dem Kunstgewerbe. Zudem entwarf er auch Wandmalereien von Innenräumen, u. a. für das Neue Münchner Rathaus und in der Kirche in Weilheim/Obb.

Bekannt wurde er auch für seine Darstellungen von Fischen.

Sein Grab befindet sich auf dem Alten Südfriedhof.

Einzelnachweise

Weblinks

Oxford Index
Biografie
Matrikelbuch 1872 (Zugriff vom 09/03/16)
Arcadja

Maler (München)
Genremaler
Deutscher
Geboren 1853
Gestorben 1931
Mann


text:
Kirkerup Sogn
ist eine Kirchspielsgemeinde (dän.: Sogn)
auf der Insel Sjælland im südlichen Dänemark.
Bis 1970 gehörte sie zur Harde Vester Flakkebjerg Herred im damaligen Sorø Amt, danach zur Hashøj Kommune im Vestsjællands Amt, die im Zuge der  Kommunalreform zum 1. Januar 2007 in der Slagelse Kommune in der Region Sjælland aufgegangen ist.

Im Kirchspiel leben  Einwohner (Stand: ).
Im Kirchspiel liegt die Kirche "Kirkerup Kirke".

Nachbargemeinden sind im Südwesten Gimlinge Sogn und im Westen Sørbymagle Sogn, ferner in der nordöstlich benachbarten Sorø Kommune Lynge Sogn und in der südöstlich benachbarten Næstved Kommune im Osten Fuglebjerg-Tystrup-Haldagerlille Sogn und im Süden Krummerup Sogn.

Einzelnachweise

Weblinks
Sogneportalen
Information über dänische Kirchspielsgemeinden und Kommunen

Geographie (Slagelse Kommune)


text:
Machaquilá es un sitio arqueológico maya del Período Clásico, que alcanzó su máximo esplendor en el siglo IX localizado 45 km al noreste de Cancuén y 30 km al este de Ceibal, en la República de Guatemala.

El sitio destaca por sus finas estelas (23), altares (6), sus paneles (7) y escalinatas jeroglíficas, el sitio tiene 9 plazas con edificios ceremoniales y un complejo residencial al sur. Como algo excepcional en una ciudad de su importancia, no se ha documentado, un campo de juego de pelota.

Alrededor de Machaquilá, hay numerosos sitios menores, así como las Cuevas de San Miguel, con evidencia de ocupación desde el Preclásico hasta el Posclásico temprano. Notablemente los sitios de Esquipulas, El Pueblito y Achiotal poseen grupos E y campos de juego de pelota, aunque los expertos no creen que haya sido un estado regional, hay documentadas relaciones entre El Pueblito y Machaquilá durante el Clásico tardío, así como con Ceibal y Cancuén, usando el río Machaquilá, uno de los tributarios principales del río La Pasión.

Enlaces externos
 FAMSI en Inglés
 Historia y Galería de Fotos

Yacimientos arqueológicos de la cultura maya en el departamento de Petén


text:
Vatra Moldoviței – gmina w Rumunii, w okręgu Suczawa. Obejmuje miejscowości Ciumârna, Paltinu i Vatra Moldoviței. W 2011 roku liczyła 4099 mieszkańców.

Przypisy

Gminy w Rumunii
Okręg Suczawa


text:
"Sankta Cecilia" är en sång skriven av Göran Folkestad och Vicki Benckert. Lotta Pedersen och Göran Folkestad medverkade i Melodifestivalen 1984 med låten, som slutade på andra plats bakom segrande Herreys låt "Diggi loo diggi ley". Låten släpptes 1984 som singel, med sången "Du" på B-sidan. Den låg också på Folkestads album Du har tänt en eld i mig från samma år.

Sången utgavs även på Kikki, Bettan & Lottas samlingsalbum "20 år med oss" från 2002.

Källor

Låtar av Göran Folkestad
Låtar av Vicki Benckert
Låtar framförda av Lotta Engberg
Melodifestivalbidrag 1984
Musiksinglar 1984
Sångduetter
Svenskspråkiga sånger
Svenska dansbandslåtar


text:
Johannisthaler Chaussee is a Berlin U-Bahn station located on the .
It was opened in 1970 by its architect , and got the addition "Gropiusstadt" in 1972.

The station is located in the district of Gropiusstadt, from which the station also got its nickname. In the station list of the BVG this station carries the abbreviation 'Jt'.

When the shopping mall "Gropius Passagen" was opened, the station was refurbished and got a direct entrance to the shopping mall.

The station was designed by Rainer G. Rümmler. The station has a central platform with a central staircase leading to the Gropius Passagen shopping center and an exit on the northern platform that leads to a vestibule. The original entrance halls, as they existed in 1970, no longer exist. The walls are covered in gray tiles, interrupted by a horizontal white stripe on which the name of the station is written. The center columns are clad with metal sheets. The ceiling and platform itself are gray.

The station is fully wheelchair accessible via an elevator.

References

U7 (Berlin U-Bahn) stations
Buildings and structures in Neukölln
Railway stations in Germany opened in 1970


text:
Jacob Jacobzoon Coning, også Jacob Koninck den yngre (ca. 1647 i Haag – 16. juli 1724 i København) var en hollandsk maler, fætter til Philips Koninck. Han er især kendt som prospektmaler og var den første til at udbrede denne genre i Danmark.

Baggrund
Han var søn af maleren Jacob Aertszoon Koninck og Susanne Dalbenij og skal have været elev af sin fader og af Adriaen van der Velde. Coning ankom til København fra Amsterdam i 1676. 27. maj samme år klagede han til kongen over at være blevet forulempet og bestjålet af medlemmer af malerlauget. Den 9. marts 1677 bad han kongen om beskærmelse, og fik 30. april samme år kongelig bevilling på at leve som fri kunstner, uafhængig af malerlauget. 1690 tog han borgerskab som maler.

Hofmaler
Fra 1680 var Jacob Coning i tjeneste for hoffet, og stillingen har han sikkert fået gennem sin hustru, som var kammerpige hos dronning Charlotte Amalie. Han havde fast stilling som hofmaler med 400 rigsdaler kurant i det mindste fra 1698, og var den 6. oktober 1701 en af de seks kunstnere, der søgte kong Frederik IV om at overtage protektoratet over et af dem dannet kunstnersocietet/kunstakademi. De øvrige var Thomas Quellinus, Hendrik Krock, Wilchen Riboldt, Otto de Willarts og Georg Saleman. Coning malede primært prospekter og portrætter, men udførte også håndværkspræget arbejde som forgyldning af rammer m.m. Han havde også en del opgaver som portrætmaler for adelen. 3. september 1682 tog han sin fætter Daniel Danielszoon Coning i lære. Denne stak imidlertid af fra pladsen, men blev senere en kendt blomstermaler i England.

Han var til forskellige tider, således bl.a. 1698-99 med kongelig understøttelse, i Norge, fra hvilket år Bertel Christian Sandvig nævner "et Landskab med Byen Frederiksstad i Norge", og 1705, da han daterer en tegning fra Christiania. På førstnævnte rejse skulle Coning male prospekter til Frederiksberg Slot.

Økonomisk ruin
Conings arbejde for hoffet og adelen var ikke nok til at sikre ham økonomisk: I 1697 fik han kongelig bevilling til at bortlodde sine billeder, og i 1711 ansøgte han uden held om tilladelse til det samme. I 1719 holdt han auktion over sine malerier. Han tilbragte sine sidste leveår i den reformerte menigheds fattighus i Store Kongensgade.

Vurdering
Jacob Coning blev højt værdsat i sin samtid og umiddelbare eftertid. En nutidig vurdering anser han for en dygtig prospekt- og portrætmaler, men en dårlig kolorist.

Ægteskaber
Coning blev gift 1. gang 1679 med Dorothea Ehrenburg (vistnok begravet 7. juni 1709) og 2. gang 1715 i København med Catharina Hindael eller Kindael (begravet 29. november 1735 sammesteds), datter af kgl. skipper Johann Hindael (Kindael) og NN.

Han er begravet på Reformert Kirkegård.

Der findes to selvportrætter af Coning: Selvportræt på billede af Frederikshald (1699, Norsk Folkemuseum, Bygdøy) og et selvportræt fra 1713.

Galleri

Kilder

Malere fra Nederlandene
Personer fra Haag
Hofmalere fra Danmark
Vedutmalere
Portrætmalere
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Danskere i 1600-tallet
Danskere i 1700-tallet
Barokmalere


text:
Etta Candy est un personnage de fiction créé en 1942 par l'Américain William Moulton Marston pour le comic book Sensation Comics des éditions DC Comics.

Dans les histoires de l'âge d'or des comics, Etta Candy est une jeune étudiante ronde qui est la meilleure amie humaine de Wonder Woman. Elle est moins utilisée dans les décennies suivantes.

Etta Candy redevient un personnage important à partir de 1987 lorsque le scénariste George Pérez en fait, après Crisis on Infinite Earths, une agente des services secrets américains et ancienne pilote de chasse.

Autres médias
Etta Candy est pour la première fois interprétée devant la caméra par Beatrice Colen, lors de la première saison de la série Wonder Woman, diffusée en 1975.

Le personnage est joué pour la première fois au cinéma, des années plus tard, par l'actrice Lucy Davis dans le film Wonder Woman de 2017.

Notes et références

Liens externes

Personnage de Wonder Woman
Personnage de fiction féminin
Personnage de fiction américain
Militaire américain de fiction


text:
Szentes város Csongrád-Csanád vármegyében, a Szentesi járás székhelye. Szeged és Hódmezővásárhely után a vármegye harmadik legnépesebb települése.

Fekvése
A Dél-Alföldön, Csongrád-Csanád vármegye északi részén a Tiszától keletre fekszik, vagyis a folyó bal partján. Belterületét az egykor folyónak számító, ma már inkább csak csatornának tekinthető Kurca szeli ketté; közigazgatási területe ugyanakkor messze északra felnyúlik, így a tiszai torkolata előtti, nagyjából 8-10 kilométeres szakaszán érinti a határát a Hármas-Körös is.

A város régóta tiszai átkelőhely; 1903-ban épült fel az első Tisza-hídja (a mai vasúti híd sokáig közúti-vasúti híd volt), majd 1981-ben megépült az önálló közúti híd is.

Megközelítése
Közúton északi és déli irányból, Kunszentmárton, illetve Hódmezővásárhely felől a 45-ös főúton, nyugati irányból, Kiskunfélegyháza-Csongrád, illetve az 5-ös főút és az M5-ös autópálya felől a 451-es főúton közelíthető meg. (Utóbbinak 1998-ban készült el a várost elkerülő szakasza, ami mentesíti a városközpontot az átmenő teherforgalom alól.)

A környező települések közül Szarvassal a 4401-es, Orosházával a 4406-os, Derekegyházzal és Nagymágoccsal a 4405-ös, Nagytőkével a 4516-os, Szegvárral és Mindszenttel a 4521-es, Fábiánsebestyénnel, Nagyszénással és Gyomaendrőddel pedig a 4642-es utak kötik össze. Érinti még a területét a 4445-ös út, amelynek fő szerepe, hogy a város lakott részeit elkerülő összeköttetést biztosítson Fábiánsebestyén és a 45-ös főút között, illetve a 4402-es út, amelynek hasonló átkötő szerepe van Szentes északi külterületei és Eperjes között.

Vasúton négy irányból érhető el a város: a 147-es számú Kiskunfélegyháza–Orosháza-vasútvonal és a 130-as számú Szolnok–Hódmezővásárhely–Makó-vasútvonal keresztezi itt egymást. Két közös megállási pontjuk a belváros keleti szélén Szentes vasútállomás és attól északra, Hékéd városrészben Hékéd megállóhely. A 130-as vonalon további szentesi megállóhelyek: Kistőke megállóhely az északi, és a 2007 óta nem üzemelő Berekhát megállóhely a déli határban. A 147-es vonalnak további öt megállóhelye volt Szentesen: Csongrád felé Várfok és Tiszahídfő, Fábiánsebestyén felé Kántorhalom, Lapistó és Dónát, de ma már csak ez utóbbi működik.

Szentes első vasútvonalát 1887-ben nyitották meg a város és Kunszentmárton közt, a következő vonal a Szentes-Hódmezővásárhely közti vonal volt 1893-ban, majd 1906-ban megnyílt a Csongrád-Szentes-Orosháza vasútvonal. Egyre több település került be a vasúti forgalom vérkeringésébe, mely által bővült a teher- és személyforgalom, fejlődött az ipar és a kereskedelem. Az utolsó két évtizedben az úthálózatok fejlődésével, a teher- és személygépkocsik valamint a távolsági buszjáratok elterjedésével vasúti jelentősége sajnos csökken. Mindazonáltal a szentesi vasútállomás is folyamatosan működik, vasúton is könnyen megközelíthető a település.

Bár a közlekedésben nem játszik számottevő szerepet, de a város megközelíthető vízen is, a szentesi hajóállomás alkalmas tiszai kirándulóhajók kikötésére. A szentesi repülőtér a 45-ös út mellett található, füves kifutópályáján leszállhatnak kisebb motoros repülőgépek valamint vitorlázórepülés-oktatás folyik.

A többi ilyen méretű városhoz hasonlóan Szentesen is üzemelnek helyi autóbuszjáratok, igaz Szentes autóbusz-közlekedése az utóbbi időben sokat vesztett jelentőségéből, és évről évre kevesebb járat közlekedik.

Külterületei

Története

A honfoglalás előtt

A térség az újkőkor óta lakott hely. A neolit kori leletek egyik legértékesebb darabja a szomszédos Szegvár-Tűzkövesi feltárási területen talált ún. Sarlós Isten szobra, amely az újkőkorból szinte az egyedüli férfi alakban ábrázolt istenség. A népvándorlás évszázadaiban (I–VI. sz.) különböző népcsoportok váltották egymást, ezt a vidéken talált jazig, szarmata, gepida, hun és avar sírok százai tanúsítják. Egyes feltevések szerint Szentes térségében, a Tisza–Körös szögletében állott Attila (433–453) sátorvárosa, vélhetően a hun fejedelem sírja is ezen a vidéken keresendő. Árpád-kori sírok a város határának több pontján is előkerültek. A népvándorlás és a honfoglalás korából származó régészeti leleteket az 1897-es alapítású szentesi Koszta József Múzeum őrzi.

Alapítástól a mohácsi vészig

A legkorábbi írásos emlék a Kurca nevét örökítette meg, amely I. Géza (1074–1077) 1075-ben kelt oklevelében fordul elő először Curica alakban. A település legkorábbi említését birtokosztás kapcsán egy 1332-ben kelt oklevél tartotta fenn Scenthus (Szentüs) alakban; akkor már az Ond törzséből származó Bor-Kalán nemzetség birtoka, és kőtemploma volt Szent András apostol tiszteletére. A későbbiekben írták Zenmpthesnek, Zenthesnek is; a mai írásmód 1665-től vált általánossá.

Szentes nevének eredetét mindeddig nem sikerült megnyugtatóan tisztázni. Egy helyi legenda – amely az ún. Petrák-krónikában maradt fenn – Zendus János magyar hadvezérhez köti, aki a szájhagyomány szerint megalapítója, megmentője, egyszersmind első földesura volt Szentesnek; a történettudomány azonban ilyen nevű magyar hadvezérről nem tud. Egy másik vélemény szerint Szentes neve az első birtokosok, a Szente-Mágócs család nevéből származik, viszont egyetlen korabeli irat sem igazolja e nemzetség itteni birtoklását.

Szentes környéke az államalapítás idején a királyi család kezén volt, így kaphatott itt birtokot a Zalavári és a Garamszentbenedeki apátság, valamint a Dömösi Prépostság.

A helytörténészek egyre több adattal rendelkeznek arra vonatkozóan, hogy Szentes határában, a Kurca és a Veker-ér összefolyásánál állt a tatárjárásig a Csongrádi vár. Csongrádot a középkori térképek a Tisza szentesi oldalán jelölik, csak később települt át jelenlegi helyére.

Szentes a hódoltság alatt

A mohácsi csatavesztés (1526) után a vidék települései három felé adóztak, így aki tehette elmenekült. Ezt bizonyítja a gyulai vár tisztjei által készített 1553. évi adóösszeírás, amelyben csak négy Csongrád megyei község szerepel összesen 36 portával, ebből Szentesre 20 porta esett. A tiszántúli falvak a legnagyobb pusztítást az 1566. évi török hadjárat során élték át, amely jórészt az első ízben alkalmazott tatár segédcsapatok kegyetlenkedéseinek tudható be. Több környékbeli település ekkor tűnt el végleg a térképről, s nevük csak határnévként élt tovább (például Ecser).

Szentes viszonylag hamar kiheverte a pusztítást. Az 1570. évi török adóösszeírás 106 szentesi adófizetőt regisztrált. Ennél többet csak Vásárhelyen írtak össze. A tizenöt éves háború idején (1593–1606) ismét lángba borult a vidék. Szentes lakói a környező nádasokba menekültek, de a város nem kerülhette el a kifosztását. Ekkor pusztult el szinte teljesen a szomszédos Hékéd, Tőke, Szentlászló, Királyság, Dónáttornya, Veresháza. E falvak lakóinak többsége Szentesen keresett menedéket. A város ismét gyorsan kiheverte a pusztítást. A váci püspökség 1628. évi dézsmajegyzéke Szentest már "jó városnak" mondja, ahol a református egyház összeírása szerint – 115 ház található. 1647-ben III. Ferdinánd seregei mértek vereséget a város határában a török erőkre, de a török erősítés megérkezésével vissza kellett vonulniuk. A város megpróbáltatásainak Szeged várának visszavétele (1686) se vetett véget: Gyula sikertelen ostroma után, 1693-ban a krími tatárok ismét kifosztották és felperzselték a vidéket, élelmiszert gyűjtve a gyulai vár szorongatott védőinek.

A Rákóczi-szabadságharctól a reformkorig
A törökök után 1709-ben a pestis érkezett a városba. Közel 1000 halálos áldozata volt.
Szentesen 1715-ben összesen 230 családot vettek jegyzékbe, ebből 121 jobbágy, 58 házas zsellér és 51 házatlan zsellér család volt. A 18. század elején báró Harruckern János György fellendítette a város gazdaságát: itt látták el élelemmel a császári katonákat. A fia Ferenc pedig katolikus iparosokat hozatott a városba, így a város népessége gyorsan nőtt.

1773-ban már 7249 lakost írtak össze, akik közül 5283 fő a református, 1901 fő a római katolikus, 49 fő az evangélikus és 16 fő az ortodox egyházhoz tartozott. A hitfelekezetek száma az elkövetkező évtizedekben újabbakkal szaporodott, jelezve, hogy háttérbe szorultak a vallási alapon történő kirekesztő törekvések.

A város ügyeit intéző főbíró és a 12 esküdtből álló tanács a hivatalos leveleket 1730-tól a város pálmafát ábrázoló pecsétjével hitelesítette, mely ábra utóbb a település címerképévé vált. A pálmafa szimbólum a református egyház közvetítésével került a város címerébe. A kortársak – a közelmúlt gyötrelmeire gondolva – az örökzöld pálmával a szentesi nép szívós élni akarását, a megpróbáltatásokkal szembeni dacos kiállását és örökös megújulását kívánták kifejezni. Ahogy a biblikus mondás tartja: Palma sub pondere crescit = Teher alatt nő a pálma.

1820-as évek szerint a város lakosainak száma 16 134 fő (férfi 8277, nő 7857); a családok száma 2979; a házak száma 2282. Foglalkozás szerinti megoszlás: értelmiségi 5, telkes gazda 625, zsellér 1491, házatlan zsellér 729, cseléd 253, cselédlány 70, iparos 320, segéd 93, kalmár 7, kereskedő 17. A férfiak felekezeti megoszlása: református 5298, római katolikus 2499, evangélikus 197, ortodox 178, zsidó 76.

1836. január 10-én a földesurak megbízottai és Szentes birtokos lakói aláírták az örökváltsági és a legelőelkülönítési szerződést. Ennek értelmében a földesurak átadják a törvényhatóságot (közigazgatást és a jogszolgáltatást), a külső és a belső telkeket, az uradalom Szentesen lévő épületeit és mindezek jövedelmét, mindenféle haszonvételt és a birtoklással járó kötelezettségeket. Mindezért Szentes fizet 1000 császári aranyat azonnal, 1 357 072 forintot ezüstben, két részletben, legkésőbb 1837. január 1-jéig. Ez a summa 25 évi földesúri szolgáltatás összege volt.

E rendkívül magas összeg vállalásával Szentes óriási terhet vett magára. Az adósságok halmozódtak, újabb kölcsönökből régieket törlesztett a város. Az örökváltság veszélybe került. Megmentése érdekében a szentesi birtokosok 1837. április 19-én pótszerződést kötöttek a grófokkal. Ez az örökváltság legtöbb pontját érintetlenül hagyta, de a törlesztés módjában gyökeres változást hozott. A váltságösszeget 20 év alatt kellett törleszteni 5%-os kamattal. A tartozás zálogául Szentes 20 000 hold földet lekötött a grófok számára. A pótszerződés szerint, ha a váltság így sem sikerülne, a város visszaesik régi, úrbéres állapotába. Az örökváltsági szerződés emléktáblája ma a városháza falán látható.

1848-tól a kiegyezésig

Szentes a 20. században

 A mai Románia területén, a Bánságban levő Újmusnicát 1902-ben Szentesről érkezett telepesek alapították meg.
 1908. október 25-én a Szentesi Általános Népkör nyilvános népgyűlést tartott a Tyúkpiac téren, amelynek napirendjén az általános és titkos választójog kérdése, valamint a nép gazdasági helyzetének megvitatása szerepelt.
 Szentes 1883 és 1950 között Csongrád vármegye székhelye volt.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Dr. Rébeli Szabó József (nem ismert)
 1994–1998: Szirbik Imre (MSZP-SZDSZ)
 1998–2002: Szirbik Imre (MSZP-SZDSZ)
 2002–2006: Szirbik Imre (MSZP)
 2006–2010: Szirbik Imre (MSZP-SZDSZ)
 2010–2014: Szirbik Imre (MSZP)
 2014–2019: Szirbik Imre (MSZP-DK-Együtt-PM)
 2019-től: Szabó Zoltán Ferenc (Jövőnk Szentes Egyesület)

Népesség

2001-ben a város lakosságának 99%-a magyar, 1%-a egyéb (főleg cigány és német) nemzetiségűnek vallotta magát.

A 2011-es népszámlálás során a lakosok 85,8%-a magyarnak, 1,7% cigánynak, 0,3% németnek mondta magát (14,1% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: római katolikus 23,6%, református 14,5%, evangélikus 1%, görögkatolikus 0,2%, felekezeten kívüli 30,9% (28,8% nem nyilatkozott).

Műemlékek, látnivalók

Ecseri templomrom

A mai Ecser határrészen a török idők előtt falu állt, tulajdonosa a Dömösi Prépostság volt. Templomának romjai ma is fellelhetők a Szentesről Szarvasra vezető mellékút kajánújfalui szakaszánál, az északi oldalon egy szántóföldön, a Veker csatornához közel. A templom közvetlenül az esztergomi érsekhez tartozott, a lelki gondozást ferencesek látták el. A templomról Gyalus László építész készített felmérési rajzot 1898-ban. Az ablakai román koriak, a szentély a nyolcszög három oldalával zárul, egyetlen támpillérrel ami utólagos hozzátoldás. 1733-ban még álltak a torony romjai, ma már nem látható. A falazási technika is román korra vall, de feltételezhető bővítés is (terméskő és tégla felhasználásával készült). Építése a 13. század második felére tehető. A romokat 1961-62-ben tárták föl.

Szent Anna római katolikus nagytemplom

A város Szent András apostol tiszteletére szentelt templomát 1332-ben említik először. Az épületet a 16. századtól a református vallásra áttért szentesiek tovább használták, és igyekeztek karban is tartani. 1697-ben egy átvonuló török segédhad felgyújtotta, de 1701-re kijavították.

1745-ben Mária Terézia rendeletére támaszkodva a presbitérium a templom jelentős bővítésére kért engedélyt, az eljárás során azonban kiderült, hogy az épület eredeti rendeltetése katolikus templom volt, így 1746-ban visszaítélték a korábbi tulajdonosnak. Egy év türelmi idő után, ami alatt a reformátusok felépíthették megfelelő mértű új templomukat, az épületet és tartozékait (parókia, iskola) 1747-ben a katolikus egyház megkapta, de a református lelkész és tanító még ez után is lakhatta az épületeket. (A dokumentáció részeként fennmaradt alaprajz félköríves szentéllyel záródó épületet mutat, ami román kori építésre utal.) Mivel az eredeti védőszent neve feledésbe ment, a templom újbóli megáldásakor a visszavétel napján ünnepelt Szent Anna és Joáchim tiszteletére szentelték fel.

A templomot 1748 és 1750 között kétszer és jelentősen tatarozták, majd
1767-ben az addig különálló, középkori eredetű toronyig (amit az arányosság érdekében jelentősen megmagasítottak) meghosszabbították. A számos építési fázisban épült templom tatarozását később az uradalom elhanyagolta, majd az 1834-es földrengés megrongálta. A rossz állapotú templomot a váci püspök 1842-ben bezáratta, majd 1844-ben lebontották. Megmaradt viszont a torony, amit újfent megmagasítottak, és ehhez igazítva épült meg a mai templom, melyet 1847-ben áldott meg Leeb Mátyás plébános.

Első orgonája 1750-ben Budán készült, ez egy hatváltozatos tremolós hangszer volt. 1830 körül javították, és a század végéig megvolt, későbbi sorsa ismeretlen. 1889-ben a pécsi Angster József orgonaépítővel új orgonát építtettek. A templom oltárai és szószéke az 1890-es évek neobarokk stílusát hordozzák. A főoltár a templom védőszentjének, Szent Annának a tiszteletére készült. Az oromzati képen "Szent István felajánlja a koronát Máriának" kompozíció látható. A templom berendezési tárgyai közül egyik legrégebbi az 1760-as évekből származó barokk papi karosszék és a Nagyhéten használatos Szent Sír oltára. A tölgyfa padokat Antal János szentesi asztalosmester készítette 1846-50 között. A mennyezet képeit 1910-ben Endre Béla és Rudnay Gyula festette. A templom előtti téren 1886-ban neoreneszánsz Szentháromság-oszlopot állítottak. Az oszlop törzséhez a négy evangelista szobrát állították fel. A toronyban 1767 óta van óra. Az első szerkezetből ma már csak a gépezet és az óramutatók közti kihajtás van meg, a ma működő órát a beütött jegyek szerint Bogyó szentesi órás 1870-ben építette. A szerkezetet (villanymotorral felhúzott) kősúlyok hajtják, és alkalmas lenne negyedütésre is, de ez jelenleg le van kapcsolva.

Református nagytemplom

1746-ban a reformátusokat Mária Terézia kötelezte az egykor katolikus templom visszaadására, engedélyezve azonban új és megfelelő méretű templom építését. Ez tégla alapon vályog falakkal 1747 decemberére készült el, de 1760-ban leégett. 1761-ben már teljesen tégla falakkal új épület került a korábbi alapra, ami elé később torony is épült. Amikor ez a templom már kicsinek bizonyult, a toronyhoz igazodva a régi épület köré felépült a ma is álló templom. Tornyán a Mária Teréziát és fiát II. Józsefet dicsőítő, 1774-ben felhelyezett ellipszis alakú, vörösmészkő tábla ma is megvan.

Kiss Bálint református lelkész közreműködésével Fischer Ágoston kecskeméti építészt bízták meg a tervek elkészítésével. A végleges formáját elnyert építmény a legnagyobb magyarországi templomok sorába tartozik. A 40 métert meghaladó torony klasszicista, az épület többi része késő barokk (copf) stílusjegyeket hordoz. A főbejárat kőkeretes, szemöldökíves kiképzésű, a torony legömbölyített sarkainál szintekre tagolt pilaszterek futnak. Kosáríves oromzata fölött vas korláttal védett körüljáró látható. A torony magasított, rézből készült, bordázott félgömb kupolával van fedve.

Az északi homlokzaton a falpillérek között szegmentíves ablakok láthatók. A déli homlokzatot 1891-ben támpillér sorral erősítették meg. A templom nyugati vége egyenes záródású, sarkai lekerekítettek.

A 48 x 24 méteres belső térben kialakított emeletes karzat aszimmetrikus, a hajó északi oldalán és a két rövid végén állnak. A karzat mellvédjén copf füzérdíszítés látható. A szószék késő copf stílusú, politúrozott felülettel, aranyozott szegélyekkel, kékesszürke márványozott oszloptesttel és vázadísszel készült alkotás. A ma is üzemelő orgona Angster József és fia pécsi mesterek munkája. A templom felszereléséhez 18. századi iparművészeti tárgyak is tartoznak: ónlámpák, ónkannák, úrasztali pohár.

Az utóbbi évtizedekben az épület állaga sokat romlott, teljes felújítása 2008-ban befejeződött. A munkálatok részeként sikerült megállapítani a korábbi építési fázisok sorrendjét, és írott forrásainkban nem említett adatokhoz jutottunk.

Zsinagóga (könyvtár)

A szentesi zsinagóga 1868-1872 között épült romantikus stílusban Knábe Ignác budai építőmester tervei alapján. Felújították 1997-1998-ban Terney László építészmérnök tervei alapján, s városi könyvtárként működteti Szentes város önkormányzata.
A holokauszt időszakában mintegy háromszáz szentesi zsidót gyilkoltak meg a koncentrációs táborokban. Jelenleg csak egy kis lélekszámú közösség él a városban.

Megyeháza
A város főterén áll az 1883-ban épült neoreneszánsz stílusú volt megyeháza, ami őrzi Szentes 1883 és 1950 közötti megyeszékhelyi rangjának emlékét. Az épületet Makay Endre tervezte. Építése már 1881-ben elkezdődött, de a kivitelező vállalkozó rossz minőségű anyagokat használt, emiatt statikai hibák keletkeztek, így egy éven keresztül állt az építkezés. Az első ünnepélyes megyegyűlést 1883. december 10-én tartották.
A megyeháza homlokzati nagy ablakainál 6 nőalak-szobor található, amelyek különböző mesterségeket ábrázolnak: mezőgazdaság, háziipar, hajózás, vadászat, kereskedelem, halászat. A homlokzat fala eredetileg csupasz téglákból állt volna, de végül be kellett vakolni a téglák eltérő színe miatt.

Hódmezővásárhely 1950-es megyeszékhellyé emelése után az épületben a Szentes Járási Tanács és a járási földhivatal kapott helyett, valamint itt maradt a megyei levéltár is. A járási rendszer 1984-es megszűnése után egyéb irodák kaptak benne helyet, de a 90-es évekre csak a levéltár maradt dacolva az épület addigra jelentősen leromlott állapotával.
A teljes felújításra 2004–2005-ben került sor, az ünnepélyes átadás 2006 januárjában történt. Az épületben helyet kapott a Koszta József Múzeum, üzemel konferenciaközpontként valamint alkalmas bálok és egyéb közösségi rendezvények rendezésére is.

Koszta József Múzeum

A város fő múzeuma, a Koszta József Múzeum 2006 óta a volt Megyeháza épületében működik, azonban megalakulása és működése a Széchenyi-Ligetben található neoklasszikus jellegű épülethez kötődik. Az épületet 1913-ban vette birtokába a Csongrád Vármegyei Történelmi és Régészeti Társulat, amely 1897-ben alakult meg. Csallány Gábor (1871-1945) rakta le a múzeumi gyűjtemény alapjait az általa feltárt szarmata, gepida, avar sírleletekben gazdag gyűjteményével. A múzeum állandó kiállítást tart Koszta József szentesi festő műveiből.

Tévétorony

A város határában, a 45-ös út Hódmezővásárhely felé vezető szakasza mellett áll a 241 méter magas tévétorony. A tornyot az Uvaterv mérnöke, Reiner Endre tervezte és a Mávag szakemberei építették fel. Az építését 1959 tavaszán kezdték meg, novemberben a város lakói társadalmi munka keretében húzták helyükre a tartókábeleket. Az adóberendezést 1959. december 13-án kapcsolták be először, a tornyot 1960. február 20-án avatták fel ünnepélyesen. Jelenleg az Antenna Hungária üzemelteti. Csongrád-Csanád vármegye legmagasabb épülete.

Olimpiai tölgy

Lőrincz Márton 1936-os birkózó olimpiai bajnok, aranyéremért kapott fája. Az erdélyi születésű birkózó Szentesnek adományozta az ajándékba kapott fát. A Szentesiek szóbeszédében a fa az Olimpiai tölgy elnevezést kapta.

Gazdaság

Szentes - és a Dél-Alföld - egyik legjelentősebb vállalata a Hungerit Zrt. (volt: Szentesi Baromfifeldolgozó Vállalat).

Oktatás
A városban 5 középiskola és 5 általános iskola működik. Felsőoktatási intézmény nincs.

Középiskolák
 Bartha János Kertészeti Szakképző Iskola
 Boros Sámuel Közgazdasági Szakközépiskola
 Horváth Mihály Gimnázium
 Pollák Antal Műszaki Szakközépiskola
 Zsoldos Ferenc Középiskola és Szakiskola

2007-től igazgatósági összevonások történtek a Horváth Mihály Gimnázium és a Boros Sámuel Közgazdasági Szakközépiskola valamint a Pollák Antal Műszaki Szakközépiskola és a Zsoldos Ferenc Középiskola és Szakiskola között.

Általános iskolák
 Deák Ferenc Általános Iskola
Kiss Bálint Református Általános Iskola
 Klauzál Gábor Általános Iskola
 Koszta József Általános Iskola
 Rigó Alajos Óvoda, Általános Iskola, Szakiskola Diákotthon és Gyermekotthon (kisegítő iskola enyhén értelmi fogyatékos diákok számára) (Egy tűzeset miatt, jelenleg nem folyik oktatás az intézményben.)
 Szent Erzsébet Katolikus Általános Iskola és Óvoda

A csökkenő tanulószám miatt több általános iskola szűnt már meg, Petőfi Sándor Általános Iskola, Damjanich János Általános Iskola, a Gróf Széchenyi István (volt Berekháti) Általános Iskola (2007) (ami főleg kisebbségi diákok képzésével foglalkozott), a magyartési (1996), kajánújfalui és a berki. Határában egykor több tanyasi iskola is üzemelt.

Egészségügy

 Dr. Bugyi István Kórház

Sportélete

 1913 óta működik a városban a Szentesi Kinizsi SZITE labdarúgó szakosztálya. Jelenleg a Csongrád megyei I. osztályban szerepel a csapat.
1934-ben alapították a Szentesi VK-t. Mind a felnőtt női és férfi csapata a vízilabda OB1-ben szerepel. 1992-ben Szentesen rendezték meg a női vízilabda Bajnokcsapatok Európa Kupájának a döntőjét, amely a hazaiak sikerével zárult, így a legrangosabb trófeát is elhódították a szentesiek.
1993 óta a táncklub versenyzői már a SZILVER színeiben indulnak versenyeken.
 1996 óta a "Nemzet Sportvárosa" kitüntető cím viselője.
 2001-ben Szentesen rendezték meg a Kjokusin karate Európa-bajnokságot. A sportcsarnok előtt emlékművet állítottak a sportágat alapító Szószaj Ójama Maszutacu tiszteletére.
 2006 óta működik az ACROCAP sportcsoport . Okleveles edzője Dömsödi Ferenc.
 Jelenleg két cselgáncs-szakosztály is működik: a Pollák DSE Kalydy Zoltán vezetésével és a Petőfi DSE Tóth Béla vezetésével.
 2008 óta működik a Szentesi Kosárlabda Klub utánpótlás. Okleveles edzője Aleksandar Preskar.
2015 nyarán megalapították a Szentesi Farkasok KC-t. Több korosztályban foglalkozik a klub utánpótlás neveléssel. Felnőtt férfi csapata a megyei bajnokságban játszik.

Híres emberek

Szentesen születtek
 Acsády György (1947. március 24. –) a Magyar Köztársasági Érdemrend tisztikeresztjével kitüntetett magyar orvos, érsebész, egyetemi tanár, a Semmelweis Egyetem Ér- és Szívsebészeti Klinika klinikavezetője, a Magyar Tudományos Akadémia doktora
 Balázs Árpád (1937. október 1. –) zeneszerző
 Bácskai János (1954. november 27. –) színművész
 Békefi Antal (1858. szeptember 1. – Szeged, 1907. október 2.) író, újságíró
 Berkes János (1946. május 24. –) magyar operaénekes (tenor)
 Béres Tamás (1979. június 24. –) író, szociológus
 Bíró Ferenc (1937. február 5. –) magyar irodalomtörténész, egyetemi tanár
 Bónus Tibor (1972. március 1.) irodalomtörténész, egyetemi docens
 Bugyi István (1898. január 3. – 1981. április 3.) sebész főorvos
 Csallány Dezső (1903. október 11. – Nyíregyháza, 1977. március 28.) régész, múzeumigazgató, bibliográfus
 Cserna-Szabó András (1974. március 9. –) József Attila-díjas (2010) magyar író, újságíró
 Csete György Kossuth-díjas (1937. november 5. –) építész
 Cicatricis Lajos (1862. január 19. – 1953. február 26.) politikus, felsőházi tag
 Fekete Márton (1849. június 21. – 1924. szeptember 24.) vármegyei tisztviselő, ármentesítési főigazgató és országgyűlési képviselő. Utcát neveztek el róla.
 Gáspár Sándor (1956. április 9. –) színművész
 Gáspár Tibor (1957. szeptember 2. –) színművész
 Gera József repülőtervező, fejlesztőmérnök, a NASA nyugalmazott kutatási igazgatója
 Gilicze Antal (1885. május 30. – 1944. május 28.), református lelkész
 Hankó Attila (1961. június 21. – 2000. december 2.) színművész
 Horváth Mihály (1809. október 20. – 1878. augusztus 19.) magyar történész, püspök
 Jurka László rendező, színházigazgató
 Károlyi Mór fogorvos
 Kárász Zénó (1969. július 16. –) színművész
 Kiss Bálint festőművész
 Kőhalmi Zoltán (1977. október 29. –) humorista
 Korom Ferenc vezérezredes. A Magyar Honvédség volt parancsnoka
 Lénárt László (1970. március 26. –) színművész
 Magasházy László (1879–1959) tábornok, Horthy Miklós szárnysegédje
 Márkus László (1881–1948) drámaíró, kritikus, színházi és filmrendező, díszlet- és jelmeztervező, színházigazgató, főiskolai tanár
 Mucsi András (1929. január 16. – 1994. február 22.) művészettörténész
 Négyesy László (1861–1933) irodalomtörténész, esztéta, az MTA tagja
 Olasz Etelka (1960. december 21. –) bábművész, színművésznő, előadóművész
 Őze Lajos (1935. április 27. – 1984. október 21.) színművész. Nevét őrzi a városi mozi és egy utca.
 Pataki Ilona (1924–) pro-urbe díjas nyugdíjas főorvos
 Pitti Katalin (1951. december 7.) opera-énekesnő, szoprán
 Idősebb Purjesz Zsigmond (1845–1896) orvos, egyetemi magántanár, ifjabb Purjesz Zsigmond unokabátyja és Purjesz Ignác bátyja.
 Purjesz Zsigmond (1846–1918) orvos, belgyógyász, egyetemi professzor.
 Purjesz Ignác (1852–1928) magyar orvos, Purjesz Zsigmond öccse.
 Szalay Péter (1962. június 17. -) kvantumkémikus, elméleti kémikus
 Szécsi Noémi (1976. március 29. –) József Attila-díjas magyar író
 Szántó Georgina (1976–) műsorvezető
 Szentesi Zöldi László (1970. április 17. –) újságíró
Szigeti György (1905. január 29. – 1978. november 27.) Kossuth-díjas magyar fizikus, villamosmérnök, a műszaki tudományok doktora, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja.
 Szőke András (1962. október 11. –) rendező, színész
 Tarnóczi Lajos (1886. január 9. – 1953. augusztus 16.) református lelkész, egyházi író.
 Terney László (1947. május 19. – 1998) városi építészmérnök, (többek között a Szentesi zsinagóga felújítása fűződik a nevéhez)
 Ujréti László (1942. augusztus 17.) Jászai Mari-díjas színész, szinkronszínész, Terence Hill olasz színész leggyakoribb magyar hangja
 Zsoldos Ferenc (1920. augusztus 2. – 2002. január), sebész főorvos
 Zsoldos Péter (1930. április 20. – 1997. szeptember 26.), sci-fi-író
 Antal Endre (1900–1971) építészmérnök, Szentes város főmérnöke

Szentesen éltek/vagy élnek
 Badár Sándor színész, humorista
 Csallány Gábor (Tamási, 1871. május 10. – Budapest, 1945. január 31.), régész, múzeumalapító igazgató
 Csíky László (Szeged, 1942. június 18. –) orvos, karikatúra szobrász. Szentesen él és dolgozik 1957 óta.
 Kiss Bálint (1772–1853) református lelkész, történész, az MTA tagja, 1799-től haláláig Szentes református lelkésze
 Koncz Antal (Orosháza, 1884. augusztus 6. – Szentes, 1957. július 9.) szobrászművész
 Koszta József (Brassó, 1861. március 27. – Budapest, 1949. július 29.), festőművész
 Rózsa Gábor (Szeged, 1944. június 24. – Szentes, 2006), régész
 Sztanó György László (Szeged, 1997. április 11. –) parafekvenyomó

Szentesen tanultak
 Alföldi Róbert színművész, rendező, a Magyar Nemzeti Színház volt igazgatója
 Angyal Dávid történész
 Fesztbaum Béla színművész
 Gazdag Tibor színművész
 Hevesi Tamás zenész, énekes
 Kasza Tibor énekes (Crystal)
 Kerekes Viktória színművésznő
 Lajtai Kati énekes (Crystal)
 Náray Erika színművésznő
 Péter Szabó Szilvia énekesnő (NOX)
 Szekeres Adrien énekesnő
 Zsédenyi Adrienn énekesnő

Testvérvárosai

  Topolya, Szerbia
  Buñol, Spanyolország
  Újszentes, Románia
  Askelón, Izrael
  Kaarina, Finnország
  Markgröningen, Németország
  Sankt Augustin, Németország
  Skierniewice, Lengyelország
  Sepsiszentgyörgy, Románia

Érdekességek
 2013-ban itt mérték az ország legkisebb éves csapadékösszegét. Ebben az évben mindösszesen 469,1 mm csapadék hullott le.
 Innen származnak Kesha Rose Sebert (művésznevén: Kesha) amerikai énekesnő-dalszövegíró felmenői.

Képgaléria

Jegyzetek

Források
 Szentes – Műemlékek – Tájak korok múzeumok kiskönyvtára 388. füzet
 Csongrád megye építészeti emlékei/ szerk. Tóth Ferenc. Szeged, Kiad. a Csongrád Megyei Önkormányzat, 2000. 757,  Szentes ld. 607-669. o.
 A hagyomány szolgálatában : Történeti ismertető Szeged és Csongrád megye múzeumairól/ szerk. Lengyel András. Szeged, Móra Ferenc Múzeum, 2002. 267 o. ill.
 Szentes. Szeged, Grimm Kiadó, 2004. 200 o. ill. (Magyar, angol, német, francia nyelven.)
 Nagy Géza Balázs: Az első szentesi templom története, Szentes, 2007.
Keglevich Kristóf 2012: A garamszentbenedeki apátság története az Árpád- és az Anjou-korban (1075-1403). Szeged, 192.

További információk

 Szentes város honlapja
 Szentesi Mozaik internetes újság
 Szentesinfo
 Szentes helyismereti kézikönyve
 Szobrok, mellszobrok és egyéb alkotások - Barangolás Szentes kincsei között
 Szentesi Élet - városi hetilap
 Városi Visszhang – Szentes és térsége független lapja
 A Délvilág szentesi hírei  a Delmagyar.hu-n
 Szentes.lap.hu - linkgyűjtemény
 Szentes a funiq.hu-n
 A szentesi csipkeverés
 Szentes részletes felmérése. http://www.academia.edu/30643355/Szentes_r%C3%A9szletes_felm%C3%A9r%C3%A9se

Kapcsolódó szócikkek
 Emléktáblák Szentesen

Csongrád vármegye települései
Magyarország volt megyeszékhelyei
Magyarország városai
Csongrád-Csanád megye települései


text:
Alice Bailey (ur. 16 czerwca 1880 w Manchesterze jako Alice Ann LaTrobe Bateman, zm. 15 grudnia 1949 w Nowym Jorku) – okultystka angielska, uczennica Heleny Bławatskiej (założycielki ruchu teozoficznego), uważana czasem za czołową postać tzw. "Ruchu New Age".

Bailey przypisywała autorstwo większości swoich publikacji Mistrzowi Djwal Khul. Djwal Khul, zwany także "Tybetańczykiem", miał być jednym z ezoterycznych przewodników dużej grupy lamów tybetańskich, "adeptem odwiecznej mądrości".

Wybrane prace
Leczenie ezoteryczne (A Treatise on the Seven Rays: Vol. 4 Esoteric Healing) opisuje przedmiot, metodę, aspekt i cel tego, co niekiedy nazywa się "medycyną psioniczną". Publikacja traktuje o ciałach subtelnych (eterycznym, astralnym i mentalnym), siedmiu tzw. czakrach głównych oraz przedstawia pięć zasad i siedem praw sztuki duchowego leczenia. Według Bailey, każdy chory organ odzwierciedla się w najbliżej położonej mu czakrze i oddziałując na nią można powodować w nim zmiany lecznicze. Praca stanowi instruktaż dla osób chcących rozwinąć zdolności uzdrowicielskie.

Traktat białej magii (A Treatise on White Magic) wskazuje na zasady życia aspirującego do wtajemniczenia w tzw. hierarchii planetarnej. Można sądzić, iż dotyczy on właściwie pierwszego wtajemniczenia, przekazując wiedzę tajemną o sposobach zachowania się kandydata. Uczy o rozpoznawaniu "eterów" (ciał eterycznych) czterech królestw natury, podaje porę, o której należy łączyć się w istotami wyższymi, wspomina o ciele astralnym ujmując je w filozoficznym aspekcie, nawiązuje do czakr i ich ezoterycznego znaczenia.

Linki zewnętrzne
 A comparison between H.P.Blavatsky & Alice Baily. The Pseudo-Occultism of Alice Baily, Alice Leighton Cleather and Basil Crump. 1929
 [Alice Bailey, The present world crisis, Broadwater Down 1943] w zbiorach biblioteki cyfrowej Polona.pl
 [Alice Bailey, Powrót Chrystusa, Tunbridge Wells 1947] w zbiorach biblioteki cyfrowej Polona.pl
 Alice A. Bailey, "Eksternalizacja hierarchii", Lucis Trust. Tłumaczenie w języku polskim. Wielka Inwokacja

Brytyjscy okultyści
Urodzeni w 1880
Zmarli w 1949
New Age
Teozofowie


text:
is the name of multiple train stations in Japan.

Ōkubo Station (Akita) - in Katagami, Akita Prefecture
Ōkubo Station (Hyogo) - in Akashi, Hyōgo Prefecture
Ōkubo Station (Kyoto) - in Uji, Kyoto Prefecture
Ōkubo Station (Tokyo) - in Shinjuku, Tokyo
Shin-Ōkubo Station - in Shinjuku, Tokyo
Keisei-Ōkubo Station - in Narashino, Chiba Prefecture
Kazusa-Ōkubo Station - in Ichihara, Chiba Prefecture


text:
Isuka can refer to:

 Common crossbill, a bird (Japanese name)
 Guilty Gear Isuka, a computer game
 Isuca, a manga series by Osamu Takahashi
 Isuka, a character in the anime series Noein.


text:
Down este un district al Irlandei de Nord. Principalul oraș este Downpatrick cu o populație de 10.316 locuitori, alte localități importante fiind Ardglass, Ballynahinch, Castlewellan, Clough, Crossgar, Dundrum, Killough, Killyleagh, Newcastle, Saintfield, Seaforde și Strangford.

Districtele Irlandei de Nord


text:
Mezinárodní letiště Dubaj (IATA: DXB, ICAO: OMDB, ) je k roku 2018 třetím nejrušnějším na světě a současně komplexem s největší celkovou plochou na světě (1 713 000 m²). Je větším ze dvou dubajských letišť (druhé je letiště Al-Maktúma), nachází se asi 4 km od centra města v části Al Garhoud. Letiště je důležitým uzlem pro Blízký východ a domovskou základnu zde mají aerolinky Emirates, FedEx Express a flydubai. Bylo otevřeno v roce 1960.

Za celý rok 2018 přes letiště prošlo  cestujících, což byl nárůst 1 % oproti roku předchozímu. Bylo zde přepraveno 2,61 milionů tun leteckého nákladu. Provoz na tomto letišti každoročně roste, ačkoliv v roce 2018 pomalu čísla začala stagnovat, cílem správce Dubai Airports je jím učinit globální centrum pro leteckou dopravu.

Lety do Česka
Z České republiky se pravidelně létá na mezinárodní letiště Dubaj z pražského letiště Václava Havla. Mezi rokem 2016 až 2018 se sem jednou denně sezónně létalo také z ostravského letiště Leoše Janáčka, linku provozoval dopravce SmartWings.

Terminály a služby
Mezinárodní letiště Dubaj má tři terminály. Terminál 3 slouží pouze pro Emirates, terminál 2 pro nízkonákladové dopravce (především flydubai) a terminál 1 pro ostatní letecké společnosti (například British Airways, Lufthansa či SmartWings).

Dostupnost
 Metro – Dubajské letiště je napojeno na červenou linku dubajského metra, to staví u terminálů 1 a 3.
 Taxi – doprava taxíkem je považována za nejlevnější a pohodlnější přístup k městu, staví před všemi terminály

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Oficiální stránky
 Informace o letišti na stránkách letecké společnosti Emirates

Letiště v Dubaji
Postaveno ve Spojených arabských emirátech 1960


text:
Academy Awards/Oscar i urval (komplett lista)

Årets filmer

A - G
Barbarella
Belle de jour - dagfjärilen
Bonnie och Clyde
De äventyrslystna
Djungelboken
Dr. Dolittle
Elvira Madigan
En sån strålande dag
Fjärran från vimlets yra
Flickorna i Rochefort
Främlingen

H - N
h.c. artmann (H. C. Artmann) av Ferry Radax
Hugo och Josefin
Hurry Sundown
Jag är nyfiken - gul
Kinesiskan
Konec srpna v hotelu Ozón
Kärlek 1-1000
Luftskeppet
Mahlzeiten
Man lever bara två gånger
Mandomsprovet
Marketa Lazarová
Människor möts och ljuv musik uppstår i hjärtat
Mördaren – en helt vanlig person
Nattens ögon

O - U
Ordination: Mord
Playtime
Privilege – idol och rebell
Puss & kram
Resan
Roseanna
Ryck mej i svansen, älskling!
Röda och vita
Samlerskan
Skrållan, Ruskprick och Knorrhane
Stackers flicka
Stimulantia
Tolv fördömda män
Tvärbalk
Under ditt parasoll
Uppror
Utflykt i det röda

V - Ö
Vampyrernas natt
Vij eller Prästseminariets likvaka
Åsa-Nisse i agentform

Födda
7 januari – Jacob Ericksson, svensk skådespelare.
10 januari – Magnus Krepper, svensk skådespelare, dansare och sångare.
14 januari – Emily Watson, brittisk skådespelare.
20 januari – Katarina Andersson, svensk skådespelare och operasångare (sopran).
22 januari – Åsa Johannisson, svensk skådespelare, koreograf, regiassistent och sångerska.
8 februari
Eric Donell, svensk skådespelare, regissör, manusförfattare och producent.
Felix Herngren, svensk skådespelare och regissör.
11 februari – Karl Dyall, svensk dansare, koreograf, sångare och skådespelare.
19 februari – Benicio del Toro, puertoricansk skådespelare.
20 februari
Laura Dern, amerikansk skådespelare.
Lili Taylor, amerikansk skådespelare.
1 mars – Niclas Abrahamsson, svensk regissör, skådespelare och vissångare.
2 mars – Kjell Wilhelmsen, svensk skådespelare.
16 mars – Lauren Graham, amerikansk skådespelare.
25 mars – Sophie Tolstoy, svensk skådespelare och teaterregissör.
31 mars – Daniel Fridell, svensk regissör, manusförfattare och producent.
3 april – Malena Engström, svensk skådespelare.
16 april – Maria Bello, amerikansk skådespelare.
22 april – Sheryl Lee, amerikansk skådespelare.
23 april – Melina Kanakaredes, amerikansk skådespelare.
30 april – Philip Kirkorov, rysk sångare, skådespelare, musikalartist och tv-personlighet.
5 maj – Camilla Lundén, svensk skådespelare.
17 maj – Cameron Bancroft, kanadensisk skådespelare.
6 juni – Paul Giamatti, amerikansk skådespelare.
10 juni – Peder Ernerot, svensk sångtextförfattare, kompositör, manusförfattare och musiker.
20 juni – Nicole Kidman, australiensisk-amerikansk skådespelare.
24 juni – Jonas Inde, svensk skådespelare och manusförfattare.
28 juni – Gil Bellows, kanadensisk skådespelare.
1 juli – Pamela Anderson, amerikansk skådespelare.
16 juli – Will Ferrell, amerikansk skådespelare.
17 juli – Regina Lund, svensk skådespelare.
18 juli – Vin Diesel, amerikansk skådespelare, regissör och filmproducent.
19 juli – Yaël Abecassis, israelisk skådespelare.
20 juli – Reed Diamond, amerikansk skådespelare.
23 juli – Philip Seymour Hoffman, amerikansk skådespelare.
25 juli – Matt LeBlanc, amerikansk skådespelare.
4 augusti – Simon Norrthon, svensk skådespelare.
16 augusti – Ulrika Jonsson, brittisk TV-programledare, skådespelare och författare.
21 augusti – Carrie-Anne Moss, kanadensisk skådespelare.
22 augusti – Adewale Akinnuoye-Agbaje, brittisk skådespelare.
25 augusti – Tom Hollander, brittisk skådespelare.
30 augusti – Cilla Thorell, svensk skådespelare.
11 september – Harry Connick Jr, amerikansk skådespelare.
17 september – Anne Louise Hassing, dansk skådespelare.
18 september – Tara Fitzgerald, brittisk skådespelare.
28 september – Mira Sorvino, amerikansk skådespelare.
5 oktober – Guy Pearce, australiensisk skådespelare.
7 oktober – Fredrik Egerstrand, svensk skådespelare, regissör och konstnär.
17 oktober – René Dif, dansk musiker och skådespelare.
21 oktober – Fridtjof Mjøen, norsk skådespelare.
28 oktober – Julia Roberts , amerikansk skådespelare.
8 november – Courtney Thorne-Smith, amerikansk skådespelare.
13 november – Steve Zahn, amerikansk skådespelare.
22 november – Mark Ruffalo, amerikansk skådespelare.
28 november – Anna Nicole Smith, amerikansk modell, skådespelare och författare.
30 november – Åsa Forsblad, svensk skådespelare.
4 december – Paula Nielsen, svensk skådespelare och dansare.
7 december – Ray Jones IV, svensk skådespelare.
13 december – Jamie Foxx, amerikansk skådespelare och sångare.
16 december – Miranda Otto, australiensisk skådespelare.
24 december – Pernilla Wahlgren, svensk skådespelare och artist.

Avlidna
3 januari – Erik Rosén, svensk skådespelare och textförfattare.
7 januari – Albin Erlandzon, svensk skådespelare.
8 januari
Kolbjörn Knudsen, svensk skådespelare.
Zbigniew Cybulski, polsk skådespelare
21 januari – Ann Sheridan, amerikansk skådespelare.
24 februari – Franz Waxman, tysk-amerikansk kompositör av filmmusik.
2 mars – Sven Björkman, svensk skådespelare, författare, kåsör, manusförfattare, kompositör och sångtextförfattare.
4 mars – Mauritz Strömbom, svensk skådespelare.
15 mars – Curt Löwgren, svensk skådespelare.
25 mars – Dagmar Bentzen, svensk skådespelare.
26 mars – Åke Hylén, svensk skådespelare och stillbildsfotograf.
25 april – Walter Lindström, svensk skådespelare.
25 maj – Lennart Wallén, svensk filmklippare och regissör.
29 maj – Åke Claesson, svensk skådespelare och sångare.
30 maj – Tekla Sjöblom, svensk skådespelare.
10 juni
Gösta Sjöberg, svensk journalist, tidningsman, författare och manusförfattare.
Spencer Tracy, amerikansk skådespelare.
24 juni – Signe Lundberg-Settergren, svensk skådespelare.
26 juni – Françoise Dorléac, fransk skådespelare.
29 juni – Jayne Mansfield, amerikansk skådespelare.
7 juli – Vivien Leigh, brittisk skådespelare.
24 juli – Constance Bennett, amerikansk skådespelare.
6 augusti – Maj Törnblad, svensk skådespelare.
21 augusti – Sven Bertil Norberg, svensk skådespelare.
25 augusti – Paul Muni, amerikansk skådespelare.
5 september
Tor Borong, svensk skådespelare och inspicient.
Alfred Maurstad, norsk skådespelare och regissör.
15 oktober – Carl Apoloff, svensk skådespelare.
9 november – Charles Bickford, amerikansk skådespelare.

Referenser

Fotnoter

Externa länkar


text:
The Lage Landen Lijn (Low Countries Line) was a proposed international rail service between The Hague and Brussels, which was to be introduced on 15 December 2013.

Plans
The initiative was a response by the municipality of The Hague to the scrapping of the hourly Beneluxtrein service in December 2012 in favour of the ill-fated Fyra V250, which in its brief life used the new HSL-Zuid line between Schiphol and Rotterdam and bypassed Den Haag HS, Dordrecht, Roosendaal and Mechelen. The proposed service would have run 16 times a day and would have offered the new features of starting at Den Haag Centraal and also serving Delft and Zaventem airport. The Hague pointed out that it is the Netherlands' political centre and the home of many international organisations, and therefore needs a direct link with the EU institutions in Brussels.

It contacted various railway companies, and established the company The Hague Trains Holding B.V. to start negotiations with the Dutch and Belgian infrastructure companies ProRail and Infrabel respectively. The train paths requested would eventually be transferred to the operating company that won the contract. The municipality would commission feasibility studies and facilitate the project, but explicitly said that it had no intention to subsidise, guarantee or operate the service itself.

Competition rules
Although public transport in the Netherlands and Belgium, in principle, should only be carried out by holders of a concession, the Dutch Passenger Transport Act 2000 makes an exception for cross-border rail services. EU directive 91/440 permits international trains to operate outside a concession, as long as they carry very few domestic passengers. The Netherlands applies this European directive very strictly. The Dutch passengers' organisation Rover objected to the European Commission about this restrictive application of the directive, and negotiations were held with Nederlandse Spoorwegen and the Dutch Ministry of Infrastructure and the Environment. The service would also have to obtain clearance in Belgium, where case law exists on this topic. DB Fernverkehr's ICE Cologne–Brussels service initially did not carry domestic passengers between Brussels and Liège. Later this was allowed with a separate ticket while domestic tickets from SNCB/NMBS were not valid on the ICE. Now this is possible with a surcharge.

Status

The hourly Beneluxtrein ran between Brussels and The Hague (and on to Amsterdam) until 8 December 2012. After a period of chaos during which passengers had no option but to use the expensive Thalys or the ancient and unreliable stopping train from Antwerp to Roosendaal, a temporary intercity Brussels–The Hague service was re-established on 16 February 2013.

The Dutch Competition Authority accepted and published the plans on 27 February 2013, in order to give the existing concessionaires, concession grantors and administrator  the opportunity to establish the objective of the proposal and whether it threatened the existing concessionaire's (the NS's) 'economic balance'.

Feasibility
The launch of the service depended not only on the outcome of the feasibility studies, but also on the resolution of the following issues:
 agreement with the Netherlands and Belgium (this is basically not needed because international rail travel is a free market, but there are limitations on the carrying of domestic travellers to protect the national railway concessions)
 the permits required
 legal and administrative procedures
 planning procedures of ProRail and Infrabel
 the appointment of an operator, after going to tender and resolving any appeals
 the purchase or lease of adequate trains
 the appointment and training of crew

The outcome of this process was that the service was not launched. Eventually the hourly Brussels-Amsterdam service via the Hague HS was restarted; it connects in Rotterdam with the high-speed Intercity Direct service to Amsterdam bypassing The Hague.

References

Proposed public transport in Belgium
Proposed public transport in the Netherlands


text:
Ernst Schala (negdje i Schalla) (1916.), bivši je austrijski hokejaš na travi.

Igrao je na mjestu veznog igrača.

Na hokejaškom turniru na Olimpijskim igrama 1948. u Londonu je igrao za Austriju, koja je ispala u 1. krugu. Austrija je osvojila 3. mjesto u skupini "A", odigravši dva susreta neriješeno i izgubivši samo od kasnijeg olimpijskog pobjednika, hokejaške velesile Indije. Na završnoj ljestvici je dijelila 5. – 13. mjesto.

Na hokejaškom turniru na Olimpijskim igrama 1952. u Helsinkiju je igrao za Austriju, koja je ispala u četvrtzavršnici, a nakon razigravanja po kup-sustavu osvojila 7. mjesto. S 36 godina je bio jednim od najstarijih igrača u sastavu.

Izvori

Vanjske poveznice
  Profil na Sports Reference.com

Austrijski hokejaši na travi


text:
The Diocesan Shrine and Parish of Our Lady of the Abandoned  (Spanish: Santuario y Parroquia de Nuestra Señora de los Desamparados; Tagalog: Dambanang Pandiyosesis at Parokya ng Ina ng mga Walang Mag-Ampon), better known as Our Lady of the Abandoned Parish Church, is a Roman Catholic church in Marikina, the Philippines. The church enshrines one of several images of the Madonna and Child venerated as miraculous, which has received a Pontifical decree of coronation.

The church itself is a testament of a religious controversy rooting back from Marikina's early history wherein both the Jesuits and Augustinians fought over the ecclesiastical control of the area. The church is also known for featuring Metro Manila's longest Holy Week processions with around 83 floats as of 2019, and the third overall after the St. Augustine Parish in the Town of Baliuag and the San Isidro Labrador Parish in the Town of Pulilan, both located in the province of Bulacan and featuring at least 110 floats.

History

Early years

Catholicism in what is now Marikina began when the settlement was again ceded to the Augustinians by the Jesuits. On 10 March 1687, Governor Gabriel Cruz Elasque ordered the transfer of Marikina to the oversight of the Augustinians and merged with the ministry of San Mateo. He instructed Don Juan Pimentel, the Mayor of Tondo, to vacate and demolish the visita of Jesús de la Peña as the Marikina River would flood the site during the rainy season. The visita could not accommodate the growing congregation, forcing the Austin friars to transfer operations across the Marikina to higher ground, where the much larger, present structure was built. The church was subsequently made an independent parish in 1690.

The venerated image
On 23 October 1791, the church was consecrated by the Archdiocese of Manila for the Virgin's said title so that it could not be used for any secular purpose. In 1898, during the Philippine–American War, the first image was burnt along with pertinent records of the devotion in Marikina. In 1902, a new image was created, and is the one presently venerated in the parish.

Restoration
The church suffered major damages during the tumultuous years of the Philippine–American War in the early 1900s and the carillion was totally destroyed during the second world war. By 1957, OLA church was restored and refurbished by Father Silvestre dela Cruz of Archdiocese of Manila with the help from various religious and civic organisations.

The episcopal coronation
The community initially approached the Apostolic Nuncio to petition for the Canonical Coronation of the image; however, the petition was declined due to few supporting documents. Meanwhile, then Bishop of Antipolo Crisostomo Yalung honored the Patrona with an Episcopal Coronation to remember the 100th Anniversary of the venerated image. The celebration was held on 12 May 2002, wherein the coronation was facilitated by Former President Gloria Macapagal-Arroyo.

The canonical coronation
Pope Benedict XVI granted the venerated image a decree of canonical coronation on 22 April 2005, one of his first formal institutional acts as a pope. The coronation would later take place on 23 October 2005.

Former Archbishop of Manila, Gaudencio Rosales presided over the Mass and canonical rites together with the Antipolo Bishop, Gabriel V. Reyes.

The Architecture

The church was first constructed from bamboo and leaves by the Augustinian friars in a place called Chorillo (present-day Barangka) on 1572. On 1687, the real construction began in its present location to stabilize an ecclesiastical jurisdiction over the area. Constructed in Baroque style, it is characterized by a heavily fortified facade, large-scale ceiling paintings, a dramatic central projection of the facade, a round-style pediment for the bell-tower and the opulent blending of painting and architecture.

Shrine rectors
On 5 August 2007, which is the Feast of the Dedication of the Basilica of St. Mary Major in Rome, the Bishop of Antipolo, Gabriel V. Reyes, D.D., consecrated the Parish Church of Our Lady of the Abandoned as a diocesan shrine in honor of Our Lady under the title Maria, Inang Mapag-Ampon ng Marikina, Nuestra Señora de los Desamparados. On 8 September 2007, a little more than a month after the dedication of the church as a shrine, Bishop Francisco de Leon, who had been appointed by Pope Benedict XVI as Auxiliary Bishop of Antipolo, was assigned by the Bishop of Antipolo as Parish Priest of Our Lady of the Abandoned. Msgr. Mariano Balbago Jr. relinquished the title of parish priest, but was appointed Rector and Parish Administrator, assisting Bishop De Leon in his duties. Upon the departure of Msgr. Balbago from the shrine and parish, Bishop De Leon was also appointed rector by the Bishop of Antipolo, but this time assisted by vice rector and parish administrator Fr. Reynante U. Tolentino.

Assisting in the Pastoral Team of the parish are as follows:
Francis Roi Madarang - Parochial Vicar
Conegundo Garganta - Resident Priest
Sandy Anonuevo
Casiano Anthony Cotiamco

Gallery

Sources
The Official Website of the City of Marikina

See also

Jesus dela Peña Chapel
Virgen de los Desamparados

References

External links

 Diocesan Shrine and Parish of Our Lady of the Abandoned of Marikina on Facebook
 Official website

Roman Catholic churches in Metro Manila
Statues of the Madonna and Child
Buildings and structures in Marikina
Cultural Properties of the Philippines in Metro Manila
Churches in the Roman Catholic Diocese of Antipolo


text:
La liposuzione (letteralmente: suzione dei lipidi) è una tecnica chirurgica che consiste nell'asportazione di parte del tessuto adiposo sottocutaneo attraverso una cannula aspiratrice. Si tratta di uno degli interventi di chirurgia plastica più richiesti. Si applica in molti casi per ridurre problemi di adiposità localizzate: lipedema, cellulite, ma anche per trattare il lipoma. La liposuzione viene spesso utilizzata in aggiunta ad altri interventi di chirurgia estetica (ad es. addominoplastica), riduzione del seno, ecc. per migliorare i risultati.

Storia

Anche se il primo che ipotizzò e realizzò la procedura di asportazione del tessuto adiposo tramite un lungo cucchiaio inserito sotto pelle fu il medico tedesco Schrudde, seguito poi da Kesselring e Meyer, la tecnica della Liposuzione venne inventata in Italia nel 1974 e poi pubblicata sul "Bullettin of International Academy of Cosmetic Surgery" nel 1976 dal dottor Arpad Fischer e dal dottor Giorgio Fischer per finalità estetiche, dopodiché negli anni successivi il dottor Pierre Fournier e il dottor Yves Gerard Illouz contribuirono nel divulgarla nel 1977. Inizialmente gli effetti collaterali riscontrati dai medici tedeschi erano gravi e si pensava che la tecnica non avesse futuro: ematoma, necrosi della cute e linforragia.  Poi, grazie al dottor Arpad Fischer e al dottor Giorgio Fischer la tecnica venne rivoluzionata e tutt'ora utilizzata in tutto il mondo.

Criteri
Non esistono criteri per cui i pazienti vengono scelti, generalmente i risultati migliori si hanno quando la persona ha meno di 40 anni. La maggioranza sono di sesso femminile. Occorre un'anamnesi relativa a ciò che il paziente desidera e si aspetta dall'operazione.

Procedura
La liposuzione consente di eliminare porzioni di grasso tramite aspirazione, con piccole incisioni di alcuni mm a cui segue l'inserimento sottocutaneo nel tessuto di cannule. Per quanto riguarda la grandezza del diametro delle cannule sono state utilizzate di varie forme. L'aspirazione può avvenire con diversi strumenti: aspiratore, siringa semplice da azionare manualmente. L'intervento viene eseguito in day hospital, in anestesia locale nel caso vengano aspirate poche decine di ml, oppure totale.
Alcune morti per questo tipo d'intervento negli anni passati sono avvenute per embolia polmonare.
La quantità di grasso asportata cambia a seconda dei casi. Si parla di steataferesi quando si viene a superare i 10 litri; in tali casi occorre seguire la persona anche i 2-3 giorni successivi all'intervento.

Altre tecniche
Sono state introdotte varie modifiche della tecnologia utilizzata per realizzare la liposuzione, soprattutto con l'obiettivo di fluidificare le masse grasse da aspirare: .
 manipolo con cannula vibrante - liposuzione assistita da vibrazioni (VAL) chiamato anche PAL (Power Assisted Liposuction).
 manipolo con cannula a ultrasuoni - liposuzione assistita da ultrasuoni (chiamata UAL). L'ultrasuono per diatermia fluidifica i lipidi e per idrolipoclasia aiuta a liquefare le cellule di grasso prima dell'effettiva aspirazione. Gli ultrasuoni possono essere utilizzati anche con la tecnica X-UAL dove il manipolo per erogare gli ultrasuoni viene applicato esternamente.
 apparecchiatura che consente di "irrigare" e "aspirare" i tessuti in rapida successione e attraverso la stessa cannula - Water Jet Assisted Liposuction (WAL).
 apparecchiatura che fornisce energia termica prodotta da un laser attraverso una fibra ottica nel tessuto. Vengono utilizzati vari sistemi laser - Liposuzione Laser Assistita (LPL). L'aspirazione degli adipociti e del citosol avviene mediante una cannula ordinaria, dopo aver fluidificato le masse grasse con l'introduzione di un ago sottile, senza incisioni con bisturi, che emette un raggio laser. Le sorgenti laser più utilizzate sono Nd:Yag o diodiche a seconda della lunghezza d'onda che si vuole utilizzare per ottenere una fototermolisi ottimale. La liposuzione laser assistita viene realizzata associata alla WAL, cioè irrigando i tessuti, ma è stata sperimentata anche "a secco", senza irrigazione.
 apparecchiatura che fornisce energia termica per mezzo di radiofrequenza. Viene creato un forte campo elettrico tra la cannula, che si comporta da elettrodo, ed un elettrodo esterno - Radio Frequency Assisted Liposuction (RFAL).
Ogni tecnologia e metodo è caratterizzato da suoi vantaggi e svantaggi e nessun metodo può vantare una superiorità scientificamente provata nel risultato estetico o nell'efficacia, ma, se necessario, può rendere il lavoro più facile per il chirurgo.

Complicanze
Fra le possibili complicazioni si riscontrano:
 temporanea parestesia,
 cambiamento del colore della pelle,
 infezioni,
 sieroma,
 edema,
 ematoma,
 ecchimosi,
 lassità tissutale,
 irregolarità della superficie cutanea,
 spostamento dell'ombelico,
 embolia
 trombosi.
Le complicanze gravi o con esito letale sono oggi relativamente rare  anche se una indagine, oggetto di controversie per l'allarme che produsse, ha rilevato negli USA un tasso di mortalità conseguente alla liposuzione alla fine degli anni '90 relativamente alto: 1/5000.
I trattamenti con finalità estetiche possono poi comportare una sovra correzione o una sotto correzione dell'inestetismo che può comportare l'insoddisfazione della persona trattata.
I rischi e le potenziali complicanze che si registrano dopo l'operazione devono essere comunicati al paziente e considerati accettabili. Alcune complicanze dipendono dalla parte del corpo interessata, ad esempio la liposuzione localizzata alla caviglia rimane una delle più difficili dove l'edema post-operatorio si risolve molto più lentamente rispetto al resto del corpo.  Altre complicanze dipendono dal volume delle masse aspirate, l'ipotensione può venir registrata se si aspirano almeno

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Procedure di chirurgia plastica


text:
Apozomus howarthi est une espèce de schizomides de la famille des Hubbardiidae.

Distribution
Cette espèce est endémique du Queensland en Australie. Elle se rencontre dans la grotte Tea Tree Cave à Chillagoe.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur de Frank Howarth.

Publication originale
 Harvey, 2001 : New cave-dwelling schizomids (Schizomida: Hubbardiidae) from Australia. Records of the Western Australian Museum Supplement, , .

Liens externes

Notes et références

Hubbardiidae
Espèce de schizomides (nom scientifique)
Faune endémique du Queensland