text:
María de Wurtemberg (en alemán, Marie von Württemberg; Coburgo, 17 de septiembre de 1799-Gotha, 24 de septiembre de 1860) fue la duquesa de Sajonia-Coburgo-Gotha entre 1832 y 1844 como la segunda esposa del duque Ernesto I. Como tal, ella era la madrastra del príncipe Alberto, consorte de la reina Victoria del Reino Unido.

Biografía

Primeros años
María era la hija mayor del duque Alejandro de Wurtemberg y de su esposa, la princesa Antonieta de Sajonia-Coburgo-Saalfeld. Era la mayor de cinco hermanos, aunque solo dos aparte de ella sobrevivirían a la infancia, Alejandro y Ernesto. El Reino de Wurtemberg, como era conocido desde 1806 en adelante, fue una entidad importante en Alemania en el nivel de Prusia, Baviera y Sajonia, con conexiones a las familias reales inglesa y rusa. Esto era debido a que su madre era hermana de la duquesa de Kent, el rey Leopoldo I de Bélgica.

María creció en el Palacio Fantaisie en Bayreuth; dicho palacio había sido herencia de su abuela paterna, Federica de Brandeburgo-Schwedt. Como su padre era un general en el ejército ruso, y más tarde gobernador de Bielorrusia y el ministro de Transporte de Rusia, la familia vivió desde 1802 hasta 1832 en Jelgava (la actual Letonia) y en un palacio de San Petersburgo. Visitaba a menudo la corte imperial rusa, donde tenía una cercana relación con su tía, la zarina María Fiódorovna (nacida como la duquesa Sofía Dorotea de Wurtemberg). La dama de honor Alejandra Rosset escribió: "A veces ella (la emperatriz) invitaba a cenar a su sobrina, la princesa María de Wurtemberg, era muy agradable, pero tímida". En 1817, la princesa, junto con su madre, fue una de las personas que conocieron a la princesa Carlota de Prusia, prometida del gran duque Nicolás Pavlovich (el futuro zar Nicolás I de Rusia), con quién tendría una gran amistad.

En el período 1819-1821, junto con sus padres, realizó un largo viaje a Alemania y Austria. Visitaron Baden y Viena, luego Stuttgart y Múnich. En 1821, mientras visitaba a sus parientes en Coburgo, María conoció por primera vez a su abuela, Augusta de Reuss-Ebersdorf. A principios de abril de 1820, también asistieron a la boda del rey Guillermo I de Wurtemberg y su prima hermana, Paulina de Wurtemberg. María disfrutó especialmente de su visita a Viena, y la describió como "felicidad descarada". También le encantaba la música y se sentía como en casa con el Wiener Walz. El emperador Francisco I de Austria, el cuál se había estado casado con la tía de María, Isabel, aunque ella murió trágicamente al dar a luz en 1790, debido a eso consideraba a los Wurtemberg como parte de su familia. También se mantuvo en contacto con su prima, Paulina, después de su boda. A su regreso, vivió en San Petersburgo en un lujoso palacio en el Jardín Yusupov, donde se mudó su familia. Ocupó un alto cargo en la corte, participó y fue testigo de muchos eventos importantes.

En Coburgo, en julio de 1819, María incluso conoció a la mujer a la que un día reemplazaría como duquesa, Luisa de Sajonia-Gotha-Altemburgo. Luisa estaba entonces en un estado de embarazo avanzado del que sería el príncipe Alberto. Notaria el encanto y la naturalidad de Luisa. En agosto de 1819, su amiga Carlota dio a luz a una hija llamada María Nikolaevna. María le escribió:

Su madre Antonieta murió el 14 de marzo de 1824 y con solo 44 años. Estuvo enferma solo por un corto período de tiempo, y María describió la dolorosa enfermedad a su tío, Fernando, en Viena. Ella escribió:

Su madre había muerto en San Petersburgo y, por ahora, María permanecía allí. Participó en las celebraciones de la coronación de Nicolás I en agosto de 1826 en Moscú.

Matrimonio
El matrimonio de su tío, Ernesto I de Sajonia-Coburgo-Gotha, con Luisa se había desmoronado y se divorciaron en marzo de 1826. Tras esto, Ernesto había estado ansioso por encontrar una nueva novia, buscó inicialmente una esposa de un alto estatus, pero se encontró que su edad y mala reputación limitaba sus opciones. Mientras tanto, la madre del duque, la duquesa Augusta, planeo que su nieta María fue la nueva esposa de su hijo. El duque era su tío (hermano de su madre, Antonieta) y era 15 años mayor que ella. La unión tío-sobrina estaba en ese momento empezando a no estilarse entre la realeza europea.

Pocos meses después del divorcio de su hijo, Augusta le escribió a su hijo Fernando:

Los planes de la duquesa se cumplieron, en gran parte gracias a la ya ahora emperatriz Alejandra Fiódorovna, amiga de María. Desde la primavera de 1827, todo el círculo familiar de Coburgo conocía su situación financiera. Escribiéndole a su abuela, le dijo:

Tres años después en 1829, el duque Ernesto I le hizo a María la tan esperada propuesta oficial, la cuál aceptó. Posteriormente le pidió oficialmente a su padre permiso para casarse con ella el 2 de mayo de 1830. Él le escribió felizmente que esperaba que sus hijos encontraran una "verdadera madre" en ella. Desafortunadamente, María también se enfermó durante este tiempo y no pudo volver a escribirle a su prometido hasta octubre:

Después de algunos años de largas negociaciones y tras la muerte de Luisa, la ex-esposa, en 1831, víctima de cáncer, el 6 de septiembre de 1832 finalmente se firmó el contrato matrimonial en Stuttgart, y María, acompañada de su padre y hermanos, abandonó Rusia para siempre. El matrimonio tuvo lugar en la sala de audiencias del castillo de Ehrenburg en Coburgo, el 23 de diciembre. Fue el triunfo de la duquesa Augusta, la cual también había muerto el año anterior. María tenía 33 años y Ernesto 48.

Como resultado de esta unión, María se convirtió en madrastra de Ernesto II y del príncipe Alberto, el futuro marido de la reina Victoria del Reino Unido. María era también su prima. Ernesto y sus hijos se reunieron con María en el castillo Thalwitz y la acompañaron a los ducados al comenzar su matrimonio. Los niños anhelaban una madre, y el joven Ernesto le escribió en abril de 1833: "Querida mamá, me alegré mucho cuando supe que habías llegado a Gotha muy feliz y bien. […] Vivimos en la dulce y constante esperanza de tenerte cerca de nosotros de nuevo".

Solo siete meses después de la boda, el padre de María, el duque Alejandro, enfermó gravemente. Ella fue a Gotha a verlo y el joven Ernesto le escribió allí: "Solo la esperanza permanece con nosotros; no nos deja, y nos duele la enfermedad de tu padre. [..] Vuelve pronto con nosotros". Tres días después de la carta del joven, murió su padre a la edad de 62 años. La corte estuvo de luto durante tres meses. A medida que los niños crecían, escribían regularmente a María. Ella les mostró un cariño maternal, pero en general, su crianza estuvo en manos de su padre. Aunque no tendría un gran impacto en la vida de sus hijastros, mantendría una relación feliz con ellos, convirtiéndose en madrina (en ausencia) del primer hijo de Alberto y Victoria, Alberto Eduardo, príncipe de Gales, (posterior rey Eduardo VII del Reino Unido) en 1841.

Vida como duquesa
El historiador Gillian Gill describe a María como una "severa y melancólica dama". Su matrimonio no fue feliz; María quiso mantener su independencia de su esposo y no le permitió interferir en sus asuntos. Sufrió al menos dos abortos espontáneos, los cuales según los informes, casi le costaron la vida. Debilitada, viajó a una cura de aguas a la localidad costera de Travemünde. Le escribió a su esposo:

Desafortunadamente, el deseo de María nunca se haría realidad: no tendría hijos. Su matrimonio rápidamente se distanció, en gran parte viviendo en fincas independientes. Ernesto prefirió Coburgo y Marienbad, la duquesa seguía yendo a Travemünde. En una de las cartas, la tía de la duquesa, Sofía, calificó de "grosero" el comportamiento de su hermano hacia su esposa, "la humilló delante de todos y siempre bromeó estúpidamente sobre el hecho de que se volvió a casar".

Como duquesa reinante, María dedicó gran parte de su tiempo a actividades sociales. Estaba interesada en la literatura, música, teatro y arte. La nueva construcción del primer teatro en Coburgo, fue inaugurada en su cumpleaños número 41, donde desde 1842, Franz Liszt se presentaba algunas veces y la visitaba a menudo. Ella personalmente se hizo cargo de sus sirvientes. En 1836, asumió la dirección de la Gothaer Marien-Institut, una institución privada de educación para niñas. El 3 de mayo de 1842, donó 2.000 táleros para establecer un refugio para niños pequeños en Coburgo, inspirado en un instituto similar en la capital, Gotha. El "Marienschulstiftung" (Fundación Marie School) comenzó a funcionar ese mismo año y aún funciona hoy como una fundación independiente en Coburgo, con un jardín de infantes y desde algunos años también una guardería. La institución se ha ubicado desde 1869 en un edificio que María tenía, "Park 1", en Coburgo.

Relación con sus hijastros
Mientras que Alberto se refirió a ella como "querida mamá" en sus cartas, ambos mantuvieron correspondencia durante toda su vida, lo que ha ayudado a los historiadores a obtener una mejor comprensión de su relación. María no asistió a varios eventos importantes en las vidas de sus hijastros, tales como la confirmación y coronación de la reina Victoria (María citó como excusa las inclemencias del tiempo para el primero), así como el 10 de febrero de 1840, cuando el príncipe Alberto se casó con la reina, haciendo a María la madrastra de la reina británica. Ella y Ernesto habían sido invitados a la coronación de la reina Victoria en 1838, no está claro por qué no estuvo en la boda. Alberto le escribió a su madrastra después de comprometerse con Victoria y también durante los días previos a la boda. Escribió:

Después de la boda, escribió pidiendo su bendición, cuando nació el futuro rey Eduardo VII en 1841, le pidió a María que se convirtiera en madrina. Ella estuvo de acuerdo pero no asistió al bautizo y la madre de Victoria actuó como su representante. Alberto incluso le había escrito específicamente que: "No debes tener miedo de aparecer en persona, ya que un apoderado puede ser muy útil".

En 1842, el joven Ernesto se casó con Alejandrina de Baden, dándole a María otra nuera. Pero mientras Victoria y Alberto tendrían nueve hijos, la unión entre Ernesto y Alejandrina no tendría hijos, probablemente debido a la enfermedad venérea de Ernesto.

Viudez y últimos años
El 29 de febrero de 1844, María quedó viuda cuando Ernesto murió a la edad de 60 años. Le escribió a Alberto:

Aunque ya no era duquesa reinante, María eligió como sus residencias los castillos de Reinhardsbrunn, Friedrichsthal (donde pasaba los veranos) y Friedenstein, todos en Gotha. Ella optó por regresar a Coburgo los inviernos y para satisfacer con sus visitas a parientes ingleses. En invierno vivía ahí y en verano en el castillo de Friedrichstahl en Gotha. Le tomó bastante tiempo establecer sus derechos, e incluso tuvo que pedirle a Alejandrina que intercediera ante su hijastro, Ernesto II, en su nombre. Sobreviviría a su marido 16 años. A medida que la familia de Alberto crecía, María también se mantuvo en contacto con ellos. Ella le escribió al príncipe de Gales con motivo de su confirmación y él le respondió, llamándola "abuela". Conoció a su nieta, Victoria, poco después de su matrimonio con el príncipe Federico de Prusia en 1858, y la reina Victoria le escribió a su hija preguntándole si encontraba que "la abuela se veía tan vieja". También mantuvo correspondencia con la princesa Alicia con bastante regularidad.

Muerte
Incluso en el momento en que vivía en Rusia, a menudo María estaba enferma, sufría dolores neurológicos, reumatismo y ataques de migraña, que le impedían moverse activamente. Los últimos años de su vida se movió en silla de ruedas. Para julio de 1860, estaba claramente enferma cuando Alberto escribió lo "¡infeliz que me hace saber que tienes tanto sufrimiento!". La última carta a su madrastra está fechada el 13 de septiembre de 1860 y llega con sus felicitaciones por su cumpleaños tres días después. Agrega: "Me alegró saber que le ha ido mucho mejor en los últimos días".

Una de las últimas cartas de María fue para su nuera, Alejandrina, y fue dictada a Julia von Wangenheim. "Alberto me regaló una silla de ruedas maravillosa, que lamentablemente ya no puedo prescindir en el salón, tanto para caminar; ¡es una obra maestra inglesa!". Desafortunadamente, moriría solo tres días en el castillo Friedenstein a las 7:45 p.m. del 24 de septiembre de 1860. Había estado sufriendo de erisipela con fiebre alta y "el dolor más terrible". Había fallecido después de una noche de luchar por respirar con "la expresión de la paz".

Sus últimos deseos fueron escritos:

Está enterrada en el mausoleo ducal del Cementerio Glockenburg en Coburgo, junto a su esposo y la primera esposa de este, Luisa. Según Alberto, "en sus sentimientos, mi madre siempre ha sido rusa y nunca pudo sentir que había echado raíces aquí". El moriría un año después que ella.

Títulos y órdenes

Títulos

 17 de septiembre de 1799-23 de diciembre de 1832: Su Alteza la duquesa María de Wurtemberg.
 23 de diciembre de 1832-29 de enero de 1844: Su Alteza la duquesa de Sajonia-Coburgo-Gotha.
 29 de enero de 1844-24 de septiembre de 1860: Su Alteza la duquesa viuda de Sajonia-Coburgo-Gotha.

Órdenes

 Dama gran cruz de la Orden de Santa Catalina. ()
 Dama de la Orden de la Reina Santa Isabel. (Reino de Portugal)

Referencias

Bibliografía
 Bachmann, Gertraude (1999). Herzogin Marie von Sachsen-Coburg und Gotha, geborene Herzogin von Württemberg 1799 - 1860. Band 14 der Schriftenreihe der historischen Gesellschaft Coburg e.V., Coburg
 Gill, Gillian (2009). We Two: Victoria and Albert: Rulers, Partners, Rivals. New York: Ballatine Books. ISBN 0-345-52001-7.
 Jackman, W.J. (1910). King Edward VII. Guelph, Ontario: World Publishing Company.
 Packard, Jerrold M.(1998). Victoria's Daughters. New York: St. Martin's Press. ISBN 0-312-24496-7.
 Sandner, Harald (2001). Das Haus Sachsen-Coburg und Gotha 1826 bis 2001. Eine Dokumentation zum 175-jährigen Jubiläum des Stammhauses in Wort und Bild. Druck- und Verlagsanstalt Neue Presse, Coburg, ISBN 3-00-008525-4, S.
 Stewart, Jules (2011). Albert: A Life. London; New York: I.B. Tauris. ISBN 978-1-84885-977-7. OCLC 760284773.
 Weintraub, Stanley (1997). Albert: Uncrowned King. London: John Murray. ISBN 0-7195-5756-9.

Enlaces externos

Casa de Württemberg
Casa de Sajonia-Coburgo-Gotha
Damas grandes cruces de la Orden de Santa Catalina
Damas de la Orden de la Reina Santa Isabel
Duquesas no reinantes de Württemberg
Nacidos en Coburgo


text:
L'Équipe d'Allemagne de football est finaliste de la coupe du monde de football de 2002.

Effectif

Coupe du monde

Premier tour

Huitième de finale

Quart de finale

Les joueurs allemands arboreront durant la rencontre un brassard noir sur leur maillot en la mémoire de Fritz Walter décédé quelques heures auparavant. Oliver Kahn auteur de plusieurs arrêts décisifs aura pratiquement à lui tout seul qualifié sa sélection pour le "dernier carré".

Demi-finale

Finale

Les joueurs utilisés

Les buteurs

Bibliographie
Thierry Roland Dominique Grimault Coupe du Monde 2002 le livre d'or

Notes et références

2002
Allemagne
Football en Allemagne en 2002

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Meta serrana är en spindelart som beskrevs av Franganillo 1930. Meta serrana ingår i släktet Meta och familjen käkspindlar.

Artens utbredningsområde är Kuba. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Käkspindlar
serrana


text:
McGavock Lake Water Aerodrome  is located on McGavock Lake, Manitoba, Canada.

References

Registered aerodromes in Manitoba
Seaplane bases in Manitoba


text:
Cimabue, vlastním jménem Cenni di Peppo (kolem 1240 – kolem 1302), byl nejproslulejším italským malířem a mozaikářem rané gotiky v Toskánsku, prvním velkým mistrem florentské školy. Dante považoval Cimabua za nejvýznamnějšího italského malíře před Giottem, s nímž se zasloužil o obrodu italského umění ve středověku.

Život
Podle životopisce italských renesančních umělců a architektů Giorgia Vasariho pocházel Cimabue z urozené rodiny ve Florencii a zemřel v Pise. Jako chlapec navštěvoval ve Florencii školu při dominikánském kostele Santa Maria Novella, kde tehdy pracovali byzantští malíři. Cimabue utíkal ze školy a celé dny je pozoroval při práci, proto otec i malíři usoudili, že by se měl učit malovat. To je ovšem jenom legenda, neboť stavba kostela byla zahájena v době, kdy Cimabue byl již slavným florentským malířem. Byzantské umělce zřejmě viděl pracovat v Baptisteriu San Giovanni.

Ve svých kompozicích Cimabue zachoval rysy příznačné pro byzantskou školu. Z jeho díla se ovšem nedochovalo mnoho:

Fresky v dolním kostele baziliky sv. Františka v Assisi – nejznámější je zřejmě Trůnící Madona se čtyřmi anděly a sv. Františkem.

Figury tohoto výjevu jsou řazeny hierarchicky od velkých nejvýznamnějších k menším a zpodobeny hieraticky – ve strnulém reprezentačním postoji. Tím vycházejí z byzantské tradice. Individualizace a oduševnělost tváří je již novým rysem. Cimabue patrně osobně poznal sv. Františka a zachytil jeho autentickou podobu s portrétními rysy. Vyobrazení ovlivnilo mnohé další podobizny tohoto světce. Typicky asketická vyzáblá tvář s velkýma uhrančivýma očima a odstálýma ušima odpovídá popisu Františkovy fyziognomie v životopisu od Tomassa di Cellana. Na rozdíl od svého největšího a prý také nejoblíbenějšího žáka Giotta se však Cimabue nepouštěl do rozsáhlých cyklů nových příběhů.

Při práci v bazilice v Assisi se Cimabue setkal s římským malířem Pietrem Cavallinim, který se také podílel na výzdobě zdejšího chrámu. Cavallini jej poučil o technikách středověkého římského malířství a ovlivnil jeho tvorbu.

Jedním z nejznámějších Cimabuových děl je deskový obraz Maestà – Trůnící Madona, namalovaná kolem roku 1280 pro velký oltář florentského kostela Santa Trinità (dnes umístěn v Galerii Uffizi ve Florencii). Rozvrh obrazu a hierarchie, typika a oděvy figur ještě vykazují vliv byzantského malířství, prostor však je již prohlouben použitím klasické perspektivy.

Známý je také Cimabuův krucifix z kostela Santa Croce ve Florencii, který byl nenávratně poškozen roku 1966 při povodni.

K nejvýznamnějším mozaikám patří výjevy se sv. Janem Evangelistou v chrámu San Giovanni v Pise.

V říjnu 2019 byl vydražen do té doby prakticky neznámý Cimabueho obraz Ježíše mezi šklebícími se muži za 24 milionů eur, což je podle aukční síně Actéon vůbec nejvyšší cena, za niž kdy byl nějaký středověký obraz vydražen. Malá malba o rozměrech 20×26 cm byla do té doby ve vlastnictví ženy ze severofrancouzského města Compiègne, která o jejím původu ani hodnotě vůbec netušila.

Reference

Literatura
 THODE, Henry; Franz von Assisi und die Anfänge der Kunst der Renaissance in Italien. Wien, Verlag Dr. Horowitz 1934
 PIJOAN, José (ed.); Dějiny umění 5. Odeon, Praha 1979
 CORRAINOvá Lucia, Giotto a středověké umění. Životy a díla středověkých umělců. Praha, Svojtka a Vašut 1996
 CHIELLINI, Monica: Cimabue. Milano, Scala 1993

Externí odkazy

Narození ve 13. století
Úmrtí ve 14. století
Italští malíři
Gotičtí malíři
Postavy Božské komedie (Očistec)
Muži
Úmrtí v Pise
Narození ve Florencii


text:
Posadas – miasto w północno-wschodniej Argentynie, na lewym brzegu rzeki Parana, naprzeciw paragwajskiego miasta Encarnación, stolica prowincji Misiones. Około 235,9 tys. mieszkańców.

Największe miasto w prowincji Misiones i jego centrum administracyjne, handlowe i kulturalne. Powstało wokół portu na rzece Parana.

Miasto połączone jest z położonym na drugim brzegu rzeki paragwajskim miastem Encarnación mostem Puente San Roque González de la Santa Cruz.

Miasto jest siedzibą klubu piłkarskiego Guaraní Antonio Franco.

Nad brzegiem Parany wzniesiony jest 7-metrowy pomnik Jana Pawła II, autorstwa Czesława Dźwigaja.

Miasta partnerskie
  Encarnación, Paragwaj
  Bergamo, Włochy
  Rawenna, Włochy
  Albacete, Hiszpania
  Blumenau, Brazylia
  Jarosław, Rosja
  Starnberg, Niemcy
  Dublin, Irlandia
  Czerniowce, Ukraina
  Wrocław, Polska
  Borlänge, Szwecja
  Narwik, Norwegia

 Dane statystyczne

Przypisy

Miasta w prowincji Misiones
Posadas


text:
L'attaque de Samorogouané se déroule le  pendant l'insurrection djihadiste au Burkina Faso.

Déroulement
Le , vers quatre heures du matin, un groupe d'une cinquantaine d'hommes armés attaquent la brigade de gendarmerie de Samorogouan, près de la frontière avec le Mali. La veille, les assaillants s'en étaient pris à des bâtiments publics, avaient été repoussés lors d'un premier accrochage avec les gendarmes, qui s'étaient emparés de sept motos. Cependant, les djihadistes reviennent la nuit suivante et engagent le feu avec des armes lourdes. Deux gendarmes sont tués dans le camp. Les djihadistes battent ensuite en retraite, mais lors de leur fuite, ils croisent deux autres gendarmes. L'un d'entre-eux est tué, l'autre est fait prisonnier.

Les pertes
Selon le ministère de la Défense, le bilan est de trois morts du côté des gendarmes, tandis qu'un des assaillants a été tué. Un civil est également « égorgé ». L'attaque n'est pas revendiquée, mais elle est rapidement attribuée aux djihadistes. Elle aurait été menée par une unité d'Ansar Dine, commandée par Boubacar Sawadogo. Ce dernier aurait reçu des armes et de grenades de la part de Yacouba Touré, commandant en second de la katiba « Khaled Ibn al-Walid », également appelée « Ansar Dine Sud ». Le Burkina Faso avait connu un premier accrochage à la brigade gendarmerie d'Oursi, au cours duquel un gendarme et sa fille avaient été blessés.

Liens externes
 .

Références

Bataille de 2015
2015 au Burkina Faso
Octobre 2015
Bataille impliquant le Burkina Faso


text:
Les  sont une sous-famille éteinte et fossile de chiens-ours dont les espèces ont habité en Amérique du Nord, en Eurasie et en Afrique, il a entre 37,2 à 2,6 Ma.

Liste des genres
 genre †Amphicyon Lartet, 1836
 genre †Cynelos Jourdan, 1862
 genre †Cynodictis Bravard & Pomel, 1850
 genre †Goupilictis Ginsburg, 1969
 genre †Ischyrocyon Matthew & Gidley, 1904
 genre †Magericyon Peigné, Salesa, Antón & Morales, 2008
 genre †Pliocyon  Thorpe, 1921
 genre †Pseudocyon Lartet, 1851
 genre †Ysengrinia Ginsburg, 1965

Liens externes

Notes et références

Références taxonomiques

Références

Sous-famille de mammifères (nom scientifique)
Caniforme préhistorique
Caniformia
Carnivore disparu
Carnivore préhistorique
Carnivore du Pliocène
Carnivore du Miocène
Taxon fossile décrit en 1885


text:
Cyathura shinjikoensis är en kräftdjursart som beskrevs av Nunomura 200. Cyathura shinjikoensis ingår i släktet Cyathura och familjen Anthuridae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gråsuggor och tånglöss
shinjikoensis


text:
Vessződ ( vagy Veseud-Agnita, , helyi szász nyelvjárásban Zeïd) falu Romániában, Erdélyben, Szeben megyében.

Fekvése
Szentágotától hat kilométerre délre fekszik.

Népesség

A népességszám változása
Lakossága 1850-től a második világháború utánig öt és hatszáz fő között ingadozott, aztán a szászok kivándorlásával egyharmadára esett vissza.

Etnikai és vallási megoszlás
 1783-ban 301 szászt és 113 románt írtak össze benne. Két évvel később azonban, amikor csak az ortodox lakosságot számlálták össze, 130 románt és 56 cigányt.
 1910-ben 578 lakosából 344 volt német és 233 román anyanyelvű; 343 evangélikus és 231 ortodox vallású.
 2002-ben 161 fős lakosságából 97 vallotta magát román, 57 cigány, négy német és három magyar nemzetiségűnek; 155 ortodox, négy római katolikus és két egyéb vallásúnak.

Története
1379-ben Veseng, 1392-ben Vezed, 1394-ben Wezewd és Wezzewd, 1429-ben Bessodia néven említették. 1750-ben mint Vesszős, a 18–19. században többször mint Szászvessződ fordul elő, éppúgy mint a Szelindek és Nagyselyk között fekvő Szászvessződ. A középkorban szász falu volt. A források tanúsága szerint lassanként illeszkedett be Nagysinkszékbe; a 15–16. században többször nemesi birtokosait említik, I. Apafi Mihály pedig még 1685-ben is zálogba adta Vessződ tizedét a vajdahunyadi Petru Marcuțannak. 1698-ban 39 szász gazda és tizenegy román pásztor lakta családjaikkal. 1707. június 29-én Tige tábornok katonái felprédálták a falut a templomerőddel együtt. Nagy része le is égett. 1768-ban negyven egész és tíz féltelkes szász gazdát, öt fél- és öt negyedtelkes román gazdát írtak össze. A 18. század második felében már biztosan lakták beások is, akik kovácsmunkából és napszámból tartották fenn magukat. Román lakossága részben az szászoktól elkülönülve, a falu délnyugati részén fekvő "In den Walachen" fertályban élt. 1876-ban Nagy-Küküllő vármegyéhez csatolták, ahol előbb a bolya–berethalmi járásához, majd a medgyesi, végül a szentágotai járáshoz tartozott. Határának tagosítását 1902-ben fejezték be. A 20. században telepedtek le román gazdák a főutca nyugati részén, míg a régi román fertályt a cigányok foglalták el. A szászok az 1960-as évektől kivándoroltak.

Nevezetességek
 Evangélikus erődtemploma. A templom eredetileg a 13. század második felében épült, román stílusban. Nagyharangját 1438-ban öntötték. Az 1500 körüli erődítés során az apszist lebontották, a falakat megvastagították és két védőtornyot építettek hozzá.  A hajót 1625-ben magasították, a mellékhajókat 1784–85-ben építették. Oltárát 1741-ben M. Stock nagyszebeni festő készítette. 1500 körül épült a templomot körülvevő négyszögletű fal, szélein két kör és két négyzet alaprajzú toronnyal. Az erődítményt a 19. század során nagy részben lebontották, mindössze a déli oldalon levő fal maradt meg.
 A Kaisereiche nevű öreg, kiszáradt tölgy törzse kilenc méteres körméretű.
 Ortodox temploma 1790-ben épült.
 A volt evangélikus iskola 1913–14-ben, Friedrich Balthes tervei alapján épült.

Jegyzetek

Források
 Irmgard és Werner Sedler (szerk.): Zied: ein Dorf und seine Geschichte, 1. köt. Ludwigsburg, 2003

Szeben megye települései


text:
Hans Geisler (* 19. April 1891 in Hannover; † 25. Juni 1966 in Freiburg im Breisgau) war ein deutscher Offizier, zuletzt General der Flieger der Luftwaffe im Zweiten Weltkrieg.

Leben

Frühe Jahre und Erster Weltkrieg
Geisler trat am 1. April 1909 als Seekadett in die Kaiserliche Marine ein. Zunächst absolvierte er seine infanteristische Grundausbildung an der Marineschule Mürwik und war anschließend bis Ende März 1910 an Bord des Großen Kreuzers SMS Hertha. Im Anschluss hieran wurde er bis September 1911 wieder an der Marineschule Mürwik unterrichtet und absolvierte diverse Lehrgänge. Zum 1. Oktober 1911 wurde Geisler auf das Linienschiff SMS Nassau versetzt, wo er den Ausbruch des Ersten Weltkriegs erlebte.

Zum 15. Mai 1915 gab Geisler dieses Bordkommando auf und wechselte als Beobachter in die II. Marineflieger-Abteilung über, in welcher er bis zum 28. Juni 1916 verblieb. Dann fungierte er in selbiger Position bis 13. Oktober 1917 bei der I. Seeflieger-Abteilung. Anschließend war Geisler über das Kriegsende hinaus bis zum 9. Januar 1919 als Offizier zur besonderen Verwendung beim Marine-Flugchef Kapitän zur See Heinrich Otto Kranzbühler in Berlin.

Zwischenkriegszeit

Beförderungen
 12. April 1910 Fähnrich zur See
 19. September 1912 Leutnant zur See
 2. Mai 1915 Oberleutnant zur See
 21. Januar 1920 Kapitänleutnant
 1. Januar 1928 Korvettenkapitän
 1. Januar 1933 Fregattenkapitän
 1. September 1934 Oberst
 1. April 1937 Generalmajor
 1. April 1939 Generalleutnant
 19. Juli 1940 General der Flieger
Nach der Auflösung dieser Dienststelle war Geisler vom 10. Januar 1919 bis 10. September 1920 erneut Beobachter, allerdings bei der Seeflieger-Abteilung Holtenau. Während dieser Zeit war er zugleich ab 3. Juni 1920 mit der Wahrnehmung der Geschäfte als Kommandeur dieser Abteilung beauftragt. Zum 11. September 1920 wechselte Geisler als Kompanieführer in die Kommandierten-Abteilung der Marinestation der Ostsee, wo er vom 12. Oktober 1920 bis 11. April 1921 als Adjutant eingesetzt war. Am Folgetag, dem 12. April 1921, wurde Geisler, inzwischen im Range eines Kapitänleutnants, wieder ein Bordkommando übertragen. Bis zum 8. November 1921 diente er zunächst in der 6. Minensuch-Halbflottille, bevor er am 9. November 1921 zum Kommandanten des Minensuchbootes M 82 ernannt wurde. Diese Funktion hielt Geisler bis zum 14. September 1922 inne.

Vom 15. September 1922 bis Ende März 1925 diente er wieder als Kompanieführer bei der Schiffsstammdivision der Ostsee. Anschließend stieg er zum 1. April 1925 zum Flieger-Referenten im Stab der Marinestation der Ostsee auf. Ende Oktober 1925 gab Geisler diese Stellung bereits wieder auf und absolvierte hierauf vom 26. Oktober 1925 bis Ende März 1926 die Führergehilfenausbildung. Danach diente Geisler von April 1926 bis Oktober 1928 als Referent in der Flotten-Abteilung bei der Marineleitung der Reichsmarine. Den Posten als Leiter des Funk-Versuchs-Kommandos in Warnemünde hielt Geisler vom 11. Oktober 1928 bis 4. Oktober 1932 inne. Zum 5. Oktober 1932 wurde er zum 1. Offizier des Linienschiffes Schleswig-Holstein ernannt, dessen Aufgaben er bis Ende März 1933 ausfüllte. In dieser Funktion, erfolgte Geislers Beförderung zum Fregattenkapitän am 1. Januar 1933. Anschließend war er vom 3. April bis 31. August 1933 Abteilungsleiter in der Marineabteilung.

Übertritt zur Luftwaffe und Zweiter Weltkrieg

Zum 1. September 1933 trat Geisler zu der im Aufbau befindlichen Luftwaffe über, wo er bis Ende September 1936 als Chef der Ausbildungsabteilung im Reichsluftfahrtministerium (RLM) eingesetzt wurde. Am 1. Oktober 1935 stieg er dort zum Führer der Marineluftstreitkräfte (FdLuft) auf, dessen Funktion er bis Ende März 1939 innehielt. Anschließend war er vom April bis Mai 1939 Offizier zur besonderen Verwendung beim RLM.

Im Zuge der allgemeinen Mobilmachung war Geisler von Juni bis 4. September 1939 als General zur besonderen Verwendung bei der Luftflotte 2 eingesetzt. Am 5. September 1939 wurde die 10. Flieger-Division geschaffen, deren Kommandeur Geisler bis 2. Oktober 1939 war. An diesem Tag wurde die Division in X. Fliegerkorps umbenannt, dessen Kommandierender General Geisler dann bis Ende August 1942 war. Während dieser Zeit fungierte er zugleich vom 3. Juni bis 20. September 1940 in Vertretung des Chefs des Ausbildungswesens im RLM. Das X. Flieger-Korps nahm unter seinem Kommando am Unternehmen Weserübung teil und wurde anschließend in Norwegen stationiert. Von hier aus griff es in die Luftschlacht um England ein.

Im Dezember 1940 erfolgte die Verlegung nach Sizilien zur Unterstützung der Italiener im Mittelmeer und in Nordafrika. Nach der Besetzung Griechenlands wurde das Korps im Juni 1941 dorthin verlegt, Geislers Hauptquartier befand sich von nun an in Athen. Am 31. August 1942 gab Geisler das Kommando des Korps an den Generalleutnant Otto Hoffmann von Waldau ab und war bis Oktober 1942 erneut Offizier zur besonderen Verwendung beim RLM. Am 31. Oktober 1942 schied Geisler aus dem aktiven Militärdienst aus und wurde bis Kriegsende nicht mehr reaktiviert. Er kam nicht in Kriegsgefangenschaft.

Auszeichnungen
 Eisernes Kreuz (1914) II. und I. Klasse
 Erinnerungsabzeichen des Marineflugwesens
 Ehrenkreuz des Weltkrieges mit Schwertern
 Wehrmacht-Dienstauszeichnung IV. bis II. Klasse
 Medaille zur Erinnerung an den 1. Oktober 1938
 Medaille zur Erinnerung an die Heimkehr des Memellandes
 Spange zum Eisernen Kreuz II. und I. Klasse
 Nennung im Wehrmachtbericht am 10. April 1940
 Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes am 4. Mai 1940
 Deutsches Kreuz in Gold am 20. Oktober 1942

Literatur
 Karl Friedrich Hildebrand: Die Generale der deutschen Luftwaffe 1935–1945, Teil II, Band 2: Habermehl–Nuber, Biblio Verlag, Osnabrück 1991, ISBN 3-7648-1701-1, S. 351f.

Einzelnachweise

Oberleutnant zur See (Kaiserliche Marine)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Fregattenkapitän (Reichsmarine)
General der Flieger
Minensuchboot-Kommandant (Reichsmarine)
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Träger des Eisernen Kreuzes I. Klasse
Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes
Träger des Deutschen Kreuzes in Gold
Freikorps-Mitglied
Deutscher
Geboren 1891
Gestorben 1966
Mann


text:
Грб Израела је званични хералдички симбол Државе Израел.

Грб се састоји од менораха (седмокраког свећњака) окруженог маслиновом граном са обе стране, и са натписом "ישראל" (на хебрејском "Израел") у дну грба. Док је позадина грба увек плава, менорах и маслинова грана могу бити бели или златни. Бело плава комбинација користи се на председничком барјаку док се златно плава комбинација најчешће користи када се грб приказује самостално.

Држава Израел изабрала је овај грб као најбоље решење на конкурсу који је одржан 1948. Дизајн се заснива на победничком решењу чији аутори су Габријел и Максим Шамир, а неки елементи су преузети из решења других учесника на конкурсу као што је Отех Валиш, В. Струски, Итамар Давид и Јерашмиел Шештер.

Идејно решење грба је највероватније било инспирисано поглављем 4 Захаријеве књиге које гласи; "Погледах и тамо бејаше златни менорах са чинијом изнад њега и са седам свећа на њему... и тамо бејаху два маслинова дрвета поред њега, једно са леве и једно са десне стране чиније." Међутим није јасно да ли је ова сличност намерна или случајна. Браћа Шамир никада нису јавно изнела да ли их је опис из Захаријеве књиге инсиприсао иако су детаљно описали свој рад на тему грба у интервјуу датом за новине Марив, 16. фебруара 1949.

Менорах је био симбол јудаизма скоро 3000 година. Коришћен је у древном Храму у Јерусалиму. Маслинове гране симболизују мир.

Грб Израела приказан је на корицама израеслког пасоша.

Референце

Израел
И
Грбови Азије


text:
Le prince Piotr Andreïevitch Viazemski, ou Pierre Wiazemsky, en russe Пётр Андре́евич Вя́земский, né le  à Moscou, mort le  à Baden-Baden, est un poète, traducteur et critique littéraire russe. Haut dignitaire de l'Empire sous Alexandre II et ami de Pouchkine, il publia une traduction sans grand succès du roman Adolphe (1830) de Benjamin Constant.

Biographie

Issu d'une famille princière ancienne, les Wiazemsky (ou Viazemski) descendants des Rurikides et d'une aristocrate irlandaise, il hérite d'une immense fortune en 1807 à la mort de son père, le prince André Ivanovitch, et occupe une position brillante dans l'aristocratie pétersbourgeoise. Sa sœur Catherine est l'épouse de Karamzine. Viazemski fera partie, grâce à lui, des cercles littéraires moscovites de l'époque. Il combat comme jeune officier contre les armées napoléoniennes. Il critiquera plus tard la description de la bataille de la Moskova que fit Tolstoï dans Guerre et Paix et s'engagera dans une polémique littéraire et historique contre lui.

Viazemski commence sa carrière à Varsovie de 1819 à 1821, où il entre dans l'administration de la diète polonaise; il y traduit le discours prononcé par l'empereur Alexandre pour l'ouverture de sa première session, célèbre pour son ton libéral. Le prince Wiazemski participe aussi à la rédaction d'un projet de constitution pour la Russie, avec Nikolaï Novossiltsev. Il profite de l'atmosphère alors libérale de la Pologne, avant le durcissment, puis du courant romantique qui traverse la Russie. Il signe une lettre en 1820 demandant l'abolition du servage qui est présentée à l'empereur Alexandre par le comte Vorontsov, mais cette lettre est mal reçue et Viazemski est écarté. Il épouse la princesse Véra Gagarine et il noue des liens d'amitié avec Pouchkine. Il entretient une correspondance avec lui, des lettres en vers sont conservées. Pouchkine est souvent invité chez les Viazemski dans leur château d'Ostafievo, près de Moscou. Il préface d'ailleurs son poème La Fontaine de Bakhtchisaraï, où il distingue la littérature dite classique de la littérature romantique se basant sur des notions d'imitation et d'originalité.

Cependant le prince se trouve en décalage avec les jeunes générations dans les années 1840. Il appartient à la grande aristocratie férue de littérature et aux cercles poétiques de Pouckine, et après la mort de celui-ci en 1837, Viazemski prend des positions de plus en plus conservatrices. Comme il survécut à tous ses amis, il est abandonné par la critique littéraire et son public bien avant sa mort, alors que son œuvre commençait à porter ses fruits.

L'une de ses filles épousa le comte Valouïev, futur président du conseil des ministres, et Viazemski entra ainsi dans les cercles de la Cour. Il entre au ministère de l'éducation en tant que vice-ministre dans les années 1850 et au comité de censure sous le règne d'Alexandre II. Il démissionne en 1863 pour raison de santé et se rend aux stations thermales d'Europe centrale. Il meurt à Baden-Baden et ses cendres sont rapatriées à Saint-Pétersbourg, où elles reposent au cimetière Tikhvine de la laure Saint-Alexandre-Nevski.

Famille

Le prince Piotr eut plusieurs enfants dont le prince Pavel Petrovitch. Il épousa la veuve du diplomate I. A Beck, née Maria Arkadievna Stolypine (parente de Lermontov) et fut lui-même diplomate à Constantinople. De retour à Saint-Pétersbourg, il devint sénateur et membre de plusieurs sociétés savantes et littéraires et auteur d'ouvrages littéraires. Sa fille Catherine épousa le comte Sergueï Dmitrievitch Cheremetiev.

Anecdote

L'ancien hôtel particulier du poète à Moscou est devenu la célèbre Maison des sculpteurs qui permit aux artistes soviétiques de poursuivre leurs travaux à Moscou et fonctionna comme académie artistique, atelier et centre culturel. La décision en 2008 de la mairie de Moscou de la donner au Fonds intergouvernemental de la coopération humanitaire des États de la CEI provoque une certaine polémique.

Œuvres

Les œuvres majeures de Piotr Viazemski sont :
 Pétersbourg (Петербург, 1818)
 (Негодование, 1820)
 (Да как бы не так, 1822)
 (Уныние, 1849)
 Lettres d'un vétéran russe de l'année 1812 sur la question d'Orient publiées par P. d'Ostafievo, Lausanne : D. Martignier, 1855 (Письма русского ветерана 1812 года о Восточном вопросе, 1865)
 Vieux carnet (Старая записная книжка)

Notes et références

Article connexe
 Liste de poètes de langue russe

Liens externes
 Les œuvres de Viazemski sur Az.lib.ru
 Les poèmes de Viazemski sur Litera.ru
 Pléiade pouchkinienne

Poète russe du XIXe siècle
Traducteur russe du XIXe siècle
Écrivain russe du XIXe siècle
Noblesse russe du XIXe siècle
Famille Wiazemsky
Naissance en juillet 1792
Naissance dans le gouvernement de Moscou
Naissance à Moscou
Décès en novembre 1878
Décès à Baden-Baden
Personnalité inhumée au cimetière Tikhvine
Décès à 86 ans


text:
Pașaportul european pentru animale de companie este un document pe care un deținător de animale trebuie să demonstreze, în cazul unor raiduri transfrontaliere în interiorul Uniunii Europene, că un câine, o pisică sau un dihor, păstrat ca animal de companie, dispune de măsurile de sănătate necesare.

Cardul va fi eliberat de medicii veterinari autorizați. Pașaportul UE pentru animale de companie trebuie să fie clar identificabil pentru animal.

Animalul trebuie să poată fi identificat prin microcip (standardul ISO 11784 sau 11785) sau printr-un tatuaj atașat înainte de 3 iulie 2011. Numărul de identificare trebuie introdus pe card.

Numărul de identificare individual trebuie să apară pe copertă și pe fiecare parte a datelor pașaportului UE pentru animale de companie. Acest număr este format din codul statului membru al unei nave de companie și numărul de serie. Particulele interne tipărite ale cardului trebuie să fie în limba (limbile) oficiale a țării emitente și în limba engleză.

https://eur-lex.europa.eu/legal-content/RO/TXT/HTML/?uri=CELEX:32013R0576&qid=1554233579983&from=EN

Pașapoarte


text:
Het HagaZiekenhuis, locatie Leyweg is een ziekenhuis in de Haagse wijk Leyenburg. Het heeft deze naam na een fusie in 2004, daarvoor heette het Ziekenhuis Leyenburg. Het maakt samen met Rode Kruis Ziekenhuis en Juliana Kinderziekenhuis deel uit van het HagaZiekenhuis. De instelling is gevestigd aan de Leyweg en richt zich voornamelijk op de acute en complexe patiëntenzorg.

Geschiedenis
 1819: De gemeenteraad van Den Haag besluit tot de oprichting van een stadsziekenhuis.
 1823: Het "Burger Gasthuis" wordt geopend in een groot huis aan de Zuidwal. Dit stadsziekenhuis heeft 60 bedden en is verantwoordelijk voor de ziekenhuiszorg van 40.000 inwoners.
 1865: Het ziekenhuis verhuist naar een nieuw pand aan de Zuidwal. In de daar op volgende jaren verwerft Ziekenhuis Zuidwal een goede naam, vooral op het gebied van medische en verpleegkundige opleidingen en de ontwikkeling van medische instrumenten.
 1972: Ziekenhuis Zuidwal verhuist naar een nieuw pand aan de Leyweg. Koningin Juliana opent een gloednieuw ziekenhuisgebouw aan de Leyweg in Den Haag Zuid-West. De naam 'Ziekenhuis Zuidwal' wordt veranderd in 'Ziekenhuis Leyenburg. In het moderne gebouw kan het ziekenhuis zich verder ontwikkelen.
 1996: De instelling wordt geprivatiseerd. Sinds de vestiging in 1823 was het ziekenhuis een gemeentelijke dienst en waren de medewerkers gemeenteambtenaar. Na 1996 werd het ziekenhuis beheerd door een zelfstandige stichting.
 2004: Ziekenhuis Leyenburg vormt met de al eerder gefuseerde Haagse ziekenhuizen Juliana KinderZiekenhuis en Rode Kruis Ziekenhuis een aanbieder van gezondheidszorg voor Den Haag en omstreken. De naam veranderde in HagaZiekenhuis, locatie Leyweg.

Bereikbaarheid
Het in 2008 in gebruik genomen OV-knooppunt Leyenburg biedt goede mogelijkheden het ziekenhuis met het openbaar vervoer te bereiken. Het streekvervoer stopt hier en biedt zo een goede verbinding voor patiënten uit Wateringse Veld, Den Hoorn en het Westland.

Externe link
 Officiële website

Leyenburg
Bouwwerk in Escamp


text:
The 2012–13 season is FK Partizan's 7th season in Serbian SuperLiga. This article shows player statistics and all matches (official and friendly) that the club have and will play during the 2012–13 season.

Players

Squad information

Squad statistics

Starting 11

Top scorers
Includes all competitive matches. The list is sorted by shirt number when total goals are equal.

Transfers

In

Out

For recent transfers, see List of Serbian football transfers summer 2012 and List of Serbian football transfers winter 2012–13.

Competitions

Overview

Serbian SuperLiga

League table

Results and positions by round

Matches

Serbian Cup

UEFA Champions League

Qualifying phase

UEFA Europa League

Play-off round

Group

Friendlies

Sponsors

See also
 List of FK Partizan seasons

References

External links
 Official website
 Partizanopedia 2012-13  (in Serbian)

FK Partizan seasons
Partizan
Partizan
Partizan
Serbian football championship-winning seasons


text:
Geffen Records è una etichetta discografica statunitense, parte del gruppo Interscope-Geffen-A&M a sua volta posseduto dall'Universal Music Group.

Storia
Fondata nel 1980 dall'impresario David Geffen, il fondatore della Asylum Records, mediante un accordo con la Warner Brothers Records, la quale forniva i fondi per le operazioni e in cambio si assicurava il 50% dei profitti.
Il primo artista contrattualizzato dall'etichetta è stata l'icona della disco music Donna Summer, il quale album The Wanderer divenne la prima pubblicazione, compiuta nel 1980. Un altro dei primi dischi che la neonata Geffen si è assicurata è Double Fantasy, l'ultimo album registrato da John Lennon (e il primo di inediti in cinque anni), prima della sua morte. I tragici eventi hanno portato quest'album a vendite stratosferiche e alla Geffen i suoi primi numeri uno nelle classifiche.

Col passare degli anni, la Geffen si specializzò in firmare artisti già famosi, come Elton John, Cher, Neil Young, Peter Gabriel, pubblica due singoli di Madonna nel 1985 e inizia a sondare i territori più rock grazie ad artisti come Whitesnake, Guns N' Roses e Aerosmith. Questo ha portato la Geffen a creare la sussidiaria DGC Records, specializzata su suoni più progressive, che avrebbe poi abbracciato le avanguardie dell'alternative e del grunge come Nirvana e Sonic Youth.

Nel 1990, allo scadere del contratto con la Warner, David Geffen ha venduto l'etichetta alla MCA Inc. (che diventerà poi Universal Music Group), con un accordo fino al 1995. La UMG successivamente avrebbe acquistato la PolyGram nel 1998, creando i presupposti per un riassestamento generale del panorama delle etichette, che risultò nella fusione tra Geffen e A&M Records nella Interscope Records. Nonostante continuasse a esistere, ora l'importanza e la portata dell'etichetta erano ridimensionati e posti in secondo piano rispetto alla crescita della Interscope. La sussidiaria DGC invece cessò di esistere.

Negli anni 2000, nonostante continuasse in posizione secondaria rispetto alla Interscope, la Geffen continuò a fare buoni affari, tanto da incorporare in sé la MCA Records, e portando ad una diversificazione dall'omogeneo pop/rock che aveva caratterizzato l'attività della casa, con artisti come Mary J. Blige. Nel frattempo, ha acquisito anche la DreamWorks Records, portandosi col tempo ormai a riguadagnare una posizione di quasi parità rispetto alla Interscope, grazie anche alla firma di artisti di fama mondiale come i Counting Crows, Nelly Furtado, Snoop Dogg, The Game (arrivato dalla Aftermath, sempre sotto Interscope), blink-182, The Cure, Avicii e Ashlee Simpson.

Collegamenti esterni

Etichette discografiche statunitensi
Etichette discografiche indipendenti
Universal Music Group


text:
Arnošt Tvarůžek (8. ledna 1865 Třebíč – 17. května 1936 Třebíč, jinak také Arnošt Třebíčský) byl český politik a duchovní, počátkem 20. století poslanec Moravského zemského sněmu a Říšské rady za Katolickou národní stranu na Moravě.

Biografie
Pocházel ze starousedlé živnostnické rodiny z Třebíče. Otec provozoval krupařství. Arnošt Tvarůžek vystudoval v Třebíči čtyři roky gymnázia, pak nastoupil na Slovanské gymnázium v Brně. Zde maturoval a roku 1884 zahájil teologická studia. V roce 1887 byl v Brně vysvěcen na kněze. Dva a půl roku následně působil na postu kaplana v Komárově u Brna a potom v letech 1889–1899 na zámku v Třebíči. Byl také již za Rakouska-Uherska politicky aktivní v Katolicko národní straně na Moravě, do níž vstoupil roku 1896. Na schůzi konané 20. června 1897 založil Katolicko-politickou jednotu pro politický okres třebíčský a zastával v ní funkci jednatele, později předsedy. Roku 1898 se během oslav 100. výročí narození Františka Palackého v Třebíči seznámil s předákem moravských katolíků Mořicem Hrubanem. Spolu s Janem Jílkem se angažoval v katolickém dělnickém hnutí. Působil rovněž v třebíčské pobočce Jednoty katolických tovaryšů, kde byl zpočátku členem výboru, v roce 1892 místostarostou jednoty a od roku 1897 jejím starostou (až do roku 1921). Pomocí sbírky zajistil jednotě spolkový dům.

Od února 1899 byl farářem v třebíčské Vladislavi, kde působil až do roku 1934. Zajistil opravu fary a kostela. Byl rovněž aktivní v místním spolkovém životě (Spořitelní a záloženský spolek). Za zásluhy získal titul biskupského a konzistorního rady.

Zastával úřad poslance Moravského zemského sněmu, kam byl zvolen v zemských volbách roku 1906 za katolicko národní stranu v obvodu venkovských okresů Třebíč a Náměšť nad Oslavou. Na zemském sněmu zasedal v komunikačním, petičním, zdravotním a finančním (od roku 1910) odboru. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se také stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za český okrsek Morava 26 (venkovské obce okresů Třebíč, Náměšť nad Oslavou, Moravské Budějovice a Jemnice), když porazil agrárního protikandidáta Františka Němce. Usedl do poslanecké frakce Český katolicko-národní klub. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1911. Po roce 1910 se na Moravě utvořil silný protikatolický blok českých stran, které navzájem podporovaly své kandidáty proti klerikálním kandidátům. Ve volbách do Říšské rady roku 1911 i zemských volbách na Moravě roku 1913 tak byli mnozí katoličtí politici vyřazeni ze zákonodárných sborů. To se týkalo i Arnošta Tvarůžka. Krátce před koncem svého mandátu v zemském sněmu se zapletl do ostré polemiky s agrárníky. František Staněk ho úspěšně zažaloval za urážku na cti.

Používal pseudonym Arnošt Třebíčský a publikoval v katolickém a politickém tisku. Taktéž přispíval do řady teologických a politických časopisů. Je autorem souboru veršovaných pověstí Třebíčska Květy našeho kraje (1914), básnické sbírky Z římské pouti, románu Světlo a historických divadelních her Dcera Hynka z Valče (1925) a Svatý Václav.

V roce 1934 odešel do penze. Zemřel v květnu 1936 po záchvatu mrtvice. Jeho pohřeb se konal za velké účasti veřejnosti a politické scény.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy

 Arnošt Tvarůžek na knihovny.cz
 PALÁNOVÁ, Hana: Poslanci Moravského zemského sněmu za okresy Jihlava a Třebíč v letech 1861 – 1914

Poslanci rakouské Říšské rady
Poslanci Moravského zemského sněmu
Členové Katolické strany národní na Moravě
Čeští římskokatoličtí duchovní
Narození v Třebíči
Narození 8. května
Narození v roce 1865
Úmrtí 17. května
Úmrtí v roce 1936
Muži
Úmrtí v Třebíči


text:
Nachstehende Liste enthält alle bisherigen Teilnehmer am Campeonato Brasileiro de Futebol, der 1971 eingeführten landesweiten Profiliga (Stand: laufendes Spieljahr 2018 = 48 Austragungen). Der nationale Verband CBF hat die Meister aus den Wettbewerben Taça Brasil und Torneio Roberto Gomes Pedrosa erst im Dezember 2010 als solche anerkannt. Die hier vorliegende Liste berücksicht diese Wettbewerbe nicht. Die Sortierung erfolgt anhand der alphabetischen Reihenfolge der Bundesstaaten (BS) und innerhalb derselben nach alphabetischer Reihenfolge der Vereine.

In einigen Jahren wurde die landesweite Fußballmeisterschaft in Brasilien auf eine recht eigentümliche Weise ausgetragen. So nahmen beispielsweise 1979 insgesamt 94 Mannschaften im Kampf um die Meisterschaft teil, was den in nachstehender Übersichtsliste aufgeführten 94. Platz des CR Guará (DF) erklärt. Außerdem kam es in den Jahren 1987 und 2000 aufgrund von Verbandsstreitigkeiten zu Meisterschaftsrunden, in denen auch Zweit- bzw. Drittligisten mitwirken durften. Nicht alle Teilnehmer dürfen jedoch als Erstligisten gewertet werden. So war die auf 115 Mannschaften ausgedehnte Meisterschaftsrunde im Jahr 2000 in vier sogenannte Module unterteilt, die für die Erstligazugehörigkeit wie folgt anzurechnen sind: das blaue Modul mit 25 Mannschaften galt als eigentliche erste Liga, so dass dessen Teilnehmer alle als Erstligisten für 2000 gewertet werden. Zwölf davon qualifizierten sich für das Achtelfinale der Meisterschaftsendrunde. Die weiteren vier Endrundenteilnehmer wurden aus dem gelben Modul (São Caetano aus SP, der Paraná Clube aus PR und der Clube do Remo aus PA) sowie aus dem grünen und weißen Modul (Gesamtsieger: Clube Malutrom aus PR) ermittelt. Diese vier Mannschaften werden ebenfalls als Erstligisten des Jahres 2000 gewertet.

Flamengo Rio de Janeiro war bislang immer erstklassig  Es ist davon auszugehen, dass die Klubs FC Santos und FC São Paulo auch immer erstklassig gespielt hätten. Beide Klubs haben aber zusammen mit dem Corinthians São Paulo und Associação Portuguesa de Desportos die Austragung 1979 boykottiert.

Brasilien, Erste Liga
Teilnehmer


text:
Женский футбольный клуб «Астон Вилла» () — английский женский профессиональный футбольный клуб из Бирмингема, графство Уэст-Мидлендс, основанный в 1973 году. Выступает в Суперлиге, высшем дивизионе в системе женских футбольных лиг Англии. В 1996 году стала официальной женской командой «Астон Виллы». В клубе есть основная команда, резервная команда и несколько других команд младших возрастных групп. Домашние матчи чаще всего проводит на стадионе «».

История
Женский футбольный клуб «Астон Вилла» был основан в 1973 году под названием «Солихалл». В 1989 году клуб отозвался на просьбу «Астон Виллы» в вопросе формировании женской команды. В 1996 году клуб согласился сменить название, чтобы стать официально признанной женской командой «Астон Виллы».

«Вилла Ацтекс» дошли до финала Кубка Лиги 1995 года, где проиграли «Уимблдону» со счетом 0:2. Играли в женской Премьер-лиге Англии в сезоне 1995/96, но вылетели в низшую лигу.

Основная команда, переименованная в «Астон Вилла Лэдис» (), продолжала играть во втором дивизионе Северного дивизиона. Клуб ещё дважды выходил в Национальный дивизион женской Премьер-лиги в сезонах 1999/2000 и 2003/04, но после обоих сезонов вылетал.

«Астон Вилла Лэдис» в 2011 году в четвёртый раз выиграл Северный Дивизион и перешёл в Национальный Дивизион, второй по значимости после женской Суперлиги.

5 мая 2013 года клуб добился своего величайшего достижения, выиграв Кубок женской Премьер-лиги, обыграв в финале «Лидс Юнайтед» в серии послематчевых пенальти со счетом 5:4.

В 2014 году они были одной из десяти команд, которые были выбраны для участия в женском чемпионшипе. В 2018 году команда вошла в число двенадцати команд для участия в женском чемпионшипе.

4 июля 2019 года команда была переименована в женский футбольный клуб «Астон Вилла», генеральный директор Кристиан Пурслоу сказал, что это название «больше соответствует женскому футболу в этой стране». В тот же день главный коммерческий директор, Никола Иббетсон, была избран в совет женской футбольной федерации Англии, что сделало «Астон Виллу» одним из двух клубов чемпионата, у которого есть представитель в совете.

В сезоне 2019/20 годов «Вилла» впервые с 2004 года вышла в Суперлигу. В сезоне 2022/23 проведёт четыре из одиннадцати домашних матчей на стадионе «Вилла Парк».

Текущий состав

Основной состав

Игроки в аренде

Тренерский штаб

Титулы
 Северный Дивизион Премьер-Лиги:
 Чемпионы (4): 1992/93, 1994/95, 2002/03, 2010/11

 Кубок Премьер-Лиги:
 Обладатели (1): 2012/13

 Женский чемпионшип Футбольной ассоциации:
 Чемпионы (1): 2019/20

Примечания

Ссылки
 Официальный сайт ФК «Астон Вилла»

Женские футбольные клубы Англии


text:
Az-Zawiya () és un municipi palestina de la governació de Salfit, a Cisjordània, 15 kilòmetres a l'oest de Salfit i a 24 kilòmetres al sud de Qalqilya, al nord-oest de l'assentament israelià d'Ariel. Segons l'Oficina Central Palestina d'Estadístiques tenia una població de 4.754 habitants el 2007. La majoria de la població de la vila pertany a les tres famílies principals: Shuqeir (45%), Muqadi (30%) i Raddad (20%), mentre que el 5% consisteix en famílies de refugiats palestins com Shamlawi, Rabi i Yusif.

Història
S'hi ha trobat ceràmica de l'Edat de Ferro, romana i romana d'Orient.

Època otomana
Zawiya apareix als registres fiscals otomans com a part de la nàhiya de Jabal Qubal al liwà de Nablus. Tenia una població de 4 llars, totes musulmanes, i pagava impostos sobre el blat, civada, arbres fruiters, ingressos ocasionals, cabres i ruscs.
L'explorador francès Victor Guérin visità la vila en 1870 i la va descriure com que tenia uns 200 habitants i una petita mesquita. En 1882 el Survey of Western Palestine de la Palestine Exploration Fund va descriure la vila com de grandària moderada, probablement «un lloc antic, amb tombes tallades en la roca al sud.»

Època del Mandat Britànic
En el cens de Palestina de 1922 organitzat per les autoritats del Mandat Britànic de Palestina Zawiya (anomenada Zawiyeh) tenia una població de 396 habitants, 394 musulmans i 2 cristians ortodoxos, mentre que en el cens de 1931 tenia 122 cases ocupades i una població de 513 habitants, tots musulmans.

En 1945 la població era de 720 musulmans, mentre que l'àrea total de terra era d'11.516 dúnams, segons un cens oficial de terra i població. D'aquests, 964 eren plantacions i terra de rec, 2,055 per cereals, mentre 41 dúnams eren sòl urbanitzat.

Després de 1948
Després de la de la Guerra araboisraeliana de 1948, i després dels acords d'Armistici de 1949, Kifl Haris va restar en mans de Jordània. Després de la Guerra dels Sis Dies el 1967, ha estat sota ocupació israeliana.

L'agricultura és el principal sector econòmic de la ciutat amb producció d'olives, figues, ametlles, llenties i blat. Hi ha més de 2.700 dúnams de terra pertanyent a la jurisdicció d'-Zawiya, dels que 900 són superfície construïda. Les ovelles són la ramaderia més important a az-Zawiya. Hi ha petites indústries de costura, fusteria i treball dels metalls. Hi ha més de 120 botigues a la ciutat. La Segona Intifada ha disminuït dràsticament els ingressos procedents de les exportacions agrícoles a Israel i Jordània, reduint els preus a la meitat.

Az-Zawiya és governada per un consell municipal amb membres elegits cada quatres anys. És municipi des de 1996 i Taleb Raddad (Abu al-Adeeb) ha estat elegit alcalde a t otes les eleccions, servint durant tres legislatures. Az-Zawiya té dues clíniques, dues escoles de nois i dues de noies. La vila està encerclada totalment pel Mur de Cisjordània formant l'enclavament d'az-Zawiya.

En 2001 colons israelians assolaren la zona destruint 25 dúnams d'oliveres contigües a la autopista Trans-Samària.

Arqueologia
Az-Zawiya conté unes ruïnes antigues anomenades Deir Qassis, on s'hi ha trobat ceràmica de l'Edat de Ferro, persa, romana d'Orient, omeia, abbàsida croada/aiúbida i mameluc.
Deir Qassis fou examinada en 1870. A finals del  les restes arqueològiques restants foren assenyalades: «En un turó a l'oest de la ciutat hi ha algunes tombes; es tracta d'un arcosoli amb un loculus enfonsat per sota. L'altura de l'arc és de 4 peus i 6 polzades, el diàmetre de 8 peus, la tomba 5 peus i 6 polzades de llarg, i l'arc 5 peus a la part posterior.»

Un examen posterior ha revelat que la majoria de les restes són de finals dels períodes romà i romà d'Orient.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs
 Welcome To al-Zawiya
 Zawiya, Welcome to Palestine
 Survey of Western Palestine, Map 14: IAA, Wikimedia commons
 Az Zawiya Town (Fact Sheet), ARIJ
 Az Zawiya Town Profile, ARIJ
 Az Zawiya aerial photo, ARIJ
 Construction works in The Segregation Wall resumed The case of As Sawiya village Salfit governorate, POICA, 21, May,2005
 More of Az Zawiya village lands confiscated for the construction of a security road  POICA, 09, October, 2006

Municipis de Cisjordània


text:
Carriera
Dopo il periodo universitario trascorso a Stanford, nel 2001 Jason Collins ha iniziato in NBA con i New Jersey Nets, dove ha giocato per sette stagioni, arrivando a disputare le Finali NBA nel 2002 e nel 2003. In seguito ha giocato nei Memphis Grizzlies, Minnesota Timberwolves, Atlanta Hawks, Boston Celtics, Washington Wizards e Brooklyn Nets

In 12 stagioni tra i professionisti ha mantenuto la media di 3,6 punti e 3,8 rimbalzi a partita in 20,7 minuti di utilizzo sul campo.

Premi e riconoscimenti
 McDonald's All-American Game (1997)

Vita privata
Il 29 aprile 2013 attraverso un articolo pubblicato su Sports Illustrated ha dichiarato la propria omosessualità e da allora è considerato come il secondo atleta della NBA a fare pubblicamente coming out. Prima di lui ci fu John Amaechi nel 2007 (che tuttavia si era ritirato nel 2003). Tra gli altri sport americani ci fu Glenn Burke, giocatore di baseball che nel 1976 firmò il suo primo contratto con le Major League, non nascose a nessuno la sua omosessualità, tuttavia la stampa dell'epoca non diede spazio alla questione.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Persone che hanno fatto coming out


text:
Pascal Bérubé, né le  à Matane, est un homme politique québécois.

Élu la première fois à l'élection générale de 2007, à titre de député de Matane à l'Assemblée nationale du Québec sous la bannière du Parti québécois, il est réélu aux élections générales de 2008. En 2012, il est réélu député de la nouvelle circonscription de Matane-Matapédia, ainsi qu'aux élections de 2014, 2018 et de 2022.

Biographie
Né le  à Matane, Pascal Bérubé obtient en 1998 un baccalauréat en sciences de l'éducation de l'Université du Québec à Rimouski, où il est président de l'Association générale des étudiants. Il est également vice-président de la Fédération étudiante universitaire du Québec en 1998.

En début de vie professionnelle, il est directeur du développement de l'Association étudiante de l'école des sciences de la gestion à l'Université du Québec à Montréal (2001-2002), coordonnateur au Carrefour Jeunesse-emploi de Matane (2002-2003), coordonnateur de la Table des partenaires en formation de la MRC de Matane (2003-2006) et coordonnateur de projet de lutte contre la pauvreté et l'exclusion sociale pour la MRC de La Haute-Gaspésie (2006-2007).

Militant souverainiste, Pascal Bérubé est aussi attaché politique aux cabinets du ministre de l'Éducation et de la Jeunesse François Legault et du ministre des Régions Jean-Pierre Jolivet durant le gouvernement de Lucien Bouchard. Il est aussi président du Comité national des jeunes du Parti québécois.

Député et ministre
Lors de l'élection de 2003, Pascal Bérubé est défait de justesse, avec un déficit de  (sur un total de ) par la libérale Nancy Charest dans la circonscription de Matane. Il est par la suite élu dans la même circonscription aux élections générales du 26 mars 2007, avec une mince avance de  sur Nancy Charest; il a alors . Il est réélu en 2008, cette fois avec une confortable avance. En 2012 et 2014 il est réélu dans la nouvelle circonscription de Matane-Matapédia, chaque fois avec autour de 60 % du suffrage, la plus forte majorité au sein du Parti québécois.

Le , il est nommé ministre délégué au Tourisme et ministre responsable de la région du Bas-Saint-Laurent. À , il devient le deuxième plus jeune ministre du gouvernement de Pauline Marois.

Du  au , il est porte-parole de l'opposition officielle en matière de Sécurité publique et du  au  vice-président de la Commission des transports et de l'environnement.

Lors de la course à la chefferie du PQ de 2016 il est d'abord neutre, affirmant que le caucus péquiste devrait être du côté du candidat ou de la candidate gagnante, mais rejoint finalement l'équipe de Jean-François Lisée.

Le , à la suite de la démission de Jean-François Lisée, il est choisi à l'unanimité par le caucus péquiste pour occuper les fonctions de chef intérimaire du Parti québécois.

Pascal Bérubé est réélu pour un sixième mandat lors des élections générales du .

Résultats électoraux

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 38, 39, 40, 41, 42 et  du Québec
 Parti québécois
 Parlement étudiant du Québec
 Matane (circonscription provinciale)

Liens externes

Député du Parti québécois à l'Assemblée nationale
Naissance en février 1975
Naissance à Matane


text:
This is a list of recording sessions at Van Gelder Studio in the 1960s.

Rudy Van Gelder commenced recording part-time in 1952 in Hackensack, beginning a long-standing association with the Blue Note label, but soon recorded for other labels including Prestige and Savoy. At the end of the decade, he moved to a purpose-built studio in Englewood Cliffs.

List of recording sessions

References

1960s-related lists
Van Gelder Studio
Van Gelder Studio


text:
Lázár Júlia (Budapest, 1960. augusztus 25.) költő, műfordító, tanár.

Életpályája
1984-ben angol–orosz szakon végzett az ELTE Bölcsészettudományi Karon. Angol és amerikai nyelvet és irodalmat fordít, tanít. Munkahelyei: 1984–1992 Dózsa György Gimnázium, 1992–1993 Lauder Javne Gimnázium, 1997–2012 Városmajori Gimnázium. Többek között Sylvia Plath és Susan Sontag fordítója.

Kötetek, antológiák
A költészet másnapja, Kozmosz, 1986, Fiatal Magyar Költők Antológiája
Ujjnyomok, verseskötet, Kozmosz, 1988
Az ismeretlen, verseskötet, noran, 2001
Költők könyve, 93 költő antológiája, noran, 2003
Még, verseskötet, Syllabux, 2011
Kőarc, verseskötet, Gondolat, 2016

Műfordítások

Próza
 E. M. Forster: Maurice (Európa, 1994)
 Sylvia Plath: The Journals (Pesti Szalon, 1994)
 Mia Farrow: Ami szétesik (What Falls Away, Noran/Palatinus, 1997)
 Susan Sontag: Under the Sign of Saturn (Cartaphilus, 2002)
 Sylvia Plath: The Complete Journals (Cartaphilus, 2004)
 George Orwell: Keep the Aspidistra Flying (Cartaphilus, 2005)
 Salman Rushdie (in Brit Dekameron, noran, 2005)
 Brian Friel (in Brit Dekameron, noran, 2005)
 Toni Morrison: The Bluest Eye (Novella, 2006)
 Dalton Trumbo: Johnny háborúja (Johnny Got His Gun, Cartaphilus, 2008)
 Alexander McCall Smith: Dream Angus (Palatinus, 2008)
 Doris Lessing: Megint szerelem (Love, Again, Ulpius-ház Könyvkiadó, 2008)
 Takeshi Kitano: Fiú (Scolar Kiadó, 2008)
 Michael Morpurgo: Hadak útján (War Horse, Cartaphilus Könyvkiadó, 2012)
 Rachel Joyce: Harold Fry valószínűtlen utazása (The Unlikely Pilgrimage Of Harold Fry, Maxim Kiadó, 2013)
 Saul Friedlander: A náci Németország és a zsidók 1933-1945 (Nazi Germany and the Jews , Múlt és Jövő Kiadó, 2013, Park Kiadó, 2013)

Vers
 Oscar Wilde
 Louis MacNeice
 H. D. (Hilda Doolittle)
 Edna St. Vincent Millay (in Amerikai költők antológiája, Európa, 1990)
 Carol Rumens (in Új kabát, utolsó esély, Európa)
 Robert Graves

 W. B. Yeats (in Lyra Mundi, Európa)
 Walt Whitman (in Lyra Mundi, Európa, 1992)
 Ted Hughes (8 poems from Birthday Letters, Európa, 2001)
 Ted Hughes (Prometheus on his Crag / Prométheusz a sziklán, 2012)
 Sylvia Plath (Lyra Mundi, Európa, 2002)

Dráma
 W. B. Yeats: Purgatory (in A csontok álmodása, Nagyvilág kiadó, 2002)

Források
Műfordítók Egyesülete
Lázár Júlia honlapja

Magyar költők
Magyar műfordítók
Magyar pedagógusok
1960-ban született személyek
Élő személyek
Anglisztika


text:
Henry Cary Jr. was an American planter and building contractor, active during the early 1700s.

Biography
Cary was born in Colonial Virginia around the mid to late 1600s to Henry Cary Sr. and Judith Lockey Cary. There are few surviving records of his early life but it is likely that he learned about contracting through his father, who also worked as a contractor. Cary married three times and had seven children, three with his first wife Sarah Sclater and four with his second wife, Ann Edwards.

Construction
Cary became visibly active in construction after his father's retirement in 1710 and in December 1720 he was authorized to work on the Governor's Palace, in Williamsburg, Virginia, a project that his father had begun but was unable to complete. This was one of several jobs that Cary performed at Williamsburg and in 1726 he was hired to construct new gates for the Capitol.

He went on to oversee the construction of St. John's Episcopal Church in Hampton (1728), and several buildings at the College of William & Mary:  a chapel wing (1729) and the President's House (1732).  Cary was also likely in charge of constructing the Brafferton building (1723).

Around 1733, Cary moved to a large plantation on the south bank of the James River, just downstream from present day Richmond in Chesterfield County, Virginia, where he built Ampthill, which served as the Cary family home for many generations.

See also

 List of people from Virginia

References

Year of birth unknown
Place of birth unknown
Year of death unknown
Place of death unknown
17th-century births
18th-century deaths
17th-century American businesspeople
18th-century American businesspeople
American builders
People from Chesterfield County, Virginia
People from Williamsburg, Virginia
Henry Jr.
American slave owners


text:
Jean L. Cloutier (born c. 1959) is the Ottawa City Councillor for Alta Vista Ward. He was elected for the first time in the 2014 Ottawa municipal election.

Cloutier grew up in the Hintonburg neighbourhood of the city and has lived in Alta Vista since 1986.

Cloutier is a past president of the Canterbury Community Association, which covers Ottawa's former Canterbury Ward. A Chartered Professional Accountant, he was Controller at Tubman Funeral Homes for 12 years prior to being elected.  In 1988, he and friend Brice White purchased the Nelson Cinema on Rideau Street and converted into the ByTowne Cinema.

Cloutier is a member of the choir at St François d'Assise and has a black belt in martial arts.

During the 2014 election campaign, he was endorsed by outgoing councillor Peter Hume, which helped him get elected, winning nearly 50% of the vote.
 Cloutier endorsed Jim Watson for mayor.  He endorsed Watson again in 2018.

Cloutier was re-elected in the 2018 Ottawa municipal election, narrowly defeating Raylene Lang-Dion by 201 votes, winning 33 percent of the vote. Cloutier promised an "ambitious agenda" to make the "community stronger, vibrant, more resilient".

On January 27 2022, he announced he would not run for re-election in the 2022 Ottawa municipal election.

Prior to being elected, he was a regular donor to the Liberal Party of Canada. He has also donated to Dalton McGuinty.

Special rink levy
During his first term as councillor, Cloutier spearheaded the construction of an outdoor ice rink at the Canterbury Community Centre. The construction meant that a levy would have to be imposed on the property owners of his ward. It was only the fourth special levy instituted since Ottawa's amalgamation in 2001. Cloutier opposed holding a ward vote in Alta Vista on the proposed fee and held a single consultation meeting with the community.

Steakhouse controversy
During the 2018 municipal election campaign, Cloutier's campaign manager, Peter Hume (Cloutier's predecessor) invited a number of developers to Al Steakhouse for a fundraiser for the Cloutier campaign. The fundraiser was controversial due to a new ban on corporate donations, though personal donations are still legal. Following the controversy, Cloutier opted to cancel the event.

Criticisms of citizen transit commissioner
On November 10, 2019 Cloutier, who serves as the city's Transit Commission Vice-Chair criticized Sarah Wright-Gilbert, a voluntary member of Ottawa's Citizen Transit Commission who had been highlighting the frustrations of transit riders and the failures of the city's public transit service, OC Transpo especially with the problems with the launch of the new Confederation Line light rail system. Cloutier called her criticisms "unproductive" and that she should "[r]eflect on your objectives". Councillors Catherine McKenney and Jeff Leiper came to Wright-Gilbert's defence.

External links
Personal site

References

Ottawa city councillors
Living people
1959 births
Canadian accountants


text:
Lafayette Township is one of fourteen townships in Madison County, Indiana, United States. As of the 2010 census, its population was 5,275 and it contained 2,379 housing units.

Lafayette Township was organized in 1836.

Geography
According to the 2010 census, the township has a total area of , all land.

Cities, towns, villages
 Anderson (north edge)
 Frankton (south half)

Unincorporated towns
 Florida at
 Linwood at
 North Anderson at
 Prosperity at
(This list is based on USGS data and may include former settlements.)

Cemeteries
The township contains Independent Order of Odd Fellows Cemetery.

Major highways
  Indiana State Road 9

Airports and landing strips
 H and R Skylane Airport

Education
 Anderson Community School Corporation
 Frankton-Lapel Community Schools

Lafayette Township residents may obtain a free library card from the North Madison County Public Library System with branches in Elwood, Frankton, and Summitville.

Political districts
 Indiana's 6th congressional district
 State House District 36
 State Senate District 25

References

 United States Census Bureau 2008 TIGER/Line Shapefiles
 IndianaMap

External links
 Indiana Township Association
 United Township Association of Indiana
 City-Data.com page for Lafayette Township
 Lafayette Township history

Townships in Madison County, Indiana
Townships in Indiana


text:
Az Est című napilapot 1910-ben Budapesten alapította Miklós Andor. Később további két újságot is megvásárolt és Az Est Lapok cég létrehozásával egy modern napilap-családot hozott létre.

Az Est
A lap az akkori magyar sajtóélet egyik legnagyobb vállalkozása volt. Tulajdonosa és főszerkesztője, Miklós Andor előzőleg a Pesti Napló közgazdasági rovatvezetőjeként működött, de 1910-ben a laptulajdonos, Surányi József elbocsátotta. Ekkor saját újságot indított, megteremtve ezzel a következő 20–25 év legsikeresebb napilapját. Az újság délben vagy kora délután jelent meg és még aznap ott volt a vidéki városokban is.

Az Est igazi bulvárlap volt. Ez nem csak az utcán, körutakon (boulvard) való árusítást, hanem elsősorban a régi újságsablonok kerülését, új stílus meghonosítását jelentette. Lapja ötletekben, tartalomban, nyomdai kiállításban egész sor újítást vitt a napisajtóba. Hangja merész volt, felfogása haladó szellemű, de független a politikai pártoktól. Sikeresen igyekezett a szélesebb olvasóközönség igényének megfelelni és maga is alakítani azt. A rövid, egyhasábos Az Est-vezércikkek az olvasók nagy tömegeinek nézeteire voltak hatással.

A lap egyik fő erőssége a megbízható hírszolgálat volt. Kiterjedt tudósítói hálózatot, jó képességű újságírókat, rámenős riportereket foglalkoztatott. Az első évek munkatársa, Fényes László visszaéléseket feltáró (vagy csak sejtető) riportjaival tűnt ki. Külpolitikai, külföldi témákkal jelentkezett Kéri Pál, Adorján Andor, Pásztor Árpád jelentkezett. Az aktualitások, a szenzációként tálalt leleplező írások, bűnügyek, a gazdasági és tőzsdei hírek mellett a kor jeles írói, mint Molnár Ferenc, Bródy Sándor, Ambrus Zoltán, Herczeg Ferenc, Heltai Jenő, Móricz Zsigmond művei színesítették a lapot. Miklós Andor kitűnő szakemberekkel vette körül magát. Mikes Lajos volt a lap irodalmi szerkesztője, a kiadóhivatalt Sebestyén Arnold vezette (1930-ig), akinek nagy része volt a sikerben. A lap címét, tipográfiáját Falus Elek iparművész, díszlettervező rajzolta; a grafikákat, reklámplakátokat fiatal művészek, például Herman Lipót, Kandó László, Pólya Tibor tervezték.

Az Est rendkívül sikeres vállalkozásnak bizonyult, a lap példányszáma folyamatosan emelkedett. Az első világháború alatt a külföldi sajtó Az Estet idézte a leggyakrabban, a háború idején a lap elérte a félmilliós példányszámot. A Tanácsköztársaság idején a többi polgári újsággal együtt betiltották, majd a bukás után újraindult. Ekkor szélsőjobboldali hadjárat kezdődött ellene, mert a lapot a forradalom egyik előkészítőjének tartották. A szerkesztőség a mérséklet politikáját követte és igyekezett simulékonyan alkalmazkodni az idők változásához.

Az Est Lapok

Miközben a háborús időszakban az eladások száma növekedett, Az Est példányait készítő Athenaeum Rt. nyomdája egyre nagyobb veszteséggel dolgozott és az emelkedő költségeket nem tudta továbbhárítani. Végül Miklós Andorék megszerezték az Athenaeum Rt. részvényeinek többségét, a háború után pedig az eladósodott Magyarország című lapot, majd 1920-ban a válságos helyzetbe került Pesti Naplót is. Ettől kezdve a lapkonszern reggeli, kora délutáni és esti megjelenésű napilapokat működtetett. Az egymást kiegészítő sajtótermékek a bulvársajtó részei voltak. Az Est Lapok a legfrissebb hírek, interjúk mellett kiadtak komoly irodalmat is.

Az alapító halála után

Miklós Andor végrendeletében színésznő-feleségére hagyta vállalkozásait. Halála (1933) után Gombaszögi Frida visszavonult a színpadtól és átvette Az Est Lapok cég  irányítását. Az Est felelős szerkesztője Salusinszky Imre lett, a lap irányításában még Vadnai Béla és Seres László jutott jelentős szerephez.

Az Est fönnállásának huszonötödik évfordulóját 1935-ben ünnepelték. Ekkor példányszáma naponta 150 000 volt; 365 ember dolgozott szerkesztőségében, kiadóhivatalában és nyomdájában; terjesztésével 6100 alkalmazott foglalkozott.

1939-ben a vállalatot az állam elvette, és a Pesti Naplót az év végén megszüntették. Az Est ezen a címen 1939. november 17-én jelent meg utoljára. A szerkesztőség Pest címmel, de teljesen megváltozott tartalommal folytatta a lap kiadását. Felelős szerkesztője Bakos Ákos, felelős kiadója Paizs Ödön volt, akik már Az Est utolsó néhány évében is jegyezték a lapot. A Pest 1944. december 15-éig jelent meg, akkor rendeletileg szüntették meg szinte az összes budapesti lappal együtt.

Jegyzetek

Források
 Irodalomtörténeti füzetek 41. szám
Pintér Jenő A magyar irodalom története: tudományos rendszerezés Budapest, 1930–1941; 8. kötet: Bevezetés / Hírlapok, folyóiratok c. alfejezet. (Arcanum Kiadó)

 Újságírók – sajtóerkölcs – sajtókarrierek című fejezet.

Irodalom
 Dersi Tamás: A rejtélyes doktor. Mikes Lajos és az Est-lapok. Szépirodalmi, Budapest, 1965

További információk
Az Est Hármaskönyve A százéves Jókai emléke, 1925 (MEK)

Magyar nyelvű sajtótermékek


text:
is a Japanese erotic original video animation (OVA) released by Digital Works. It is a based on eroge video game by Nikukyuu. The story revolves around Masahiko, a troubled young man who is forever holding onto the image of a beautiful woman who aided him when he was injured as a child. As a result, he has sworn to hold on to his virginity, until he is able to find the woman who haunts his memories.

Synopsis
In the first episode, a young woman called Shu Fong Lee, coincidentally turns up at his house. She is there because Masahiko's father is a karate master and she is to be his temporary student from America. She also knew and played with Masahiko when he was little. Kyoko Saeki (a family friend of Masahiko who lives next door and helps around his household since his mother has died) is jealous of Fong Lee after she takes over in doing the household duties and spends a lot of time with Masahiko and his father. After hearing that Masahiko is not interested in karate, Fong Lee has a negative view of him, believing him to be weak. However, after saving her life from a gang of rapists, her opinion of Masahiko improves and they become good friends. Masahiko even takes up karate believing that she is the girl in his memories. However, she suddenly leaves to go back to America, with Masahiko just catching her at the airport before she boards the plane. She reasons that as she wants to compete with Masahiko some day, they can't train together in the same dojo. She also reveals that she wasn't the one in his memory, but admits to having some feelings for Masahiko.

In the second episode, the final exams in school are over and Masahiko is becoming very popular at school after his heroics saving Fong Lee. This causes a schoolgirl called Aoi Tsutsuse to fall in love with Masahiko and forces herself on to Masahiko, having oral sex in a public cinema. However she is rejected by Masahiko afterwards. Masahiko is met with his teacher, Mrs Hanako. She wants and gets a sperm sample from him, as he gets the highest results in the final exams and she wants to collect the sperm of people with excellent genes for reasons undisclosed. Aoi tries again to seduce Masahiko, but after accepting his second rejection, she masturbates in front of him as this was the only way for her to relieve herself of this love. Masahiko, seeing this, could not stop himself from having oral sex with her, but it does not go any further. Meanwhile, Masahiko's father has a new girlfriend, who turns out to be Miss Hanako. He stumbles on to them having bondage sex together in the dojo. The winter holidays arrive, with Masahiko, his best friend Yuya, Kyoko and her little sister Asuka (who is in love with Masahiko) all going on a skiing holiday. Asuka tells Masahiko her feelings for him, but is rejected by Masahiko. After telling her about his memory of the girl, she realises that it was Kyoko who was the girl. She sacrifices her love for Masahiko so her sister and Masahiko can be happy together. The story ends with Masahiko and his dream girl, who was Kyoko all along, making love together.

English version
An English dubbed version of the OVA was released on DVD, with voicework done by several adult film stars, most notably Ron Jeremy, Abbey Wade, and Natalie Fiori. It is currently available as a Region 1 DVD and can be easily purchased through websites like Amazon or AnimeNation.

Eroge
Girl Next Door is based on eroge by Nikukyuu. The plot of the game is almost identical from the anime. The player can choose only one heroine.

Reception

Robert Nelson, writing for T.H.E.M. Anime Reviews, described the premise as having potential, but the execution was very very poor, feeling that the central character had lost his virginity after receiving oral sex.  Chris Beveridge enjoyed the humour in the work and the character designs, recommending Girl Next Door for couples. Michael Thomas felt the character designs were good, but stereotypical, and appreciated Asuka's maturity at the end.  En Hong appreciated the comedy grounding of Girl Next Door, and felt that it would be a strong show even without the sex scenes, but noted that they added to the comedy. Bamboo Dong felt that Girl Next Door was "worth it" for the comedy alone, noting that as it is relatively softcore, it would be perfect for group viewing.

References

External links

2000 anime OVAs
Hentai anime and manga
Eroge
Anime film and television articles using incorrect naming style


text:
Léva pošévnica (pogovorno tudi pošévnica nazaj) ( \ ) je poseben pisni znak. Ime pove, da je črta, ki je pri poševnici nagnjena v desno, pri tem znaku nagnjena v levo.

Leva poševnica se uporablja zlasti v računalništvu v programskih jezikih, kjer na koncu določene vrstice označi, da napis v naslednji vrstici dejansko sodi v nadaljevanje prve vrstice ali pa služi kot ubežni znak npr.: \n pomeni prehod v novo vrstico pri izpisu.

Leva poševnica se uporablja tudi v matematiki pri zapisovanju razlike množic; na primer  pomeni A brez B.

Ločila


text:
__БЕЗКН__

771 Libera је астероид главног астероидног појаса. Приближан пречник астероида је 29,38 -{km}-,
а средња удаљеност астероида од Сунца износи 2,651 астрономских јединица (АЈ).

Инклинација (нагиб) орбите у односу на раван еклиптике је 14,938 степени, а орбитални период износи 1577,282 дана (4,318 године). Ексцентрицитет орбите астероида износи 0,247.
Апсолутна магнитуда астероида износи 10,49 а геометријски албедо 0,130.

Астероид је откривен 21. новембра 1913. године.

Види још
 Астероид
 Астероидни појас

Спољашње везе

 -{JPL}- страница за динамику соларног система
 Орбитални елементи астероида са орбитом блиском Земљи
 Астероиди и мале планете, универзитет Харвард
 -{JPL}- подаци о астероиду

Астероиди главног астероидног појаса


text:
Stemagoris is a genus of moths belonging to the family Tineidae.

There is presently only one species in this genus, Stemagoris asylaea Meyrick, 1911 that is found in South Africa.

References

Meyrick E. 1911c. Descriptions of South African Micro-Lepidoptera.. - Annals of the Transvaal Museum 3(1):63–83.

Tineidae
Tineidae genera
Taxa named by Edward Meyrick
Monotypic moth genera


text:
Noémie Kocher (* 18. November 1969 in Lausanne) ist eine schweizerisch-kanadische Schauspielerin und Drehbuchautorin. Sie lebt in Paris.

Leben
Noémie Kocher wuchs in Kanada und in der Schweiz auf. In Paris wurde sie im Cours Florent zur Schauspielerin ausgebildet. Seit Anfang der 1990er Jahre ist sie als Filmschauspielerin in verschiedenen Ländern tätig, in Frankreich spielte sie auch Theater.

Seit 2007 betätigt sie sich auch als Drehbuchautorin. Für ihr Buch zu Ein Tag wurde sie 2008 für den Schweizer Filmpreis für das Beste Drehbuch nominiert.

Filmografie (Auswahl)

Schauspielerin
 1993, 2002: Nestor Burmas Abenteuer in Paris (Nestor Burma; Fernsehserie, 2 Folgen)
 1996–2008: Julie Lescaut (Fernsehserie, 7 Folgen)
 1998: La dame du jeu
 1998: Une femme d'honneur (Fernsehserie, 1 Folge)
 2002: Liebe deinen Vater (Aime ton père)
 2007: Ein Tag (1 Journée)
 2008: Law & Order Paris (Fernsehserie, 1 Folge)
 2009: Auf der Todesliste (La liste)
 2010: Liebling, lass uns scheiden
 2011: Doc Martin (Fernsehserie, 1 Folge)
 2013: Plus belle la vie (Fernsehserie, 1 Folge)
 2017–2020: Über die Grenze (Filmreihe, 4 Folgen)
 2018: Happy Face
 2018: Mary Higgins Clark: Mysteriöse Verbrechen (Collection Mary Higgins Clark, la reine du suspense; Fernsehserie, 1 Folge)
 2021: Tatort: Der Herr des Waldes

Drehbuch
 2007: Ein Tag (1 Journée)
 2018: Für meinen Glauben (Dévoilées)

Weblinks

 Noémie Kocher persönliche Website
 Noémie Kocher bei der Agentur Jovanovic

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Drehbuchautor
Schweizer
Kanadier
Geboren 1969
Frau


text:
MICA, formerly Mudra Institute of Communications, Ahmedabad, is a business school and an autonomous, non-profit institute of higher education, located on the outskirts of the western Indian city of Ahmedabad.
Established in 1991, MICA is the only residential institute in India and perhaps in the Asia-Pacific region, dedicated to creating leadership in the area of Strategic Marketing and Communication. MICA has a wide range of academic offerings including residential programmes for Post Graduate Management Studies and a Fellow Programme in Management (Communication) (residential, but off campus).

History
MICA was established in 1991 by A. G. Krishnamurthy of Mudra Communications, as an autonomous post graduate academic institute. The main academic block was inaugurated in 1993 and MICA relocated to its current campus at Shela. It was also the year in which its first Director Binod C. Agrawal began his tenure. The first batch of PGPD program in Communications was inaugurated in 1994. Atul Tandon served as director from 2001 to 2009. Shailendra Raj Mehta is the current director and president.

Academics
MICA offers various post-graduate certificate programmes in the area of strategic communication and marketing either as fully residential programmes or as online programmes. It also offers a fellow (doctoral level) programme. MICA has partnered with Emory University for data analytics, luxury marketing and consumer insight and with Michigan State University (MSU) and Northwestern University for marketing management and integrated marketing communications. MICA has three residential programmes - Post Graduate Diploma in Management (Communications) and Crafting Creative Communication. PGDM-C is the flagship programme offered by MICA.MICA also offers a doctoral program called Fellow Program in Management (FPM) ( communication).

From the year 2019, MICA has also launched a new postgraduate program called the Post Graduate Diploma in Management.

Notable faculty

 Shailendra Raj Mehta, President and Director, MICA and Distinguished Professor for Innovation and Entrepreneurship at MICA.

References

External links
 MICA's Official Website

Marketing organizations
Marketing in India
Communications in Gujarat
MICA (institute)
Educational institutions established in 1991
1991 establishments in Gujarat


text:
"Thank You Girl" é uma canção composta por John Lennon e Paul McCartney, creditada a Lennon/McCartney. Foi gravada pela banda britânica The Beatles e lançada como single em 1963. Foi lançada também na versão brasileira de Help!.

Canções gravadas por The Beatles
Canções compostas por Lennon/McCartney
Singles de 1963
Canções produzidas por George Martin
Singles lançados pela Parlophone


text:
John Alan Redwood (ur. 15 czerwca 1951 w Dover) – brytyjski polityk, członek Partii Konserwatywnej, minister w drugim rządzie Johna Majora oraz w gabinecie cieni Williama Hague'a.

Wykształcenie odebrał w Kent College na Uniwersytecie Cambridge. Następnie studiował na Magdalen College na Uniwersytecie Oksfordzkim. Od 1972 r. jest członkiem oksfordzkiego All Souls College. Wykłada gościnnie na uniwersytecie Middlesex.

W latach 70. był członkiem rady hrabstwa Oxfordshire. W latach 80. był jednym z doradców premier Margaret Thatcher. W 1987 r. został wybrany do Izby Gmin jako reprezentant okręgu Wokingham. W 1989 r. został parlamentarnym podsekretarzem stanu w ministerstwie handlu i przemysłu, odpowiedzialnym za sprawy korporacji. W 1990 r. został ministrem stanu, na którym to stanowisku działał na rzecz liberalizacji przemysłu telekomunikacyjnego. Po wyborach 1992 r. został ministrem stanu ds. samorządu lokalnego, gdzie odpowiadał za zniesienie podatku pogłównego.

Członkiem gabinetu został w 1993 r. obejmując stanowisko ministra ds. Walii. Redwood był dość kontrowersyjnym ministrem. Wbrew trendom w polityce ogólnokrajowej popierał mniejsze szpitale na wsi, a nie większe szpitale miejskie. Domagał się również większych wydatów na szkolnictwo. Z drugiej strony zapamiętano mu nieznajomość słów walijskiego hymnu, która wyszła na jaw podczas uroczystości publicznych. Ministrem był do 1995 r.

Kiedy w 1995 r. swoją rezygnację z funkcji lidera partii ogłosił John Major Redwood, który wówczas zrezygnował ze stanowiska ministra, wystartował w wyborach na lidera. Przegrał jednak z Majorem, mimo poparcia eurosceptycznych deputowanych (Redwood otrzymał 89 głosów). Ponownie kandydował na lidera po porażce konserwatystów w 1997 r., lecz ponownie został pokonany.

Ówczesny zwycięzca, William Hague, mianował Redwooda ministrem handlu i przemysłu w swoim gabinecie cieni, a w 1999 r. ministrem środowiska, transportu i regionów. W 2000 r. Redwood został usunięty z gabinetu cieni. Po wyborach 2001 r. nowy lider, Iain Duncan Smith, zaproponował Redwoodowi stanowisko ministra handlu i przemysłu w swoim gabinecie cieni, ale Redwood odmówił. Zasiadł w tylnych ławach parlamentu, gdzie krytykował politykę rządu.

8 września 2004 r. nowy lider Opozycji, Michael Howard, mianował Redwooda mówcą ds. deregulacji. Podczas wyborów lidera partii w 2005 r. Redwood poparł najpierw Liama Foksa, a następnie zwycięzcę Davida Camerona, przez którego został mianowany przewodniczącym komisji konserwatystów ds. polityki ekonomicznej.

Redwood jest autorem książek, m.in. Stars and Strife, Superpower Struggles, Singing the Blues, The Death of Britain, Our Currency Our Country and Just Say No: 100 Arguments Against The Euro oraz I Want to Make a Difference – But I Don't Like Politics. Pisuje również artykuły do The Timesa i Freedom Today.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Oficjalna strona Johna Redwooda

Brytyjscy parlamentarzyści 1987–1992
Brytyjscy parlamentarzyści 1992–1997
Brytyjscy parlamentarzyści 1997–2001
Brytyjscy parlamentarzyści 2001–2005
Brytyjscy parlamentarzyści 2005–2010
Urodzeni w 1951
Politycy Partii Konserwatywnej (Wielka Brytania)
Brytyjscy parlamentarzyści 2010–2015
Brytyjscy parlamentarzyści 2015–2017
Brytyjscy parlamentarzyści 2017–2019
Brytyjscy parlamentarzyści 2019–2024
Ludzie urodzeni w Dover


text:
Results from Norwegian football in 1940.

Norgesserien 1939/40

Because of World War II, Norgesserien 1939/40 was abandoned after the winter break following the German invasion of Norway on April 9, 1940.

District I

District II, Group A

District II, Group B

District III

District IV, Group A

District IV; Group B

District V, Group A

District V, Group B

District VI

District VII

District VIII

Norwegian Cup

Final

References

Seasons in Norwegian football


text:
«Сметённые огнём» () — фильм режиссёра Стивена Хопкинса 1994 года о противостоянии бостонского полицейского из сапёрного отряда и его бывшего товарища по Ирландской республиканской армии. В российском прокате выходил также под названиями «Огненный дождь», «Подрывники», "Унесённые взрывом".

Сюжет
Осуждённый террорист-подрывник Ирландской республиканской армии (ИРА), Райан Гэррити (Томми Ли Джонс), сбегает из тюрьмы, убив сокамерника и взорвав стену при помощи собранной из подручных средств бомбы. Пользуясь старыми связями, Гэррити сбегает в США, где находит убежище в Бостоне. В один из вечеров Гэррити случайно видит по телевизору Джимми Дава (Джефф Бриджес), сапёра бостонской полиции, успешно обезвредившего очередную бомбу. Дав, несмотря на свой профессионализм и внешнюю маску задорного весельчака, оставаясь в одиночестве, мучается кошмарами, постоянно вспоминая своё прошлое: до переезда в США Дав, чьё настоящее имя — Лиам Макгивни, был другом Гэррити. Узнав, что Гэррити является вольнонаёмным террористом, Макгивни арестовал друга, но не сумел предотвратить взрыв грузовика, из-за которого погибла его возлюбленная (сестра Гэррити). Воспоминания настолько сильно беспокоят Дава, что он собирается уйти с полевой работы и стать инструктором по минно-взрывному делу для новобранцев. Одновременно с этим Дав женится на своей подруге, Кэти, удочеряя её шестилетнюю дочь Лиззи.

Гэррити разрабатывает план мести и сооружает бомбу, которую подвешивает под мостом. На разминирование вызывают друга Дава, Блэнкета, который решает подорвать бомбу выстрелом из ружья. Несмотря на то, что Блэнкет делает выстрел из укрытия, расчёт, проведённый Гэррити оправдывается, и сапёра убивает ударной волной. Дав рассказывает свой секрет Кэти и просит её уехать от него подальше, так как ей грозит опасность.

Гэррити, устроившийся уборщиком в полицию, узнаёт информацию о товарищах Дава и сооружает очередную бомбу, спрятанную в полицейском фургоне. В результате взрыва гибнут друзья Дава, Кортес и Рита, тогда как Даву не хватает нескольких секунд, чтобы их предупредить. Гэррити присылает в полицию издевательское видеописьмо, где, прячась под разными масками, рассказывает «Лиаму Макгивни», что вина за убийства лежит на нём. Один из офицеров, Энтони Фрэнклин (Форест Уитакер), начинает подозревать Дава в причастности к взрывам. Гэррити подкладывает бомбу в стереонаушники Фрэнклина, но Дав успевает обезвредить устройство.

Дядя Дава, Макс О'Бэннон (Ллойд Бриджес), знающий о прошлом племянника, находит Гэррити, но тот догадывается о ловушке и, избив старика, увозит его к старой церкви. Там Гэррити привязывает к Максу бомбу, приводимую в действие металлическим шариком, катающимся по деревянному жёлобу с детонаторами по боками. Дав успевает приехать, но Макс, сказав ему, что очень устал, совершает самоубийство, пока Дав убегает к мотоциклу за инструментами.

Дав уходит в запой, но его спасает Кэти, сказав, что Гэррити был у них в пляжном домике. Дав с новой силой приступает к поискам и находит Гэррити, который прячется на заброшенном корабле. Избегая ловушек, Дав поднимается в рубку, где находит пьяного Гэррити, работающего над очередной бомбой. Гэррити говорит, что очередной целью станет Кэти, намекая, что он заминировал концертный зал, где она играет в оркестре. Заставив Дава выкинуть пистолет, Гэррити говорит, что взорвана будет только Кэти, после чего активирует изощрённую взрывную цепь на корабле. Дав бросается на Гэррити и после драки приковывает его к себе наручниками, готовясь умереть вместе с ним. Внезапно на корабле появляется Фрэнклин, следивший за Давом всё это время. Фрэнклин спасает Дава, а Гэррити погибает во взрыве.

Фрэнклин и Дав мчатся к Кэти, но та уже уехала, активировав взрывную цепь бомбы, спрятанной в машине. Взрывная цепь блокировала управление автомобиля, и Дав на полном ходу перелезает к Кэти, где обезвреживает бомбу, тогда как машина попадает в аварию. Выбравшись из машины, Дав кидает Фрэнклину свой полицейский жетон и пояс с инструментами и счастливый уходит со своей семьёй.

В ролях
 Джефф Бриджес — Джимми Дав/Лиам Макгивни
 Томми Ли Джонс — Райан Герэти
 Ллойд Бриджес — Макс О'Баннон
 Форест Уитакер — Энтони Франклин
 Сьюзи Эмис — Кейт Дав
 Джон Финн — Фред Рорк

Музыка
В фильме звучат песни группы U2 «I Still Haven't Found What I'm Looking For» и «With or Without You».

Примечания

Ссылки
 «Сметённые огнём» на сайте «Variety»

Фильмы-триллеры США
Фильмы о Бостоне
Фильмы о полицейских
Фильмы на английском языке
Фильмы на ирландском языке
Фильмы о терроризме
Фильмы об Ирландской Республиканской Армии
Фильмы MGM
Фильмы США 1994 года
Фильмы с музыкой Алана Сильвестри


text:
Meg Tilly (* 14. Februar 1960, Long Beach, Kalifornien; eigentlich Margaret E. Chan) ist eine US-amerikanische Schauspielerin, Tänzerin und Autorin. Sie ist die Schwester der Schauspielerin Jennifer Tilly.

Leben
Meg Tilly wurde 1960 in Long Beach (Kalifornien, USA) als Tochter eines US-Amerikaners chinesischer Herkunft geboren, wuchs allerdings in British Columbia (Kanada) auf. Sie lernte Tanz an der Connecticut Ballet Company und dem Throne Dance Theatre.

1980 hatte sie ihren Durchbruch mit Alan Parker's Fame – Der Weg zum Ruhm. Nach einer Verletzung musste sie das Tanzen aufgeben und konzentrierte sich von nun an nur noch auf das Schauspiel. Anfangs war sie in Serien und Filmen und wie Polizeirevier Hill Street, Psycho II und Der große Frust zu sehen. 1985 bekam sie eine Rolle in Agnes – Engel im Feuer neben Jane Fonda und Anne Bancroft, für die sie mit dem Golden Globe ausgezeichnet und für einen Oscar nominiert wurde. Weitere Filme in denen Tilly mitgespielt hat waren Valmont mit Colin Firth, Das Geheimnis der Schaukel, Masquerade – Ein tödliches Spiel zusammen mit Kim Cattrall und Rob Lowe, Auf und Davon und Sleep with me – Liebe zu dritt. Sie schrieb auch einen Roman namens Singing Songs. 1995 zeigte sie sich zum vorerst letzten Mal im Fernsehen neben Eliza Dushku in Journey – Verlorene Erinnerungen. Im Oktober 2006 erschien ihr zweiter Roman Gemma. 2007 veröffentlichte sie das Kinderbuch Porcupine. Erst 2010 folgte Tillys nächste Rolle. So war sie in drei Folgen der Fernsehserie Caprica, dem Prequel der Science-Fiction-Serie Battlestar Galactica, zu sehen.

Privatleben
Tilly war bis 1989 mit dem Filmproduzenten Tim Zinnemann verheiratet, mit dem sie zwei Kinder hat. Aus einer Beziehung mit dem Schauspieler Colin Firth entstammt ihr Sohn William Joseph Firth (* 1990), der ebenfalls Schauspieler ist. Von 1995 bis 2002 war sie mit dem früheren Präsidenten von Sony Pictures John Calley verheiratet. Im Jahr 2002 heiratete sie ihren dritten und derzeitigen Mann, den Autor von Jugendliteratur Don Calame. Beide lernten sich während eines Schreibseminars im kalifornischen Big Sur kennen. Das Paar lebt gegenwärtig in Toronto.

Sonstiges
Im Jahr 1983 war Tilly für die Rolle der Constanze Mozart in Miloš Formans achtfach Oscar-prämiertem Film Amadeus vorgesehen. Doch einen Tag vor ihrem Drehbeginn verletzte sie sich beim Fußballspielen so schwer, dass sie sich am Bein einen Bänderriss zuzog, was ihr Mitwirken an dem Film zunichtemachte.  Sie wurde kurz darauf von Elizabeth Berridge ersetzt.

Filmografie (Auswahl)
 1980: Fame – Der Weg zum Ruhm (Fame)
 1982: Polizeirevier Hill Street (Hill Street Blues, Fernsehserie, Folge 2x15)
 1982:	Tex
 1983:	One Dark Night
 1983: Psycho II
 1983: Der große Frust (The Big Chill)
 1985: Agnes – Engel im Feuer (Agnes of God)
 1986: Off Beat – Laßt die Bullen tanzen (Off Beat)
 1988: Masquerade – Ein tödliches Spiel (Masquerade)
 1988: Das Geheimnis der Schaukel (The Girl in a Swing)
 1989: Valmont
 1990: Die Spur führt zurück – The Two Jakes (The Two Jakes)
 1992: Auf und Davon (Leaving Normal)
 1993: Body Snatchers – Angriff der Körperfresser (Body Snatchers)
 1994: Sleep With Me – Liebe zu dritt (Sleep with Me)
 1994: Spiegelbilder (Trick of the Eye, Fernsehfilm)
 1995: Journey – Verlorene Erinnerungen (Journey, Fernsehfilm)
 2010: Caprica (Fernsehserie, 3 Folgen)
 2012: Bomb Girls (Fernsehserie)
 2017: War Machine
 2022: Chucky (Fernsehserie, 2 Folgen)

Werke
 Singing Songs. 1994.
 Gemma. 2006.
 Porcupine. 2007.
 First Time. 2008.
 A Taste of Heaven. 2013.

Weblinks
 Offizielle Website auf officialmegtilly.com (englisch)

Autor
Filmschauspieler
Golden-Globe-Preisträger
Pseudonym
US-Amerikaner
Geboren 1960
Frau