text:
Захист грошей від підроблення є певним елементом захисту банкнот, наділеним властивостями, що дозволяють без будь-яких сумнівів відрізняти справжні купюри від підробок. Введення великої кількості таких захисних елементів робить підробку значно більш трудомісткою або навіть неможливою. Захисні елементи створюються під час виробництва підкладки, а також за допомогою захищеної поліграфії в основному в спеціалізованих компаніях.

У світі існує понад 100 різних елементів захисту банкнот. Вони розділяються на розпізнавані людьми та машиночитні, які з'явилися в 1970-х роках одночасно з впровадженням машинної обробки банкнот. Прилюдно відома лише частина всіх захисних елементів, оскільки центральні або національні банки-емітенти зберігають відомості про найбільш цінні захисні елементи в таємниці та залишають їх для себе, щоб їх було важко наслідувати. З причин економічного характеру, а також з економії місця, кожна банкнота оснащується тільки декількома захисними елементами, при цьому для банкноти з вищою цінністю використовують спеціальні елементи захисту з вищою вартістю і додатковими характеристиками.

Попри широке поширення паперових грошей, захист монет від підробки в сучасному світі також залишається актуальним.

Ознаки, які розпізнаються людьми
Банкноти на зразок євро і швейцарського франка мають безліч оптичних, тактильних і акустичних захисних елементів, тож люди можуть перевірити їх справжність без спеціального обладнання. Європейський центральний банк радить під час перевірки мацати - дивитися - нахиляти . Перш за все, слід перевірити тактильність банкноти (включаючи підкладку), потім оптичний дизайн і, нарешті, поведінку певних оптичних елементів під час нахилу.

З економічної точки зору, фальшивомонетники часто лише з достатньою точністю імітують окремі захисні елементи та нехтують тими, які, на їхню думку, перевіряються рідко або які вимагають більше часу на виготовлення. Таким чином, багатоступеневий підхід, як описано вище, значно підвищує ймовірність виявлення підробленої банкноти.

Щоб відрізнити підроблені гроші, потрібно добре знати вигляд справжньої банкноти та її властивості. Тому введення нової серії банкнот зазвичай супроводжується інформаційними кампаніями, які описують дизайн і основні елементи захисту, щоб ускладнити збут підробок. Тому багато центральних банків надають безплатні застосунки для мобільних пристроїв, щоб роз'яснити дизайн банкноти та розпізнавані людиною захисні елементи. Однак ці програми не призначені для того, щоб перевіряти справжність банкноти за світлиною, це лише інтерактивні інструменти, що роз'яснюють окремі елементи захисту.

Приклади застосунків для банкнот:

 Швейцарські франки з інтерактивними 3D-ефектами доповненої реальності
 Малавійська квача з цікавими симуляторами ефектів нахилу і відчуття, а також інтерактивними 3D-ефектами доповненої реальності
 Південноафриканський ранд як офлайн-застосунок для роз'яснення та доповненої реальності
 Лілангені з Есватіні з цікавими симуляторами ефектів нахилу і відчуття, а також інтерактивними 3D-ефектами доповненої реальності

Підкладка
Банкноти друкуються на спеціальній підкладці. Банкнотний папір в основному виробляється на основі бавовняних насінин, які отримують екологічно чистим способом з відходів текстильного виробництва. Бавовняні субстрати мають ту перевагу, що вони не руйнуються під час випадкового прання та нагрівання, мають особливе «відчуття паперу» і міцніші, ніж наявні в продажі папери на основі целюлози. Точний склад паперу не оприлюднюється з міркувань захисту і продається тільки грошовим друкарням. Льон (для долара США) або банан текстильний (для японської єни) також використовуються в якості альтернативної природної сировини в субстраті.

У багатьох випадках папір для банкнот забарвлюється по-різному в залежності від номіналу, щоб ускладнити підроблення. Наприклад, у першій серії банкнот євро використовувалися сірий (5 євро), червоний (10 євро), синій (20 євро), помаранчевий (50 євро), зелений (100 євро) і жовтувато-коричневий (200 євро) кольори.

Одним з провідних виробників захищеного паперу є паперова фабрика Louisenthal, дочірня компанія Giesecke+Devrient, з виробничими потужностями в Гмунд-ам-Тегернзе і Кенігштайн (Саксонська Швейцарія). Крім того, існує безліч паперових фабрик, керованих центральними банками.

Альтернативою відновлюваним сировинам є полімерні субстрати з біаксіально-орієнтованого поліпропілену (БОПП)  . Такі пластикові банкноти демонструють кращу зносостійкість в деяких аспектах, ніж банкноти на бавовняній основі. Вони водостійкіші та більше підходять для вологих регіонів світу. Недоліком їх є те, що полімерні банкноти чутливі до тепла, а їх виробництво значно дорожче. Крім того, для них неможливі такі захисні елементи як унікальне відчуття паперу і рельєфне тиснення. Полімерні банкноти в Європі були виготовлені для румунського лея з 1999 року і для британського фунта з 2016 року. Були також окремі випуски з острова Мен і в Північній Ірландії. За межами Європи полімерні банкноти в основному зустрічаються в тропічних і субтропічних країнах, а також в Канаді (канадський долар).

Подальші розробки з 2010 року ґрунтуються на багатошарових підкладках із пластику й паперу для підвищення довговічності та об'єднання переваг паперу і пластика. До них відносяться підкладка Durasafe  швейцарської фірми Landqart з комуни Ландкварт, на якій з 2016 року друкується дев'ята серія швейцарського франка, і гібридна підкладка від паперової фабрики Louisenthal, яка використовується для деяких номіналів в Ямайці, Бутані, Південній Африці та Вірменії.

Формат банкнот

Більшість валют світу використовують різні виміри довжини та/або ширини для номіналів, менші формати для дрібніших номіналів і великі формати для великих. Уважається, що це ускладнює підроблення зі зміною номіналу. У банкнотах євро першої серії (ES1) використані формати від 120 × 62 мм (5 €) до 160 × 82 мм (500 €). У восьмій серії швейцарського франка використовувалися банкноти шириною 74 мм, що мають різні довжини від 126 до 181 мм. В цілому, у світі існує тенденція до зменшення розміру банкнот, щоб знизити виробничі витрати та знизити ризик пошкодження дрібних гаманців.

Для долара США використовується єдиний формат 66 мм × 156 мм, тож, наприклад, 5-доларову банкноту можна легко фальсифікувати в 50-доларову, додавши нуль до п'ятірки, тим більше що дизайн і колірна гамма всіх номіналів однакові.

Серійний номер

Тактильне сприйняття за допомогою дотику особливо добре відчувається на паперових підкладках через їх шорсткість або тиснення поверхні. Для банкнот на полімерній основі (пластикових) ці ефекти виражені слабо.

Відчуття паперу
Особливі тактильні відчуття досягаються завдяки спеціальному складу бавовномістких волокон у підкладці. Вони значно відрізняються від тактильних відчуттів у наявної в продажу паперу для писання чи друкування на основі целюлози.

тиснення
Під час друку банкнот майже завжди застосовується метод металографії (Intaglio). Друкарська фарба переноситься на папір під високим тиском в кілька тисяч барів, тож створюється відчутний рельєф, і друкарська фарба глибоко проникає в папір. Європейські банкноти серії Europa (ES2) також мають короткі опуклі лінії на лівому і правому краях, що допомагає сліпим людям зі слабким зором розрізняти номінали.

Акустика
На звук банкнотного паперу під час її деформації впливають паперові волокна в підкладці та процес друку. Банкноти звучать «важче» звичайного паперу, особливо якщо під час їх друку застосовувалася металографія на обох сторонах і вона не є зношеною.

Видимі елементи захисту
Основні елементи захисту (Рівень 1) можуть бути перевірені безпосередньо людиною без використання додаткових засобів. Ці елементи захисту, як правило, не використовуються під час машинного визначення справжності.

Видимі елементи захисту - це будь-які помітні елементи банкноти. Загальновідомо, що банкноти містять водяні знаки, які легко побачити на світлі, або що захисні смуги вбудовані в папір. На додаток до елементів захисту, що видно за нормального освітлення, існують інші, які змінюються в залежності від кута зору, такі як райдужні друковані фарби та плівкові елементи.

Водяні знаки
Водяні знаки включаються в паперову підкладку при її виробництві, з використанням різної товщини паперу. Зазвичай їх можна знайти в місцях банкнот, де немає тексту або зображень. Під час погляду на просвіт тонкіші частини здаються світлішими, товстіші - темніше. Виготовлення справжніх водяних знаків досить трудомістке, і, отже, вони є дуже надійним елементом захисту.

Прозорі вікна
У банкнотах, в яких як підкладка використовуються прозорі полімери, прозорі вікна становлять собою прозорі ділянки полімерної основи, на які нанесений малюнок. Цей елемент безпеки використовувався в старих серіях болгарських банкнот номіналом 20 левів, австралійськім доларі, румунській леї, чилійській банкноті 2000 песо, мексиканських банкнотах 20 і 50 песо або деяких сінґапурських доларах. Однак, завдяки зростанню можливостей комерційно доступних струменевих принтерів зі спеціальними чорнилами для друку на пластиці, цю функцію оптичного захисту стає все легше імітувати, і, отже, вона більше не є адекватним захистом від підробок. Таким чином, новіші серії банкнот на основі полімерних підкладок додатково покривають прозору ділянку тонкоплівковими елементами з голографічними ефектами, що іноді по-різному виглядають спереду і ззаду. Прикладами цього є канадський долар серії 2011 і австралійський долар серії 2016 року.

Аналогічний ефект також може бути досягнутий для банкнот на основі бавовняних або інших натуральних волокон. Для цього в підкладці проробляються отвори зі заданим контуром і площею до 300 мм² і з обох сторін приклеюється тонкоплівковий елемент. Банкноти євро серії Europa (ES2) використовують цю високоякісну захисну функцію для номіналів від 20 євро. Цей елемент називається портретним вікном, воно прозоре під час погляду на світло, і з обох боків банкноти в ньому можна бачити портрет Європи, який також забезпечений голографічними елементами для захисту від копіювання.

Мікротекст
Суміщувані зображення складаються зі зображень, що доповнюють одне одного або їх фрагментів спереду і ззаду, які утворюють загальну картину тільки за спостереження на просвіт. Прикладами можуть служити швейцарський хрест, буква D на останніх німецьких марках або число номіналу на банкнотах євро першої серії 2002 року. Суміщені зображення важко відтворити, тому що під час друку на обох сторонах необхідна щонайбільша точність. Перевага їх полягає в тому, що навіть незначні неточності фальшивомонетників легше розпізнати.Різні візерунки або символи друкуються один над одним або поруч один з одним, тож разом вони утворюють впізнаване зображення. Навіть найменші неточності друку можуть бути розпізнані неозброєним оком, оскільки тоді зображення виглядає спотвореним.

Плівкові елементи
Шляхом вставлення або нанесення плівкових елементів досягається оптичне і важковідтворюване маркування поверхні. Кінеграми та голограми - це друковані візерунки, що включені в банкноту у вигляді металевих або пластикових плівок. Вони представляють зовнішній вигляд, що залежить від кута огляду, який імітує дво-тривимірні зображення чи рухомі зображення. У серії Europa банкноти номіналом 100 і 200 євро використовують «супутникову» голограму, яка переміщує маленькі символи € навколо номіналу під час нахилу . Плівкові елементи також можна сполучати з прозорим вікном.

Тривимірні ефекти, такі як опуклості або зсув об'єктів виконані за допомогою мікродзеркальної технології. Велика кількість крихітних дзеркал (близько 40000 на мм²) вирівняно та вибито в матеріалі, тож сума їх відображень призводить до того, що зображення динамічно переміщається, як тільки ви міняєте кут нахилу банкноти. Такі плівки виробляються G+D для захисної нитки RollingStar .

Гільйош і орловський друк

Візерунки з густою мережею з тонких вигнутих смуг називаються гільйош. Такі захисні елементи банкнот складаються з хвиль і петель, надрукованих різними кольорами один на одному. Щоб запобігти поділу смуг для підробок, вони часто друкуються в розмитих тонах.

За ірисового друку, виробленому спеціальними друкувальними машинами, на смугах зрізу різнокольорових гільйошей створюється плавний перехід від одного кольору до іншого. Цей ефект важко в точності відтворити за допомогою кольорових копіювальних апаратів.

Антикопіювальні сітки
Антикопіювальні сітки - це дуже тонке растрове зображення. Якщо роздільна здатність під час сканування надто низька, як у випадку з копірами, точні растрові елементи не можуть бути відтворені повністю. В підсумку елементи зображення губляться, іноді створюються муарові візерунки. Подібні властивості також створюються з використанням гільйошей і мікрошрифту. Зокрема, підроблені копії можна легко розпізнати за допомогою струменевих і лазерних принтерів, оскільки вони не можуть показувати такі високі роздільні здатності.

Захисні волокна
У банкнотний папір можуть додаватися різні захисні волокна. Такі волокна можуть бути видні неозброєним оком, або світитися різними кольорами під ультрафіолетовим випромінюванням.

Мікроперфорація

Мікроперфорація, зроблена за технологією Microperf присутня на швейцарському франкові та румунському леї. Дрібні отвори пробиваються в підкладці або в плівковому елементі, без утворень «кратерів». Під час погляду на світло отвори зазвичай утворюють візерунок, наприклад, номінал швейцарського франка.

Кольорозмінна друкарська фарба
Багато банкнот мають написи мікротекстом, тобто дуже маленьким текстом. Ці букви важко побачити неозброєним оком. Вони включені в банкноти євро як елементів зображення. Мікротекст можна прочитати за допомогою збільшувального скла. Мікротексти можуть бути створені за допомогою спеціального CtP-устаткування або офсетних друкарських машин. Роздільна здатність зображення занадто низька для доступних в широкому продажі лазерних або струменевих принтерів, і тому цей захисний елемент складно відтворити. Мікродрук на лицьовій стороні банкнот німецьких марок (BBk-III / IIIa) становить всього ¼ мм у висоту.

Захисна нитка
Завдяки кольорозмінній типографській фарбі (скорочено OVI), колір зображення змінюється в залежності від кута огляду. Ефект досягається завдяки заломленню світла. В останній серії німецьких марок нижня частина великого числа номіналу була надрукована на лицьовій стороні банкнот 500 і 1000 за допомогою оптично змінної друкарської фарби. Цей захисний елемент також використовується на чотирьох найбільших банкнотах євро (серія ES1) на зворотному боці. Там номінал на білому тлі змінюється від фіолетового до оливково-коричневого.

У серії Europa (ES2) захисний елемент OVI використовується в додатково розробленому смарагдовому числі, що відбиває значення номіналу на лицьовій стороні. Коли банкнота нахилена, світла смуга переміщається вгору і вниз, а колір змінюється зі смарагдово-зеленого на темно-синій в залежності від кута зору. На смарагдовому числі банкнот номіналом 100 і 200 євро також є символи €.

Перламутрові смуги
Перламутрові смуги друкуються прозорим лаком (Iriodin), і вони, як і кольорозмінні друкарські фарби, змінюють свій колір під час нахилу банкноти. У першій серії банкнот євро (ES1) цей елемент використовувався в невеликих номіналах (до 20 €), а в серії Europa (ES2) - для всіх. Коли банкнота нахилена, перламутрова смуга стає блискучою золотою або невидимою (з символом € і номіналом).Захисна нитка - це смуга з металічним блиском зазвичай шириною 1-2 мм, що знаходиться всередині паперу, бо вгортовується в паперову масу вже під час виготовлення підкладки. Вдосконаленим варіантом є упірнювальна захисна нитка віконного типу, яка виходить на поверхню паперу через рівні проміжки, завдяки зменшенню товщини паперу. Крім того, нитка також може бути забезпечена відбитком, лазерним маркуванням або іншими видимими або невидимими властивостями.

Нитка Motion, вироблена американською Crane Currency, має ширину близько 5 мм і була вперше використана у 2006 році на банкноті 100 шведських крон, а з 2009 року вона з'явилася на банкноті 100 доларів США. Існує безліч подальших розробок таких захисних ниток з колірними градієнтами та іншими оптичними ефектами, які залежать від кута огляду. Ефект тривимірного руху створюється з використанням лентикулярної технології, що також можливо і з плівковими елементами.

Захисні нитки не можуть бути відтворені фальшивомонетниками за допомогою технології друку або за допомогою фотокопіювання. Тому на підроблених грошах вони зазвичай лише імітуються. У деяких країнах існує звичка рвати банкноту біля захисної нитки, щоб перевірити, чи є вона там.

Спеціальні кольори
Іноді для друку використовуються спеціальні кольори, які знаходяться за межами колірного простору принтера CMYK і тому не можуть бути відтворені в повному відповідно. Оскільки кольори лежать поза колірним простором RGB, вони неправильно зчитуються сканером, тож підробки та реальні банкноти можуть бути чітко помітні візуально.

Дифракційний оптичний елемент
Серійний номер є характерним елементом всіх банкнот. Він має основну мету контролювати кількість виготовлених банкнот і чітко ідентифікувати кожну банкноту, що надійшла в обіг, в рамках серії та номіналу. Як правило, він складається з декількох букв і безлічі цифр, щоб забезпечити мільярдний діапазон значень. Крім того, серійний номер може містити контрольне число. Контрольне число в першу чергу використовується для виявлення помилок під час машинного читання серійного номера. У деяких випадках записані серійні номери можуть допомогти розкрити злочин .

Серійний номер часто друкується машинозчитуваним шрифтом OCR-B і постійним розміром символу (наприклад на банкнотах євро). Однак для деяких валют в серійному номері використовуються різні розміри символів. За допомогою лазерного гравіювання можна наносити символи будь-якого розміру й орієнтації. У 1980-х роках голландський гульден був надрукований зі штрих-кодом в якості серійного номера для машинного зчитування.

Більшість валют мають однаковий серійний номер, надрукований на лівій і правій половині банкноти. Це використовується для ідентифікації маніпульованих банкнот, які складаються з різних частин. Як правило, банкнота є справжньою і підлягає викупу тільки в тому випадку, якщо вона складається не менше ніж з 50% одного фрагмента. З причин браку місця другий серійний номер для банкнот євро серії Europa був повернутий на 90 ° і скорочений до останніх шести символів.

Як елемент захисту серійний номер підходить тільки в обмеженій мірі й корисний лише для виявлення простих підробок, виготовлених методом копіювання, коли кілька підроблених банкнот мають ідентичні серійні номери. Професійні підробки використовують змінні серійні номери з правильним контрольним числом.

Елементи захисту, які розпізнаються за допомогою простих засобів

Маркер-детектор
За допомогою спеціального маркера-детектора можна швидко визначити справжність паперової підкладки. У той час як мітка маркера на справжній банкноті майже не видна, на підробці вона одразу стає чорною. Цей метод не дуже надійний - наприклад, на газетному папері колір також майже не проявляється.

Метамерні фарби
Використовуючи метамерні фарби, друкуються візуально однакові колірні тони, які відповідають одному і тому ж місцю в колірному просторі CMYK.

Однак через невидимі домішки колірні пари можна розрізняти з використанням оптичного устаткування (наприклад, в інфрачервоному діапазоні). Вони також можуть бути машинозчитуваним елементом. Наприклад, відтінки сірого кольору можуть бути надруковані чорною фарбою і без неї. Чорний компонент у фарбі елемента робить його видимим в інфрачервоному світлі, тоді як змішані кольорові смуги стають невидимими.

Флуоресцентні кольори
В основному, підкладки для банкнот виробляються без оптичних відбілювачів, на відміну від більшості типів паперу. Отже, підкладка є ультрафіолето-матовою і не реагує на ультрафіолетове освітлення. Однак після ненавмисного прання з мийним засобом, що містить освітлювачі, банкнота може флуоресцувати й, отже, неправильно вказувати на підробку під час  перевірки ультрафіолетовими детекторами, часто використовуваними в магазинах.

Також використовується друкарська фарба, що містить флуоресцентні пігменти. У короткохвильовому ультрафіолетовому світлі, в залежності від вибору пігменту, люмінесценція випромінює кольори в спектрі видимого світла. При цьому використовується довжина хвилі збудження може давати різні результати для флуоресцентного кольору. Флуоресценція також можлива під час освітлення (монохроматичним) світлом у видимому діапазоні та до інфрачервоного. Для того щоб це побачити можуть бути використані спеціальні пристрої. Наприклад, метиленовий синій дає інфрачервону флуоресценцію.

Гурт
На прозорому вікні підкладки гравіюється дифракційний оптичний елемент (DOE). Він заснований на принципі дифракційної решітки та може бути зроблений видимим за допомогою лазерної указки шляхом проєкції на площину. Спочатку він був розроблений в якості заміни водяного знака для полімерних банкнот, але виявився складним для практичного використання.

Машиночитні елементи
Машиночитні елементи захисту для комерційного використання (так званий Рівень 2) служать для перевірки справжності банкнот в банкоматах, квиткових автоматах і торгових автоматах. Відповідно до вимог Європейського центрального банку, пристрої, що використовуються для цієї мети, повинні відповідати мінімальним вимогам щодо їх продуктивності для виявлення підроблених грошей .

Центральні банки додатково використовують таємні машиночитні елементи захисту з найвищими вимогами (так званий Рівень 3), щоб забезпечити цілісність грошового циклу і гарантувати повернення справжніх банкнот в обіг або знищення їх контрольованим чином, якщо їх придатність для звернення більше не є достатньою через забруднення і зношення.

Інфрачервоні властивості друкарської фарби
Використовується друкарська фарба, яку видно лише під інфрачервоним випромінюванням для пристроїв з відповідними датчиками. Майже всі банкноти оснащені цим захисним елементом.

Фосфоресцентний колір
Кольорові пігменти, які збуджуються ультрафіолетовим випромінюванням на дуже короткий час (зазвичай менш як 5 мс), за яке вони мають фосфоресцентне післясвітіння. Для перевірки необхідні спеціальні світлочутливі датчики.

M-Feature
Склад M-Feature відомий тільки Європейському центральному банку і, на його думку, є надійним засобом, щоб відрізнити підробки від справжніх банкнот. Залежно від структури колообігу готівки (і номіналу банкнот) національні банки країн Єврозони перевіряють справжність і стан банкнот кожні декілька місяців (наприклад, Німецький федеральний банк) або рідше ніж раз на рік (наприклад, Банк Іспанії, Банк Італії).

Магнітні елементи
Друкарська фарба банкнот долара США і багатьох інших серій банкнот містить магнітні пігменти, які можна виявити за допомогою відповідних датчиків. Для деяких банкнот маркується магнітно-пігментованою друкарською фарбою тільки серійний номер. Магнітні пігменти схожі на покриття магнітних стрічок.

Електропровідність
Деякі елементи банкнот, такі як захисна нитка, можуть бути електропровідними. Друковані фарби та плівкові елементи також можуть бути зроблені провідними, завдяки використанню спеціальних частинок.

Захист від копіювання
Сканери та копіювальні апарати можуть розпізнавати банкноти завдяки стандартизованому сполученню маленьких кіл, відомому як сузір'я Евріона або «кільця Омрона». Виявивши їх, ряд моделей принтерів відмовиться відтворити зображення. Ця технологія зараз широко поширена в усьому світі. В якості альтернативи може бути використаний цифровий водяний знак.

Захист монет від підроблення

Біметалічна конструкція монети
Одною із захисних ознак є спеціальна біметалічна конструкція монети, коли центральний кружок складається зі сплаву одного кольору, а навколишній його сплав іншого кольору. Таку конструкцію мають монети 1 і 2 €. Біметалічні монети, як правило, мають і інший елемент захисту - елементи зображення, що переходять з одного сплаву на інший .

Оформлення гурту монети виділяється в окрему категорію захисних елементів. Варіанти оформлення гурта можуть бути наступними: гладкий гурт, рідкісне і велике рифлення, часте і тонке рифлення, вдавлені написи або малюнки. Для забезпечення посиленого захисту застосовують тонке рифлення в поєднанні з втиснутим написом.

Література

 Jürgen Bartholomäus, Eduard K. Liedgens: Falschgeld-Erkennung. 4. Auflage. Bank-Verlag, Köln 2005, ISBN 3-86556-107-1.
 Laurie Winkless: How to make money, in: Business Life, Juli/August 2016, S. 30–34.

Джерела

Сторінки з неперевіреними перекладами
Банкноти


text:
Pas tout de suite... est un téléfilm français réalisé en 2007 par Marianne Lamour et diffusé en 2008.

Synopsis
Éprise d'un veuf, une jeune femme se trouve confrontée à une redoutable rivale, la défunte épouse de celui dont elle est amoureuse.

Fiche technique
 Titre : Pas tout de suite...
 Réalisation : Marianne Lamour
 Scénario : Louis Bériot et Stéphane Dumontier
 Musique : Christian Gaubert
 Durée : 90 min
 Date de diffusion : le , sur France 2

Distribution
 Bernard Le Coq : Benjamin Didot
 Dorothée Brière : Carole
 Zoé Bruneau : Julie
 Jean-Claude Dauphin : Pierre
 Mathilde Lebrequier : Joséphine
 Dorothée de Silguy : Isabelle
 Marie-Victoire Debré : Eva
 Geneviève Fontanel : la mère de Carole
 Jordy Serras : Maxime
 Robert Plagnol : Serge
 Julia de Gasquet : Sandrine
 Aurélien Jegou : Nicolas
 Christophe Nançoz : le coursier
 Éric Grandin : le maître d'hôtel

Téléfilm français des années 2000
Téléfilm diffusé en 2008

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Persicula muralis is a species of sea snail, a marine gastropod mollusk, in the family Cystiscidae.

References

muralis
Gastropods described in 1844
Cystiscidae


text:
Excreção é o processo pelo qual os produtos residuais do metabolismo e outros materiais sem utilidade são eliminados do organismo. Este processo é realizado pelos pulmões, rins e pele. Não confundir com secreção, quando a substância eliminada pela célula pode ter um fim específico. A excreção é um processo essencial em todas as formas de vida.

Em organismos unicelulares os resíduos são eliminados através da superfície da célula. Nos organismos pluricelulares há métodos de excreção mais complexos: Plantas vasculares eliminam gases por estômatos na superfície das folhas. Animais possuem órgãos excretores.

Excretas
São chamadas de excretas os resíduos que devem ser eliminados do organismo.

Classificação quanto às excretas nitrogenadas

 Amoniotélicos: Excretam amônia, substância extremamente tóxica para os organismos e bastante solúvel em água. É necessário muita água para o seu transporte, e portanto esse tipo de excreção ocorre na maioria dos invertebrados aquáticos e nos peixes ósseos de água doce. Ocorre também na maioria dos anfíbios, que são prejudicados, pois acabam perdendo muita água, por este e outros motivos precisam viver no meio aquático ou úmido para sua sobrevivência.
 Ureotélicos: Excretam ureia, que é solúvel em água e menos tóxica que a amônia, e ocorre no fígado no chamado ciclo de ornitina. Ocorre em animais que dispõem de um pouco menos de água, como nos anelídeos, peixes cartilaginosos, alguns anfíbios adultos e mamíferos.
 Uricotélicos: Excretam ácido úrico, substância de toxicidade muito baixa e insolúvel em água, o que representa uma adaptação para a vida terrestre. São uricotélicos: insetos, répteis e aves.

Néfrons

Para cada um dos néfrons chega uma certa quantidade de sangue que será trabalhada.
O que precisa ser retirado de tóxico está no Plasma.

Nos néfrons ocorre a filtração e a reabsorção. A filtração ocorre na cápsula do néfron, e constitui em filtrar substâncias do sangue, mas só aquelas com moléculas pequenas. O sangue que chega aos capilares sanguíneos do glomérulo pela arteríola aferente é forçado pela pressão sanguínea contra as paredes do capilar e da cápsula, que possui paredes semipermeáveis, e, desse modo, parte do plasma sanguíneo extravasa, ou seja, é filtrada para o interior da cápsula. Na segunda etapa ocorre a reabsorção, que acontece ao lado dos túbulos renais. Graças aos capilares envoltos aos néfrons, esses últimos liberam substâncias úteis ao corpo na veia renal, de volta a circulação.

Etapas da Fisiologia
 Filtração glomerular - Cerca de 20% do plasma (do qual só a proteína não passa, por ser uma macromolécula, seguindo com o sangue) vaza para a cápsula de Bowman.
 Tubo urinífero - O líquido que passa pela cápsula chama-se filtrador glomerular. O único componente que sai inteiro são as excretas e o que tiver a mais de sal. Logo, podemos concluir que: existe a reabsorção ativa de nutrientes, hormônios e parte do sal.
 Do tubo urinífero passa para o vaso sanguíneo, ocorrendo a osmose: reabsorção passiva.

Os produtos de excreção são:
 Dióxido de Carbono
 Vapor de água
 Produtos tóxicos
 Sais
 Ureia
 Ácido úrico

Sistema excretor
Metabolismo
Farmacocinética


text:
El Museo de Comayagua (conocido también hasta 2008 como Museo Regional de Arqueología de Comayagua) es un museo arqueológico ubicado en Comayagua, Honduras, fundado el 6 de junio de 1940 y gestionado por el Instituto Hondureño de Antropología e Historia.

El museo cuenta con diez salas de exposiciones y una temática arquelógica de la historia del Valle de Comayagua desde la antigüedad hasta la actualidad. Es el único museo del mundo de cultura lenca.

El museo está albergado en una casa histórica colonial española construida a finales del siglo XVI con una larga historia de uso como Casa Presidencial de Honduras entre muchas otras utilizaciones históricas importantes.

Historia

Historia del inmueble

Siglo XVI a XVIII
El inmueble fue construido a finales del siglo XVI como casa particular de Francisco del Barco y Santiponce, conquistador español de San Jorge de Olancho. La casa tiene un diseño típico colonial español de una familia de clase alta de la época. Tras la muerte de Francisco del Barco y Santiponce, la casa pasó a ser propiedad de su nieta Juana del Barco.

En el siglo XVIII la casa pasó a ser de Joaquín Fernández Lindo y Molina, regidor del Ayuntamiento de Comayagua. Su hijo, Juan Lindo, fue alférez real de la ciudad y jefe político e intendente de la provincia de Comayagua, luego diputado de la Asamblea Nacional constituyente y finalmente presidente de Honduras.

Siglo XIX
En 1804 la casa es habitada por el entonces decano del Colegio de Abogados de Guatemala, Norberto Serrano Polo, asesor jurídico de la Intendencia de Comayagua.

En 1862, en la era republicana, el inmueble pasa a ser la Casa Presidencial de Honduras tras ser confiscada por el presidente José María Molina en 1860. Cuando la capital hondureña es traslada por primera vez a Tegucigalpa, la casa deja de funcionar como la casa presidencial durante un periodo hasta que vuelve a serlo cuando el gobierno de don Ponciano Leiva Madrid traslada nuevamente la capital a Comayagua.

En 1880 cuando la capital es finalmente trasladada de manera permanente a Tegucigalpa la casa dejó de ser casa presidencial definitivamente.

Siglo XX
Desde finales del siglo XIX y hasta 1940 la casa tuvo varias funciones administrativas de la ciudad.

En 1940 una parte del inmueble es designada como museo privado.

En los años 1970 la casa pasa a propiedad del Instituto Hondureño de Antropología e Historia bajo el nombre de "Museo Regional de Arqueología de Comayagua".

En 1995 se convirtió en la sede del programa "Comayagua Colonial", siendo el proyecto piloto, albergando las oficinas del Plan Maestro y la Escuela Taller.

Historia del museo
El museo fue fundado el 6 de junio de 1940 como museo privado especializado en la arqueología del Valle de Comayagua. En la década de los años 1970 pasa a ser propiedad del Instituto Hondureño de Antropología e Historia bajo el nombre de "Museo Regional de Arqueología de Comayagua". En 1999 el edificio se restauró y fue abierto de nuevo al público en diciembre de 1999. En el 2008 el museo cambió su nombre a Museo de Comayagua.

Colección
El museo tiene una colección de objetos arqueológicos de la antigüedad hasta la actualidad con objetos prehispánicos de origen Lenca de los diferentes períodos y sitios de ocupación precolombina en el Valle de Comayagua. El museo tiene una colección con objetos procedentes de El Chilcal, Tenampúa, Las Vegas y Salitrón. El museo también tiene objetos de los asentamientos de Yarumela en la época prehispánica, la fundación de la ciudad de Coamyagua como ciudad española, el desarrollo de la ciudad durante la época colonial y republicana, hasta la actualidad.

La colección incluye cerámica policroma del periodo Preclásico de América, con vasijas, vasos y piezas de jade. El museo también cuenta con una biblioteca pública y un auditorio para eventos culturales.

Arquitectura

El edificio tiene un diseño arquitectónico colonial español con una distribución y diseño típico de residencias de la clase alta en Honduras durante la época colonial de Nueva España, con un jardín central rodeado de habitaciones que abren hacia el jardín. El edificio fue construido a finales del siglo XVI para don Francisco del Barco y Santiponce, conquistador español de San Jorge de Olancho. La casa luego pasó de manos varias veces y ha tenido varias restauraciones y cambios durante los siglos dependiendo de su uso y función. En 1999 se completó su más reciente restauración arquitectónica cuando el museo fue inaugurado como el Museo Regional de Arqueología de Comayagua. Esta restauración buscó recuperar el estilo original colonial español del inmueble.

Véase también
 Museo Colonial de Arte Religioso (1588)
 Museo Histórico y Cívico Casa Cabañas (1774-1875)
 Museo Casa José Santos Guardiola (s.XVIII)
 Museo Casa Colonial Familia Castillo
 Anexo:Museos de Honduras

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Museo de Comayagua

Arquitectura de Honduras
Museos de Honduras
Comayagua
Historia de Honduras


text:
Der St. Sava Peak (englisch; ) ist ein felsiger, teilweise unvereister und  hoher Berg an der Oskar-II.-Küste des Grahamlands auf der Antarktischen Halbinsel. In den Poibrene Heights auf der Blagoewgrad-Halbinsel ragt er 4,9 km nordnordwestlich des Ravnogor Peak, 3,8 km südöstlich des Kamenov Spur und 12,9 km westnordwestlich des Whiteside Hill auf. Das Vaughan Inlet liegt ostnordöstlich von ihm.

Die bulgarische Kommission für Antarktische Geographische Namen benannte ihn 2012 nach Sawa, Schüler der Slawenmissionare Kyrill und Method und Heiliger der Bulgarisch-orthodoxen Kirche.

Weblinks
 St. Sava Peak im Composite Gazetteer of Antarctica (englisch)

Poibrene Heights


text:
Biografia
Dopo la laurea in legge, si dedicò al cinema relativamente tardi, a ventinove anni, quando nel 1946 aiutò il fratello minore Dino nella produzione di un capolavoro del nascente Neorealismo: Il bandito di Alberto Lattuada.

Da allora, dopo una breve parentesi con i suoi conterranei Eduardo De Filippo e Totò, lavorò per vent'anni al fianco di Dino sino al trasferimento di quest'ultimo negli Stati Uniti; a partire dal 1975, con la creazione della Filmauro, mise al suo fianco il figlio Aurelio.

Fu anche direttore di produzione di Le notti di Cabiria di Federico Fellini (1957), vincitore nel 1958 dell'Oscar al miglior film straniero.

Negli anni sessanta e settanta Luigi De Laurentiis insegnò Produzione cinematografica presso l'Istituto professionale di Stato per la cinematografia e la televisione, in seguito intitolato "Roberto Rossellini".

Tra i suoi molti film prodotti figurano: Un borghese piccolo piccolo di Mario Monicelli (1977), Amici miei - Atto II di Mario Monicelli (1982), Vacanze di Natale di Carlo Vanzina (1983) e Donne con le gonne di Francesco Nuti (1991).

Filmografia parziale
 Il paese dei campanelli, regia di Jean Boyer (1954)
 Una matta, matta, matta corsa in Russia, regia di Franco Prosperi, El'dar Rjazanov (1973)
 Paolo Barca, maestro elementare, praticamente nudista, regia di Flavio Mogherini (1975)
 Io ho paura, regia di Damiano Damiani (1977)
 Un borghese piccolo piccolo, regia di Mario Monicelli (1977)
 La mazzetta, regia di Sergio Corbucci (1978)
 Qua la mano, regia di Pasquale Festa Campanile (1980)
 Culo e camicia, regia di Pasquale Festa Campanile (1981)
 Nessuno è perfetto, regia di Pasquale Festa Campanile (1981)
 Camera d'albergo, regia di Mario Monicelli (1981)
 Amici miei - Atto II, regia di Mario Monicelli (1982)
 Testa o croce, regia di Nanni Loy (1982)
 Vacanze di Natale, regia di Carlo Vanzina (1983)
 Il petomane, regia di Pasquale Festa Campanile (1983)
 Bertoldo, Bertoldino e Cacasenno, regia di Mario Monicelli (1984)
 Amici miei - Atto III, regia di Nanni Loy (1985)
 Maccheroni, regia di Ettore Scola (1985)
 Yuppies - I giovani di successo, regia di Carlo Vanzina (1986)
 Yuppies 2, regia di Enrico Oldoini (1986)
 Montecarlo Gran Casinò, regia di Carlo Vanzina (1987)
 Vacanze di Natale '90, regia di Enrico Oldoini (1990)
 Vacanze di Natale '91, regia di Enrico Oldoini (1991)
 Donne con le gonne, regia di Francesco Nuti (1991)
 Anni 90, regia di Enrico Oldoini (1992)
 Sognando la California, regia di Carlo Vanzina (1992)

Pubblicazioni
Tecnica della organizzazione della produzione (Riassunto delle lezioni tenute alla V sperimentale dal Prof. Luigi De Laurentiis) - Parte I e Parte II - Ed. Istituto di Stato per la Cinematografia e la Televisione, Roma, 1970.

Collegamenti esterni

Fondatori di impresa


text:
Not Now, Darling is a 1973 British comedy film adapted from the 1967 play of the same title by John Chapman and Ray Cooney. The plot is a farce centred on a shop in central London that sells  fur coats. A loosely related sequel Not Now, Comrade was released in 1976.

It was the last film to feature appearances by Cicely Courtneidge and Jack Hulbert who had been a leading celebrity couple in the 1930s and 1940s.

Plot
Gilbert Bodley (Leslie Phillips) plans to sell an expensive mink to mobster Harry McMichaell (Derren Nesbitt), cheaply, for his wife Janie (Julie Ege). Janie is Gilbert's mistress, and Gilbert wants to "close the deal." However, instead of doing his own dirty work, he gets his reluctant partner Arnold Crouch (Ray Cooney) to do it for him. Things go awry when Harry plans to buy the same coat for his own mistress, Sue Lawson (Barbara Windsor), and the whole plan fails.

Cast
 Trudi Van Doorn as Miss Whittington
 Leslie Phillips as Gilbert Bodley
 Julie Ege as Janie McMichael
 Joan Sims as Miss Ambrosine Tipdale
 Derren Nesbitt as Harry McMichael
 Ray Cooney as Arnold Crouch
 Bill Fraser as Commissionaire
 Jack Hulbert as Commander George Frencham
 Cicely Courtneidge as Mrs Harriet Frencham
 Barbara Windsor as Sue Lawson
 Moira Lister as Maude Bodley
 Jackie Pallo as Mr Lawson
 Peter Butterworth and Graham Stark (both uncredited) as Painters

References

External links

1973 films
1973 comedy films
British comedy films
Films shot at EMI-Elstree Studios
British films based on plays
Films based on works by Ray Cooney
Films set in England
Films set in London
Dimension Pictures films
1970s English-language films
1970s British films


text:
Adjuntas (gemeente), een gemeente op Puerto Rico
Adjuntas (plaats), een plaats op Puerto Rico in de gelijknamige gemeente


text:
Claudius Voillo, auch Claus Voilo (* in Lothringen; wirksam ca. 1621–1650 in Deutschland) war ein wandernder französischer Glockengießer der ersten Hälfte des 17. Jahrhunderts.

Leben und Werk

Die näheren Lebensdaten von Voillo sind nicht bekannt. Er ist als wandernder Glockengießer zunächst durch seine gemeinsamen Glockengüsse mit dem Lothringer Franciscus Racle (auch Ragle) aufgrund der Inschriften in den von ihnen gegossenen Glocken nachgewiesen. Der erste dokumentierte Glockenguss erfolgte 1621 für die Kirche in Hillensberg, der nächste in einem zeitlichen Abstand von zehn Jahren waren zwei Glocken für die Kirche in Wasungen. Später arbeitete er mit dem Lothringer Wandergießer Gottfried Baulard (auch Boulard) im Raum zwischen Ems und Weser zusammen. Hier entstanden
 1644 gemeinsam mit dem dritten Gießer C. Gage die Glocke für die Evangelisch reformierte Kirche in Weenermoor mit dem Ton fis'
 1645 die Schlagglocke für die Uhr im Dachreiter der St.-Lamberti-Kirche in Eckwarden
 1646 die Bronzefünte für die Kirche Johannes der Täufer in Engerhafe
 1647 die große Läuteglocke, Schlagton d', der Kirche in Dornum.
 1650 ausweislich der Inschrift M. Claudius Voillo et Gotfried Baulard me fecerunt die Glocke für die Kirche (heute Emsland-Dom) in Haren
 1650 im August ausweislich der Inschrift Claudius Voillo (und) Gotfried Baulard eine Glocke für die Dreifaltigkeitskirche in Oldenburg-Osternburg
Er wird in der Literatur als Bruder des ebenfalls aus Lothringen stammenden Wandergießers Stephan Wollo (Voillo) angesehen, der von 1649 bis 1670 im Raum nördlich der Elbe in Holstein und Mecklenburg-Schwerin nachgewiesen ist und von 1658 bis 1668 in Lübeck wohnte.

Literatur
Annuaire de la société d'histoire et d'archéologie de la Lorraine: Volumes 3-4, Société d'histoire et d'archéologie de la Lorraine, Metz – 1891
 Revue historique de la Lorraine, Volume 42, Société d'archéologie lorraine et du Musée historique lorrain, Musée historique lorrain (Nancy, France), 1893, S. 166

Georg Troescher: Kunst- und Künstlerwanderungen in Mitteleuropa, 800-1800, Bd. Französische und niederländische Kunst und Künstler in der Kunst Deutschlands, Österreichs und der deutschsprachigen Schweiz, Verlag für Kunst und Wissenschaft, 1954

Weblinks

Einzelnachweise

Glockengießer
Franzose
Geboren im 16. oder 17. Jahrhundert
Gestorben im 17. Jahrhundert
Mann
Person (Lothringen)


text:
Konrad Viktor Schneider (1614 in Bitterfeld – 10 August 1680 in Wittenberg) was a German physician and anatomist.

He studied at the University of Wittenberg, and in 1636 became a professor of medicine at the University of Jena. Two years later he returned to Wittenberg, where in June 1640 he was appointed professor of anatomy and botany.

In 1660–62 he published "De catarrhis", a multi-volume work in which he refuted the long-held belief that nasal mucus was a cerebral secretion. The eponym "Schneiderian membrane" is another name for the nasal mucosa.

Selected works
 Liber de osse cribriformi, 1655.
 De catarrhis, 1660.
 De pleuripneumonia dissertatio medica (proponit Christoph Schrödter, 1662).
 Disputatio inauguralis medica de angina (respondent János Friedel, 1666).
 Disputatio medica de peste, morborum principe (respondent Johann Gerdes, 1680).
In 1873 Karl Friedrich Heinrich Marx published "Konrad Victor Schneider und die Katarrhe".

References

1614 births
1680 deaths
University of Wittenberg alumni
Academic staff of the University of Wittenberg
Academic staff of the University of Jena
German anatomists
17th-century German physicians
People from Bitterfeld-Wolfen
17th-century German writers
17th-century German male writers


text:
Amphithemis () ist in der griechischen Mythologie:

 Amphithemis (Sohn des Apollon) und der Akakallis
 Amphithemis (Kentaur)
 eine Gattung der Libellen, siehe Amphithemis (Gattung)


text:
Bothrophthalmus lineatus este o specie de șerpi din genul Bothrophthalmus, familia Colubridae, descrisă de Peters în 1863. Specia poate fi întâlnită în țările din Africa Subsahariană, și anume în Rwanda, Uganda, Burundi, Angola, Ghana și Guineea ș.a. Este un șarpe neveninos, colorat în negru cu cinci dungi roșii-orange de-a lungul său. Trăiește în păduri și zone forestiere la altitudini de la 700 până la 2300 m, adesea lângă ape. Este o specie terestră și nocturnă. Se hrănește cu mici animale de pădure, cum ar fi șoareci. Femelele depun în jur de cinci ouă.

Sunt cunoscute două subspecii ale speciei respective:

B. l. brunneus (Günther, 1863)
B. l. lineatus (Peters, 1863)

Referințe

Legături externe
Imagini cu Bothrophthalmus lineatus de Konrad Mebert pe flickr:
Красно-черная полосатая змея

Colubridae


text:
Solomon Solenoid Kerzner, dit Sol Kerzner, est un homme d'affaires sud-africain né le  à Johannesburg et mort le  au Cap.

Biographie

Sol Kerzner est né de parents juifs russes.

Sa famille créa une chaine d'hôtels qu'il reprit après ses études de comptabilité. Son groupe s'est développé principalement à Sun City en Afrique du Sud, à Paradise Island aux Bahamas (où est basée sa compagnie Sun International), ainsi qu'à Dubaï et à Maurice.

Durant l'apartheid, il organisa des concerts à Sun City avec les plus grandes vedettes du moment.

Son complexe hôtelier le plus célèbre est l'Atlantis Paradise Island.

Ensuite, il ouvre un nouveau complexe haut de gamme au Maroc, le Mazagan Beach Resort, près de la ville d'El Jadida. Celui-ci coûte environ 300 millions d'euros pour sa construction.

Il soutient Andrea Bonomi au premier semestre 2014 lors de son OPA sur le Club Méditerranée.

Il décède le  des suites d'une longue maladie.

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
Le Palace de la Cité Perdue (film documentaire)

Liens externes

  Site officiel

Naissance en août 1935
Naissance à Johannesbourg
Étudiant de l'université du Witwatersrand
Personnalité sud-africaine du monde des affaires
Décès au Cap
Décès à 84 ans
Mort d'un cancer en Afrique du Sud
Décès en mars 2020


text:
Sridnjak je majhen nenaseljen otoček v Kvarnerskem zalivu (Hrvaška).

Sridnjak leži pred vhodom v zaliv Supetarska draga, med otočkoma Mamon in Sajlovac, okoli 2,5 km severozahodno od naselja Supetarska Draga na otoku Rab. Njegova površina meri 0,012 km². Dolžina obalnega pasu je 0,48 km.

Glej tudi
 seznam otokov na Hrvaškem

Otoki Kvarnerja


text:
Фудбалска репрезентација Малте до 21 године је национални фудбалски тим Малте за играче млађе од 21 године и под контролом је фудбалског савеза Малте. Први пут се у квалификација појавила 1992. године и до данас није имала неког већег успеха. Никада се није пласирала на завршни турнир а највише бодова (5) је узела на квалификацијама 1996, 2006. и 2013. године.

Резултати репрезентације

Европско првенство до 21 године

Види још
 Фудбалски савез Малте
 Фудбалска репрезентација Малте

Спољашње везе
 Malta - Under-21

Фудбалске репрезентације до 21 године
Фудбал на Малти
Репрезентације Малте


text:
The Inneenboy cross (Irish: Cros Iníne Baoith or "cross of the daughter of Baoth") or the Roughan Hill Tau Cross is a stone tau cross located in County Clare, Ireland. It is a National Monument.

Location
The cross formerly stood on a large boulder on Roughan Hill, 2 km (1¼ mile) northwest of Kilnaboy; but was later moved several times for safe-keeping, lastly to Clare Heritage & Genealogy Centre in Corofin, where it is now located. A replica has been erected at the original site near the road between Kilnaboy and Leamaneh Castle.

History and theories
The cross was likely erected in the 12th century and served as an ecclesiastical boundary marker (termonn). Reportedly, it was one of three similar structures, but it is the only one whose whereabouts are known today.

Kilnaboy takes its name from the Irish Cill Iníne Baoith, "Church of Baoth's daughter"; the cross is therefore the "Cross of Baoth's daughter." Saint Inneenboy was the patron saint of the Dál gCais.

In 1937, Adolf Mahr, Keeper of Irish Antiquities and Director of the National Museum of Ireland, published a theory that associated the cross with the Celtic double-heads from Roquepertuse, France. In 1940, Joseph Raftery supported this theory, counting the Kilnaboy cross in the same category of La Tène sculptures. Etienne Rynne, however, in an article on the Tau Cross in 1967, compared the craft style of the two carved heads with other works nearby – the immediate area offering three other examples of tau-croziers. He thus showed that the cross was in fact likely a boundary mark of the Romanesque period (12th century) and not a pagan idol of the early Iron Age.

The tau cross is also associated with Saint Anthony the Great, one of the founders of Christian monasticism. There are only eight other similar crosses in Ireland.

Tau crosses feature at several other locations in The Burren, including a carving on the Doorty Cross in Kilfenora. The Kilnaboy cross has been associated in folklore with a reconciliation between the O'Brien and O'Quin families after a feud, but that has been dismissed by antiquarians.

Description

The cross is carved from a single block of limestone and on the top of each arm are two heads with two joined hands between them.

References

National Monuments in County Clare
High crosses in the Republic of Ireland


text:
Бенжаме́н Рубо́ (, часто подписывался просто Бенжамен; ) — французский -карикатурист и литограф.

Биография
Сын Матьё Обера Рубо и Розали Кайоль. Учился в Париже у Луи Эрсана, с 1833 года участвовал в выставках с пейзажами, портретами, натюрмортами, жанровыми сценами. В наибольшей степени, однако, известен как карикатурист: с 1830 года сотрудничал с газетами «La Caricature» и «Le Charivari», а в 1839—1841 годах вёл серию «Panthéon charivarique» в журнале «Galerie de la presse, de la littérature et des arts».

Галерея

Примечания

Ссылки

 Benjamin Roubaud on Plein Chant.
 Généalogie Benjamin Roubaud.

Художники-карикатуристы Франции
Литографы Франции


text:
Ouroux-sur-Saône é uma comuna francesa na região administrativa de Borgonha-Franco-Condado, no departamento Saône-et-Loire. Estende-se por uma área de 22,71 km².

Comunas de Saône-et-Loire


text:
La scala di Delisle /də'lil/ (°D) è la scala di temperatura inventata nel 1732 dall'astronomo francese Joseph-Nicolas Delisle (1688–1768).

Storia
Delisle definì la sua scala stabilendo come punto 0 la temperatura dell'ebollizione dell'acqua basandosi su di un termometro a mercurio e misurando poi le contrazioni dello stesso metallo a temperature più basse: si tratta quindi di una scala in cui il valore aumenta con il diminuire della temperatura ed originariamente con un solo punto fisso.

I termometri di Delisle avevano solitamente 2400 o 2700 graduazioni per adattarsi alle temperature dell'inverno russo di San Pietroburgo, dove era stato invitato ad aprire un osservatorio da Pietro I di Russia.

Nel 1738 Josias Weitbrecht (1702–1747) ricalibrò il termometro di Delisle fornendolo di un secondo punto fisso, tenendo in considerazione la temperatura di congelamento dell'acqua e fissandola a 150 gradi. Il termometro di Delisle è rimasto in uso per quasi 100 anni in Russia.

Un termometro di questo tipo è conservato al Museo Gustaviano della Università di Uppsala

Unità di temperatura


text:
La specialità dei 3000 metri siepi maschili ai campionati africani di atletica leggera di Asaba 2018 si è svolta il 3 agosto allo Stadio Stephen Keshi.

Risultati

Collegamenti esterni
 Risultati

Campionati africani di atletica leggera 2018
3000 metri siepi ai campionati africani di atletica leggera


text:
Mariano Pérez de Ayala y Vaca fue alcalde de Sevilla del 21 de marzo de 1959 al 2 de diciembre de 1963. Dimitió del cargo en 1963. Llevó a cabo la ampliación de diversos colegios en la ciudad para que hubiera más plazas.  Su alcaldía coincidió con la inundación del Tamarguillo. No debe ser confundido con su nieto, Mariano Pérez de Ayala, concejal de Fiestas Mayores en el gobierno del alcalde Alfredo Sánchez Monteseirín.

Referencias

Alcaldes de Sevilla
VI Legislatura de las Cortes Españolas
VII Legislatura de las Cortes Españolas


text:
Жюль Филип Мари де Бюрле (); (,  — , ) — бельгийский католический политический деятель, премьер-министр страны с 26 марта 1894 по 25 февраля 1896.

Биография
Родился в Икселе, учился в Лёвенском католическом университете получил степень по праву (1865). Имел практику в Нивеле, где построил себе дом. Был мэром города в 1872—1891 годах.

С 1884 по 1888 и с 1892 по 1894 год он представлял Нивель в Палате представителей Бельгии. В 1891 году стал министром внутренних дел, а в 1894 году оставил нижнюю палату и стал членом бельгийского Сената от провинции Брабант (до 1896). В это же время возглавил правительство страны. После выхода в отставку занимал пост посла Бельгии в Португалии (1896—1897).

Министр внутренних дел 2 марта 1891 — 25 мая 1895.
Министр иностранных дел 25 мая 1895 — 11 января 1896.
Умер в Нивеле в 1897 году.

Награды

Примечания

Литература
 M. COOSEMANS, J. de Burlet, in: Biographie coloniale belge, T. IV, 1955.
 Paul VAN MOLLE, Het Belgisch Parlement, 1894—1972, Antwerpen, 1972.
 Oscar COOMANS DE BRACHÈNE, État présent de la noblesse belge, Annuaire1985, Brussel, 1985.
 Jean-Luc DE PAEPE & Christiane RAINDORF-GERARD (red.), Le Parlement belge, 1831—1894. Données biographiques, Brussel, 1996.

Послы Бельгии в Португалии
Премьер-министры Бельгии


text:
Хи́жинцы () — село в Лысянском районе Черкасской области Украины.

Население по переписи 2001 года составляло 711 человек. Почтовый индекс — 19320. Телефонный код — 4749.

В селе есть школа имени Тищика (Героя Советского Союза).

В селе родился Герой Советского Союза Аким Савенко.

Местный совет
19320, Черкасская обл., Лысянский р-н, с. Хижинцы.

Ссылки
 Хижинцы на сайте Верховной рады Украины

Населённые пункты Лысянского района


text:
Kościół św. Oswalda – kościół, który znajdował się w Krzywinie w woj. dolnośląskim. Zbudowany w XIII lub XIV wieku jako kościół parafialny pw. św. Oswalda. Przypuszczalnie jednonawowy, z wieżą i prezbiterium. Zburzony w 1451 roku w czasie wojen husyckich, pozostała po nim tylko wschodnia ściana nawy.

Bibliografia
 stary kościół

Stary kościół św. Oswalda
Obiekty sakralne w gminie Przeworno
Zniszczone kościoły w województwie dolnośląskim


text:
Wojciech Stanisław Bartnik est un boxeur polonais né à Olesnica le .

Carrière
Médaillé de bronze aux Jeux olympiques de Barcelone en 1992 dans la catégorie poids lourds, il remporte également au cours de sa carrière de boxeur amateur une médaille de bronze aux championnats d'Europe de Vejle en 1996.

Jeux olympiques
  Médaille de bronze aux Jeux de 1992 à Barcelone

Championnats d'Europe de boxe amateur
  Médaille de bronze en - en 1996 à Vejle, Danemark

Référence

Boxeur polonais
Boxeur aux Jeux olympiques d'été de 1992
Naissance en décembre 1967
Naissance à Oleśnica
Médaillé de bronze olympique polonais
Boxeur aux Jeux olympiques d'été de 1996
Boxeur aux Jeux olympiques d'été de 2000


text:
Joel González Bonilla (Figueres, 30 de setembre de 1989) és un esportista català de taekwondo, campió olímpic, doble campió mundial i número 1 del rànquing, que competeix a la categoria de menys de 58 kg. Realitza la seva preparació esportiva al Centre d'Alt Rendiment de Sant Cugat del Vallès. Malgrat haver nascut a Figueres, González és veí de Vilafant, on el seu pare té un gimnàs on ell va començar a practicar el taekwondo.

És el vigent campió olímpic, mundial i europeu de la seva categoria, i ha guanyat els dos últims campionats del món de taekwondo (2009 i 2011) i els dos últims campionats europeus (2010 i 2012). Als Jocs Olímpics de Londres 2012 va aconseguir la primera medalla d'or per al taekwondo català i espanyol.

El 30 de setembre de 2016 varen batejar el poliesportiu de Vilafant amb el seu nom, en honor seu.

Palmarès internacional

Referències

Enllaços externs
 Twitter oficial de Joel González
 Fitxa olímpica london2012.com

Taekwondistes espanyols
Medallistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 2012
Esportistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 2016
Medallistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 2016
Esportistes figuerencs
Esportista català de l'any


text:
Edipo era una tragedia di Eschilo facente parte della trilogia Laio, Edipo ed I sette contro Tebe (unica tragedia oggi rimasta). A tale trilogia seguiva il dramma satiresco La sfinge, anch'esso perduto. Con tali opere Eschilo vinse le Grandi Dionisie del 467 a.C.

Trama
L'Edipo è una tragedia andata perduta: è noto un solo frammento che nulla ci dice sulla trama dell'opera. Si è ipotizzato che Eschilo per primo abbia legato il motivo dell'incesto di Edipo con quello della maledizione dei suoi figli Eteocle e Polinice, destinati a morire l'uno per mano dell'altro. Nelle precedenti versioni del mito, infatti, i figli di Edipo non sarebbero stati anche figli della madre di Edipo Giocasta ed Eschilo per primo avrebbe legato i due fatti.

Un'altra ipotesi che è stata fatta, è che in quest'opera venisse messa in evidenza la colpa di Eteocle, figlio di Edipo, che non volendo cedere il trono di Tebe al fratello Polinice (i due si erano accordati per regnare un anno a testa), aveva causato lo scoppio della guerra raccontata nei Sette contro Tebe.

Note

Bibliografia
 Guido Avezzù, Il mito sulla scena. la tragedia ad Atene,  Venezia, Marsilio, 2003 - ISBN 978-88-317-8070-4.
 Eschilo, Tutti i frammenti con la prima traduzione degli scolii antichi, a cura di I. Ramelli, Milano, Bompiani, 2009 - ISBN 978-88-452-6289-0.

Voci correlate
 Mitologia di Tebe

Opere teatrali perdute
Opere teatrali ambientate a Tebe


text:
José Félix Rodrigues Mendes (Velas, 26 de Junho de 1785  - ?) foi um político português, e funcionário da Câmara Municipal de Velas.

Biografia
Exerceu o cargo de escrivão da Câmara Municipal de Velas, ilha de São Jorge a quando da erupção do Vulcão da Urzelina, ocorrida em 1808 e que destruiu a freguesia da Urzelina e causou grandes problemas e fome pela ilha, matando pessoas e animais como conta na sua obra "Ilha de S. Jorge (Açores); Apontamentos para a sua História, de José Cândido da Silveira Avelar, edição da Typ. Minerva Insulana, Horta, 1902, página 430 e seguintes".

A erupção provocou a fuga da ilha de São Jorge da maior parte dos dirigentes do concelho das Velas ficando apenas algumas pessoas numa tentativa de ajudar a minorar os acontecimentos.

Uma dessas pessoas foi José Félix Rodrigues Mendes, que conjuntamente a restante câmara do concelho tratou entre outros assuntos de minorar a fome que grassou distribuindo milho à população, conforme foi autorizado por carta de 18 de Maio de 1785 expedida pelo então Capitão-general D. Miguel António de Melo.

Aproveitando uma missiva de agradecimento enviada ao Capitão-general, foi solicitado ao referido capitão, que devido a extrema pobreza em que a catástrofe tinha deixado a população fosse abolido o regimento de milícias, cujo corpo era formado por uma grande parte dos empobrecidos que a queima vulcânica tinha deixado a terra, pudesses ficar livres para o trabalho nos campos.

O Capitão-general ficou indignado com tal pedido e além de o recusar mandou que quem tinha assinado a carta fosse suspenso das suas funções.

Assim sendo José Félix Rodrigues Mendes, apesar de todos os esforços pela ajuda à população foi suspenso por tempo indeterminado.

Relações Familiares
Foi filho do Tenente Félix José Rodrigues Vaz Barreto e de Francisca Rosa da Silveira.

Casou por quatro vezes, a primeira cerca de 1803 com D. Luísa Lauriana de Azevedo, filha de Joaquim José de Azevedo e de D. Maria Lauriana da Conceição. O segundo casamento em 4 de Dezembro de 1820 com D. Joaquina Rosa, o terceiro casamento de que foram padrinhos o capitão-mor das Velas Joaquim José Pereira da Silveira e Sousa e o Capitão Manuel José da Silveira. O Terceiro casamento realizou-se em 24 de Novembro de 1825 com D. Rita Lauriana, irmã da 1ª esposa. O quarto casamento foi com D. Teresa Maximína de Bettencourt.

Só teve filhos do primeiro casamento.
Maria Delfina do Coração de Jesus e Rodrigues (4 de Julho de 1803 – 29 de Outubro de 1874), casada com António Teixeira de Almeida (6 de Outubro de 1830 -?)
Rosa (21 de Novembro de 1804 -?)
José Félix Rodrigues Júnior (7 de Maio de 1806 -?) foi padrinho do baptismo o Governador do Fortaleza de São João Baptista, sedeado no Monte Brasil, Vital de Bettencourt Vasconcelos e Lemos e sua esposa D. Maria Madalena Vitória de Castelo Branco.
Ana (16 de Fevereiro de 1808 -?)
Luísa (3 de Setembro de 1813 -?)
Luísa (1 de Janeiro de 1811 -?) foi padrinho da baptismo o Juiz das Velas, o Dr. Francisco José Teixeira Batista.
Mariana (27 de Julho de 1817 -?) foi padrinho da baptismo o Juiz das Velas, o Dr. Francisco José Teixeira Batista.
Mariana 15 de Novembro de 1821.

Bibliografia
José Cândido da Silveira Avelar, in: Ilha de S. Jorge (Açores); Apontamentos para a sua História, de  edição da Typ. Minerva Insulana, Horta, 1902, página 430 e seguintes.

Naturais de Velas
Políticos dos Açores do tempo da monarquia


text:
Phạm Văn Tiến (born 30 April 1993) is a Vietnamese footballer who plays as a goalkeeper for V.League 2 club Bà Rịa Vũng Tàu.

Honours

International

Vietnam U23
 Third place : Southeast Asian Games: 2015

References

1993 births
Living people
Vietnamese footballers
Hoang Anh Gia Lai FC players
V.League 1 players
People from Quảng Nam province
Association football goalkeepers
Southeast Asian Games bronze medalists for Vietnam
Southeast Asian Games medalists in football
Competitors at the 2015 Southeast Asian Games


text:
Addax peut désigner :
 Addax, une antilope à nez tacheté ;
 Addax, une orthographe alternative de Addac,un chef (peut-être roi) alain du  ;
 , une écurie de compétition automobile espagnole.


text:
Joel David Moore (ur. 25 września 1977 w Portland w stanie Oregon) – amerykański aktor charakterystyczny, scenarzysta, producent filmowy i reżyser pochodzenia niemieckiego, angielskiego, szkockiego, irlandzkiego i holenderskiego.

Wystąpił przy boku Sigourney Weaver w fantastycznonaukowym filmie Jamesa Camerona Avatar (2009). Główna rola w dreszczowcu Spiral (2007) w reżyserii Adama Greena przyniosła mu nagrodę Gold Vision podczas Santa Barbara International Film Festival. Wystąpił także w teledysku Katy Perry do piosenki "Waking Up In Vegas". Zagrał również w filmie Babcisynek (Grandma's Boy, 2006), zwariowanego programistę-geniusza o imieniu J.P. Grał w serialu Kości jako stażysta Colin Fisher (później doktor Colin Fisher) w dziale antropologii (16 odcinków w latach 2008-2017).

Jest absolwentem Southern Oregon University (SOU).

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykanie pochodzenia holenderskiego
Amerykanie pochodzenia irlandzkiego
Amerykanie pochodzenia niemieckiego
Amerykanie pochodzenia szkockiego
Amerykańscy aktorzy filmowi
Amerykańscy aktorzy telewizyjni
Amerykańscy producenci filmowi
Amerykańscy reżyserzy filmowi
Urodzeni w 1977
Ludzie urodzeni w Portlandzie (Oregon)


text:
Roggendorf ist eine Ortschaft und eine Katastralgemeinde der Gemeinde Röschitz im Bezirk Horn in Niederösterreich.

Geschichte
Laut Adressbuch von Österreich waren im Jahr 1938 in der Ortsgemeinde Roggendorf ein Gastwirt, zwei Gemischtwarenhändler, eine Mühle, ein Schmied, zwei Schneiderinnen, ein Schuster und ein Landwirt mit Direktvertrieb ansässig. Etwas außerhalb gab es die Granitwerke Roggendorf.

Siedlungsentwicklung
Zum Jahreswechsel 1979/1980 befanden sich in der Katastralgemeinde Roggendorf insgesamt 151 Bauflächen mit 62.231 m² und 213 Gärten auf 158.686 m², 1989/1990 gab es 136 Bauflächen. 1999/2000 war die Zahl der Bauflächen auf 321 angewachsen und 2009/2010 bestanden 172 Gebäude auf 406 Bauflächen.

Öffentliche Einrichtungen
In Roggendorf gibt es eine Volksschule und einen Kindergarten.

Bodennutzung
Die Katastralgemeinde ist landwirtschaftlich geprägt. 361 Hektar wurden zum Jahreswechsel 1979/1980 landwirtschaftlich genutzt und 38 Hektar waren forstwirtschaftlich geführte Waldflächen. 1999/2000 wurde auf 329 Hektar Landwirtschaft betrieben und 47 Hektar waren als forstwirtschaftlich genutzte Flächen ausgewiesen. Ende 2018 waren 308 Hektar als landwirtschaftliche Flächen genutzt und Forstwirtschaft wurde auf 52 Hektar betrieben. Die durchschnittliche Bodenklimazahl von Roggendorf beträgt 48,8 (Stand 2010).

Weblinks

Einzelnachweise

Röschitz
Ort im Bezirk Horn
Katastralgemeinde im Bezirk Horn


text:
Hans Herbjørnsrud (born 2 January 1938) is a Norwegian author of short stories. His works frequently play with the differences between Norwegian languages Bokmål and Nynorsk and the various Norwegian dialects. His stories' characters sometimes playfully mix and invent languages, sometimes become caught up in their linguistic games and start losing their identity.

Herbjørnsrud was born in Heddal. He grew up on a remote farm in Telemark and became a farmer himself. After working as a teacher for some time, he started writing in his early forties and published his first collection of stories, Vitner (Witnesses), in 1979. This collection was recognized as the best literary début of the year with Tarjei Vesaas' debutantpris. Since then, he has published six more collections of stories, which have been well received by critics. Herbjørnsrud has been awarded several prizes for his work, including the prestigious Kritikerprisen in 1997, the Dobloug Prize in 2005 and Aschehougprisen in 2005. He was nominated for The Nordic Council´s Literature Prize in 1998 and 2002. In 1999 Herbjørnsrud was nominated for the European Aristeion Prize. His short stories have been translated into several languages, including German, English, French, Russian and Hindi.

Herbjørnsrud's playful mixing of dialects poses great challenges to translators; his most prolific story, Kai Sandemo (1997), has long been considered untranslatable to any other language. It tells the story of a murderer who flees his home in Telemark and settles in Denmark where he starts writing letters to people he grew up with - first in Danish, then, as he remembers more and more dark secrets of his past, gradually switching to Nynorsk, Bokmål and the dialect of Telemark until at the end, virtually every sentence becomes a complex mixture of various languages and dialects. An ambitious project undertaken by the universities of Zurich and Munich worked on a German translation of the story for several years and released a finished version in 2005. The team moved the story to Switzerland and substituted standard German, Swiss German, Romansh and various Swiss dialects for the original's languages and dialects.

Hans Herbjørnsrud is married to Danish-born historian Anna Tranberg, former associate professor at Telemark University College in Bø. Their son, Dag Herbjørnsrud, is an author and journalist and currently an editor at the weekly news magazine Ny Tid.

Works
 Brønnene (The Fountains, 2006)
 Samlede noveller (Collected Short Stories, 2003)
 Vi vet så mye (We know so much, 2001)
 Blinddøra (The Blind Door, 1997)
 Eks og Sett (1992)
 Han (Him, 1987)
 Vannbæreren (The Water Bearer, 1984)
 Vitner (Witnesses, 1979)

External links
NRK forfattere: Hans Herbjørnsrud
Aftenposten litteratur: Hans Herbjørnsrud
Dagbladet litteratur: Hans Herbjørnsrud

1938 births
Living people
People from Notodden
Norwegian male writers
Norwegian Critics Prize for Literature winners
Norwegian male short story writers
Dobloug Prize winners


text:
Areniscythris brachypteris is een vlinder uit de familie van de dikkopmotten (Scythrididae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1976 door Powell.

Dikkopmotten


text:
La montaña rusa (España), Miedosos sobre ruedas (Latinoamérica) es un episodio de la quinta temporada de Bob Esponja.

Trama
Ha llegado la más grande y peligrosa atracción a Fondo de Bikini, una gran montaña rusa llamada "El Feroz Puño del Dolor", Bob Esponja y Patricio están muy ansiosos por montar en ella, pero ellos se dan cuenta de que no es una gran idea por lo enorme y desafiante que es así que aplazan todo lo posible para evitar montar en ella pero sin mostrar que tienen miedo.

Créditos
 Directores de Storyboard: Luke Brookshier & Tom King
 Guión por: Luke Brookshier & Tom King & Steven Banks
 Director creativo: Vincent Waller
 Director de animación: Alan Smart
 Supervisador de producción: Paul Tibbitt

Personajes
Bob Esponja
Patricio
Larry la langosta
Gary el caracol.

Episodios de la quinta temporada de Bob Esponja
Episodios de televisión de 2007


text:
St James's Park puede referirse a:
St James' Park, estadio de fútbol situado en la ciudad de Newcastle-upon-Tyne.
St. James's Park, parque real en Londres.


text:
Tu comm'a mme (Povero gabbiano) è un singolo  del cantautore italiano Gianni Celeste, in lingua napoletana, scritto da Salvatore Di Pietro e Francesco D'Agostino per il testo e per la musica, ispirato ad una storia vera drammatica, descritta con toni romantici, venne pubblicato per la prima volta nel 1988, all'interno dell'album Gianni Celeste Vol.4.

Descrizione
Il testo della canzone narra in sostanza della fine di una storia d'amore finita male: l'autore mette a confronto il proprio umore di uomo abbandonato simile a quello di un gabbiano che ha smesso di volare e se ne sta su una scogliera sconsolato, a causa del vuoto incolmabile lasciato dall'amata donna « che mai più ritroverà ».

Tu comm'a mme fu inserito successivamente in varie raccolte musicali come ad esempio I miei ricordi.... e I miei successi, Vol. 4.

Tu comm'a mme: fenomeno social
Nel 2022 è ritornato nuovamente molto popolare a distanza di 34 anni, diventato colonna sonora di 212mila video social, remixato nelle discoteche d'Italia e 8 milioni di visualizzazioni.

Presentato improvvisamente sui social Tik Tok e Facebook agli inizi del 2022, il singolo è ribattezzato con il titolo di Povero gabbiano e ha ottenuto una nuova popolarità, com'è accaduto ai Fleetwood Mac nel 2020: infatti, Tu comm'a mme si è ritrovato nella playlist « Viral 50 Italia » di Spotify, poiché oltre 50mila utenti del social lo hanno usato nelle loro clip, totalizzando un milione di streaming in meno di 48 ore. Il brano malinconico è inserito curiosamente in contesti ironici e comici; il verso "Povero gabbiano hai perduto la compagna" è diventato perfino un modo di dire nell'accezione della divertita presa in giro nei confronti di chi c'è rimasto male per qualcosa, come le disavvenure del pilota Charles Leclerc in formula uno per via delle noie al motore e cita il brano mentre parla con gli ingegneri del team, facendo più tardi il bis.

Numerose emittenti nazionali hanno riservato spazi tv goliardici alla canzone vecchia di oltre 34 anni (Rai, Mediaset, La7), ospitando personalmente l'artista siciliano: da Citofonare Rai 2 con Paola Perego e Simona Ventura alle Iene – gli inviati che hanno assillato il cast del Festival di Sanremo 2022 con il "tormentone social" del momento, chiedendo di cantare il pezzo napoletano–, dai Soliti ignoti di Amadeus fino a Propaganda Live, passando per gli stacchetti della canzone all'interno della gara dell'Isola dei Famosi 2022 su Canale 5. La HitParadeItalia - Top200 segna il suo ingresso al 77º posto tra i brani più ascoltati nella settimana del 26 febbraio, per poi scalare le classifiche al 15º posto alla data del 5 marzo. Viene citato come slogan in campagne pubblicitarie.

Intanto, il rilancio del cantante di musica napoletana è passato anche perché nei primi di marzo del 2022 è avvenuta l'uscita della cover dance del brano di Celeste, curata dai Marnage – un trio di EDM composto da Marika Lo Iacono, Giovanni Mangiapan, Giuseppe Lo Iacono – in collaborazione con il duo Franco Gioia & Duracell, innescando la condivisione e la curiosità in un pubblico trasversale. Il giorno 20 marzo 2022 è uscita la nuova edizione del brano di Gianni Celeste in versione trap insolita – con il titolo Tu Comme a Mme - Povero Gabbiano –, prodotto dall'etichetta indipendente Sonarmusic, dopo l'annuncio pubblico a febbraio. Ad aprile dello stesso anno la canzone originale è passata in un medley nel programma tv Felicissima sera di Pio e Amedeo, duettando assieme a Celeste.

All'inizio di giugno, nel corso del concerto "Opera(a)mare" organizzato per Procida Capitale Italiana della Cultura 2022, il Coro del Teatro San Carlo di Napoli – diretto dal maestro José Luis Basso–, ha colto di sorpresa il pubblico di Procida, proponendo un'originale versione lirica della canzone pop. In giro per l'Italia a luglio inizia perfino il "Povero Gabbiano Tour 2022" del cantante catanese.

A fine agosto, a Castel Volturno, il tour "Jova Beach Party 2022" di Jovanotti ha ospitato i Neri per caso e Gianni Morandi sulle note di Povero gabbiano in versione italiana. Non a caso, il cantante di Monghidoro, già nel mese di marzo, aveva proposto per i suoi fans una sua versione in falsetto napoletano. Seguito, poi, da numerosi personaggi del mondo dello spettacolo intervenuti pubblicamente sulle note del brano neomelodico (tra i tanti, Emma Marrone, il gruppo lirico di crossover classico Il Volo, l'attore della serie Gomorra Salvatore Esposito, Pupo).

Note

Singoli pop


text:
Under This Roof is a 1940 play in 2 Acts and 7 scenes by Boston lawyer, activist and writer Herbert B. Ehrmann, who had earlier achieved fame as the defense attorney in the Sacco and Vanzetti trial in 1920. Set inside an old New England household outside of Boston, the play is a historical drama revolving around the lives of three generations of a single American family from 1864 to 1917. The central character is Cornelia Thayer who marries the wealthy and snobbish Boston financier Ezra Warren after rejecting a proposal from his brother Gibeon Warren; a man leaving to seek his fortune as a pioneer in the Western United States. The play had its world premiere at the Red Barn Theatre in Westboro, Massachusetts on July 23, 1940 with a cast that included Alice Wiley as Cornelia Warren (nee Thayer), Wendell Corey as Ezra Warren, Michael St. Angel as Gibeon Warren, Helen Walker as Eileen O'Shaughnessy, John Taylor as Senator Flower, and Conway Washburn as Mr. Gassaway.

The play was staged on Broadway at the Windsor Theatre; opening for performances on February 22, 1942 and closing the following March 7 after 17 performances.  This production was produced by Russel Lewis and Rita Hassan, and directed by Russel Lewis. Scenic designs were done by Perry Watkins, the first African-American to design a Broadway show (working earlier in the Mamba's Daughters). The cast was led by Barbara O'Neil, the actress who portrayed Scarlett O'Hara's mother in Gone With The Wind, in the role of Cornelia Warren. Other cast members included Russell Hardie as Ezra Warren, Peter Hobbs as Gibeon Warren, John Draper as David Warren, George L. Spaulding as Abner Warren, Harlan Briggs as Mr. Gassaway, Watson White as Senator Flower, Howard St. John as Horace Drury, Walter Burke as Shawn O'Shaughnessy, and Louise Galloway as Granny Warren.

References

External links
Under This Roof at IBDB

1940 plays
Plays set in Massachusetts
Jewish American writers
Broadway plays


text:
L'Organisation européenne de coopération économique (OECE) (en anglais :  (OEEC)) est une organisation internationale européenne fondée le . Son objectif général est . À cette fin, elle a pour missions de répartir les crédits accordés par le plan Marshall entre les pays de l'Europe occidentale, et de mener à bien un  notamment par la libéralisation des échanges commerciaux et financiers.

L'Organisation de coopération et de développement économiques (OCDE) succède à l'OECE le , date d'entrée en vigueur de la convention de l'OCDE signée par dix-huit États européens, le Canada et les États-Unis.

Historique

Contexte de la naissance de l'OECE
L'Europe peine à se relever des destructions de la Seconde Guerre mondiale et la rigueur exceptionnelle de l'hiver 1946-1947 aggrave encore la situation de la population qui manque de charbon et de nourriture. Le , le secrétaire d'État américain, George Marshall, annonce un plan d'aide économique à l'Europe (en anglais :  (ERP). Ce plan d'aide, rapidement baptisé plan Marshall, est conditionné à la création d'une organisation multinationale permettant aux États européens de gérer eux-mêmes les fonds qui seront versés pour leur reconstruction par les États-Unis et de mener à bien conjointement des réformes structurelles.

Sous l'égide de la France et du Royaume-Uni, le , s'ouvre à Paris la Conférence de coopération économique européenne qui réunit les seize pays ayant accepté l'aide à la reconstruction proposée à l'Europe par Marshall. L'unanimité est loin de régner entre ces pays sur le degré de coopération voire d'union européenne auquel parvenir et sur la restauration industrielle de l'Allemagne. Le Royaume-Uni est hostile à toute unification européenne, tandis que la France appuie l'idée d'une union douanière. Les États-Unis attendent des Européens qu'ils soient les acteurs solidaires de leur reconstruction et ne sont pas prêts à fournir une aide massive sans contrepartie. Cette conférence s'achève le  par la présentation officielle du rapport final des travaux qui contient les réponses et propositions européennes à l'offre d'aide économique américaine.

Tandis que les débats sur cette aide s'étirent en longueur, la situation sociale et financière se détériore en Europe. La population américaine prend conscience des pénuries auxquelles les Européens sont confrontés, et soutient de plus en plus le plan Marshall. La politique de Staline contribue aussi à persuader les États-Unis de la nécessité d'aider l'Europe : en particulier, la conférence fondatrice du Kominform par neuf partis communistes européens en septembre 1947 inquiète beaucoup Washington qui craint des tentatives de prise de pouvoir par les partis communistes français ou italien. Les États-Unis débloquent en décembre 1947 une aide intérimaire d'urgence de , répartis entre la France (), l'Italie et l'Autriche.

L'approbation du plan Marshall par le Congrès des États-Unis n'est pas acquise d'avance. Le , le président Truman expose devant le Congrès les enjeux de la reconstruction économique de l'Europe et détaille l'aide que les États-Unis veulent octroyer pour relever l'économie européenne. Le coup de Prague de février 1948 achève de convaincre une majorité de membres du Congrès de voter en faveur de ce plan. Truman promulgue le  la loi autorisant l'aide américaine, l'Economic Cooperation Act.

Création de l'OECE
Dans la foulée de la promulgation de l'Economic Cooperation Act, il est alors possible  de concrétiser les travaux de la conférence de coopération économique européenne et d'instituer l'OECE. L'Organisation est créée le  par la signature à Paris de la Convention de coopération économique européenne. L'OECE devra travailler en coordination étroite avec l', l'agence de l'administration américaine spécialement créée pour la distribution des fonds du plan Marshall. Les États-Unis imposent aussi la signature d'un accord bilatéral entre eux et chacun des pays bénéficiaires du plan Marshall ; ces accords, vus du côté américain comme une garantie du respect d'un ensemble de règles d'emploi des fonds distribués, sont perçus du côté des pays européens comme une atteinte à leur indépendance. En plein blocus de Berlin et ne pouvant se passer du plan Marshall, tous les pays européens de l'OECE, sauf la Suisse, acceptent après d'âpres négociations de signer un tel accord bilatéral.

Concomitamment, durant les premiers mois de 1948, les initiatives visant à unir les États européens sont multiples et très disparates quant à leur objet  et aux pays y participant  démontrant ainsi l'impossibilité de faire converger les principaux pays européens sur la création d'une large fédération européenne de l'Ouest, sorte d'États-Unis d'Europe dont l'idée est soutenue par Marshall. La dégradation continue des relations avec Moscou rend prioritaire la question de la sécurité européenne. C'est pourquoi, le premier traité d'alliance inter-européen signé est le traité de Bruxelles de sécurité mutuelle du . La question de l'union politique est notamment longuement débattue durant le Congrès de La Haye qui rassemble du 7 au  des hommes politiques, intellectuels et syndicalistes venus de dix-sept pays d'Europe et est à l'origine du Conseil de l'Europe institué en .

Déclin de l'OECE
L'OECE remplit le rôle pour lequel elle a été créée de 1948 à 1951 sans réellement parvenir à élaborer un plan intégré européen de modernisation. La guerre de Corée et dans une moindre mesure, vu de Washington, l'incapacité des Européens à véritablement travailler ensemble conduisent à mettre fin par anticipation d'un an au plan Marshall en octobre 1951. La priorité au réarmement prend le pas sur l'aide économique. Dès lors, le devenir de l'OECE se pose.

Le Royaume-Uni souhaite sa dissolution, comptant pouvoir exercer avec les États-Unis un leadership au sein de l'OTAN. La France s'y oppose, parce qu'elle y exerce un rôle premier et selon les mots de Robert Schuman, parce qu'elle est  et qu'il serait donc . L'Allemagne et les États-Unis soutiennent ce point de vue, faisant échouer l'offensive britannique, mais l'OECE est désormais une organisation en sursis.

La création de la CEE en 1957 bouleverse la situation et fait échouer, notamment, la conclusion d'un accord de libre-échange dans le cadre de l'OECE.

L'Organisation de coopération et de développement économiques (OCDE), comprenant aussi les États-Unis et le Canada, se substitue à l'OECE lors de l'entrée en vigueur de sa convention fondatrice, en 1961.

Dispositions de la Convention de coopération économique européenne
La Convention est signée par seize États : l'Autriche, la Belgique, le Danemark, la France, la Grèce, l'Irlande, l'Islande, l'Italie, le Luxembourg, la Norvège, les Pays-Bas, le Portugal, le Royaume-Uni, la Suède, la Suisse, et la Turquie. Elle l'est aussi par les Commandants en chef des zones d'occupation en Allemagne de la France, du Royaume-Uni et des États-Unis. Fondée en mai 1949, la République fédérale d'Allemagne rejoint l'OECE en juin 1949. Le Territoire libre de Trieste participe également aux travaux de l'OECE jusqu'à son rattachement définitif à l'Italie en 1954.

La Convention pose en préambule que  et définit les principes économiques d'inspiration sociale et libérale en même temps, qui doivent être mis en œuvre pour y parvenir : coordination des efforts de reconstruction, modernisation de l'équipement industriel et agricole, accroissement des échanges, réduction des entraves au commerce mutuel, recherche du plein emploi de la main-d'œuvre, restauration de la stabilité des économies ainsi que de la confiance dans les devises nationales.

Titre I - Obligations générales
L'article 1er engage les Parties à  et à établir un  et institue à ces fins une Organisation européenne de coopération économique (OECE).

L'article 4 dispose que les membres de l'OECE  et mettront en place un . Ambition ultime de la Convention, l'article 5 incite les participants à établir une Union douanière ou une zone de libre-échange.

L'article 6 engage les États membres à coopérer entre eux et .

L'article 8 pose les principes de base d'un marché du travail européen : les Parties contractantes .

Titre II - Fonctions et organisation

L'OECE est dotée d'une structure permanente afin de remplir les fonctions permanentes suivantes, très vastes et non limitatives, définies à l'article 12 : élaborer et mettre en œuvre les mesures nécessaires à l'atteinte des objectifs figurant dans la Convention ; faciliter, susciter et coordonner l'action individuelle des membres ; pourvoir à l'établissement de mécanismes de surveillance et de contrôle susceptibles d'assurer la meilleure utilisation, tant de l'aide extérieure que des ressources nationales ; fournir au Gouvernement des États-Unis l'aide et les informations à convenir, relatives à l'exécution du programme de relèvement européen.

L'OECE possède la personnalité juridique et peut, selon les dispositions figurant à l'article 13,  et conclure des accords internationaux. Mais elle est seulement une organisation intergouvernementale où toutes les décisions (article 14) , autrement dit à l'unanimité. Elle n'est pas une organisation supranationale à laquelle ses États membres auraient délégué une partie de leurs prérogatives.

Les articles 15 à 19 définissent la structure organisationnelle de l'OECE :

 Un Conseil réunissant tous les États membres, normalement au niveau de leurs ambassadeurs, duquel émane toutes les décisions ;
 Un Comité exécutif de sept membres désignés chaque année par le Conseil auquel il rend compte ;
 Un Secrétaire général, placé sous l'autorité du Conseil, et qui dirige le Secrétariat ;
 Des comités techniques thématiques.

Le siège de l'OECE est fixé au château de la Muette, à Paris.

Bilan des activités de l'OECE

Répartition annuelle de l'aide américaine
Le Congrès ayant refusé de voter des crédits pour les quatre ans du plan Marshall, l'aide américaine est votée chaque année. Aussi, le rôle de base de l'OECE est pour les crédits 48-49, puis pour ceux de 49-50 et une troisième fois pour ceux de 50-51 de procéder à leur répartition, tâche complexe faute bien évidemment d'un consensus naturel entre les pays bénéficiaires.

La guerre de Corée met fin avec un an d'avance au plan Marshall, la priorité étant donnée à l'aide militaire, tant la mise sur pied effective de l'OTAN et le renforcement des capacités de défense des pays d'Europe occidentale apparaissent requérir d'importants moyens dans un contexte de forte incertitude sur les intentions de Staline en Europe. Les États-Unis mettent fin à l' (ERP) en octobre 1951 et le remplacent par le  (MSA), promulgué par Truman le , qui combine l'aide économique et l'aide militaire, cette dernière devenant dans les faits prépondérante. Le MSA met fin à l'.

Autres actions de l'OECE
Les pressions américaines conduisent les Européens à libéraliser le commerce de la moitié des échanges privés, dans les secteurs de base (biens alimentaires, matières premières) et les biens manufacturés. L'OECE contribue ainsi au mouvement général d'abaissement des barrières aux échanges commerciaux dans le cadre du GATT, sans toutefois parvenir à créer une union douanière.

L'OECE accomplit également un important travail d'harmonisation et d'échange d'informations statistiques.

L'OECE permet en outre la conclusion de plusieurs accords sectoriels :
 en septembre 1950, création de l'Union européenne des paiements (UEP) qui offre un cadre multilatéral de compensation monétaire, obligatoire et automatique, entre États membres, en lieu et place du réseau d'accords bilatéraux conclus entre États. Le clearing est fondé (comme au FMI) sur une grille de parités fixes (étalon-or), et s'appuie sur les moyens techniques de la BRI. L'UEP favorise le rétablissement de la confiance monétaire entre participants et la reprise des échanges commerciaux. Il permet la convertibilité partielle des monnaies européennes entre elles. En 1958, la convertibilité avec le dollar est rétablie et l'UEP est dissoute ;
 en  1952, fondation de l'Agence européenne de productivité (AEP) qui contribue à former les travailleurs européens aux normes de productivité (fordisme) prévalant aux États-Unis. L'AEP est financée pour l'essentiel par les États-Unis ; son budget atteint jusqu'à 40 % de celui de l'OECE ;
 en octobre 1953, avec l'Espagne mais sans l'Islande ni l'Irlande, création de la Conférence européenne des ministres des transports, organisation internationale à part entière ayant un rôle modeste comme forum de débats. La CEMT appartient toujours au système institutionnel de l'OCDE ;
 en 1957, création de l'Agence européenne pour l'énergie nucléaire (ENEA), devenue en 1972 l'Agence pour l'énergie nucléaire (AEN) de l'OCDE.

Limites de l'OECE
L'OECE réussit à restaurer la coopération européenne, à libérer partiellement les échanges commerciaux et à mettre en place, via l'UEP, un système de compensation monétaire. L'OECE ne parvient pas à devenir l'instrument d'une « Fédération européenne » comme certains de ses membres le souhaitaient. Cet échec est patent dès 1949, mis en évidence par l'incapacité des Européens à s'entendre sur un « Programme de relèvement européen » pourtant prévu par la convention fondatrice de l'OECE.

Aucun accord ne débouche des intenses discussions entre la France et le Royaume-Uni menées début 1949. Chacun poursuit des objectifs différents, et les Britanniques se méfient des Français dont ils trouvent trop ambitieuses les propositions visant une harmonisation économique générale et à terme un marché commun. Cette méfiance s'explique pour partie par le souvenir de 1940, encore présent dans les esprits. La politique anglaise est aussi largement dictée par l'esprit de leur puissance impériale et par leur attachement à l'instauration de liens spéciaux resserrés avec les États-Unis. Cet échec est le point de départ d'une mésentente cordiale franco-britannique qui perdurera jusqu'à l'entrée du Royaume-Uni dans les Communautés européennes en 1972.

Plusieurs projets d'union plus avancée entre certains des pays membres de l'OECE, comme Finebel, échouent. Mais en 1949 et 1950, l'idéal européen demeure fort, la question de l'avenir de l'Allemagne au centre des questionnements et le besoin d'accélérer la reconstruction incontestable. Une initiative va finir par déboucher, celle de Jean Monnet et Robert Schuman que ce dernier expose lors d'un discours le , dans lequel il propose la mise en commun des moyens de production du charbon et de l'acier par un noyau de six pays dont l'Allemagne mais sans le Royaume-Uni. Le projet est rapidement soutenu par les États-Unis. La CECA est en 1951 le fruit de cette initiative.

Notes

Sources

Références

Bibliographie

 .
 .
 .
 .
 .
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Organisation de coopération et de développement économiques (OCDE)
 Traités internationaux de la guerre froide
 Organisations coordonnées

Liens externes
 Histoire de l'OECE sur le site de l'OCDE
 The Marshall Plan
 Archives de l'OEEC, consultables sous forme de microfilm aux Archives historiques de l'EU à Florence
.

Organisation européenne
Organisation internationale active pendant la guerre froide
Histoire économique
Institution européenne
Organisme fondé en 1948
1948 en Europe


text:
Leutasch è un comune austriaco di 2 284 abitanti nel distretto di Innsbruck-Land, in Tirolo.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni del distretto di Innsbruck-Land


text:
Berberis ilicifolia (L.f., 1782) è una pianta appartenente alla famiglia delle Berberidaceae, proveniente da Argentina e Cile meridionali. Venne descritta per la prima volta nel 1782 da Carl von Linné jr..

Descrizione

Questa pianta cresce come un arbusto, latifoglia e sempreverde, e può raggiungere di altezza i 4 metri. I rami più giovani sono rossi o brunastri, coperti da una leggera peluria, ma virano al grigio-giallastro con l'età. Le foglie sono ovali, lanceolate, a volte ellittiche, lunghe dai 2 ai 5 cm e di un verde scuro, lucido. Il margine della foglia non è liscio, ma seghettato, e presenta diverse spine lunghe anche 5 mm.

L'infiorescenza è un racemo composto da 3-7 fiori gialli o arancioni, lunghi da 0,5 a 1 cm, mentre il perianzio ne misura circa 14. Lo stilo misura 2 o 3 mm.
I frutti sono piccole bacche e sferiche, di circa 1 cm, e contengono da 4 a 6 semi lunghi dai 5 ai 6 mm.

Fiorisce da agosto a dicembre, mentre i frutti appaiono da novembre a marzo; questi frutti, secondo Carlos Gallardo, circa un secolo fa erano usati dagli uomini civilizzati della terra del Fuoco per dolcificare il vino.

Si incrociata con Berberis serratodentata forma l'ibrido Berberis x pseudoilicifolia.

Distribuzione e habitat
Proviene dal Sud America; il suo areale si estende dalla Regione di Los Lagos, in Cile, a Capo Horn.

In Argentina è diffusa nella Provincia di Chubut, nella Provincia di Santa Cruz e nella Provincia di Terra del Fuoco, Antartide e Isole dell'Atlantico del Sud.

È una pianta tipica dei sottoboschi degli alberi del genere Nothofagus.

Note

Bibliografia

 Leslie R. Landrum: Revision of Berberis (Berberidaceae) in Chile and Adjacent Southern Argentina in Annals of the Missouri Botanical Garden Volume 86 Number 4, 1999

Altri progetti

Collegamenti esterni

Berberidaceae
Flora della Terra del Fuoco


text:
De Nederlandse gemeente Aalsmeer heeft 4 oorlogsmonumenten. Hieronder een overzicht.

|}

Aalsmeer
Aalsmeer


text:
Asgaroth was a Spanish black metal band from Barcelona, Spain, formed in 1995. It started as a one man-project by Lord Lupus. Their international attention increased after their second album release, Red Shift, through Peaceville.

Peaceville Records
After working with Hell Awaits and Abstract Emotions for their previous productions, the band decided to send copies of the personal recordings for their Red Shift album to different record labels, including the independent record label Peaceville Records.

The British label was one of the first to respond positively to the recordings of the album and decided to sign the band for three editions. After the first 1,000 copies were sold, they went ahead and recorded a second edition to give the record a wider presentation.

For the summer of 2003, the band had already plans of making a new production, but the release dates for My Dying Bride and Katatonia new albums, scheduled preliminarily for June of the same year, caused a delay, so the record label decided to give the band more time to prepare another release. During that time, the band continued performing live in different shows and festivals with bands such as Cradle Of Filth.

Split-up
The official split-up occurred in 2007 after their tour with Type O Negative when the band posted on their Myspace page, in a way to say goodbye to their fans, a blog entry that they named "Farewell Asgaroth" in which they stated their decision of breaking up.

After the split-up, the band decided to post on their MySpace site two first stage pre-studio demos to anticipate the unreleased upcoming album of the band.

Members

Band members
 Mythral (Christopher Baque-Wildman)
Lead & Backing Vocals
Lead guitar
Keyboard
 Mr. Ax (Oscar David Raventos)
Rhythm guitar
Samplers
 Lord Lupus (Daniel Rubi Piero)
Bass
Lead Vocals 1995-1998
Backing Vocals
 Joona Etelämäki
Drums

Former members
 J. Muriana
Drums (Session) (1995)
 Katu-Marus
Drums (1996–1998)
 Julkarn
Guitar (1998–1999)
 J. Arckanus
Drums (1998–2000)
 T. Zarach
Guitar (1998–2001)
 Oisin Martinez
Drums (2001–2004)

Discography
 Songs Of War - Demo (1995)
 "Revenge"
 "I Summon The Dark Spirit"
 "Songs Of War"
 "Raise The Magic Power"

 The Quest For Eldenhor - EP (1996)
 "Legends Of The Great Magic War" - 4:42
 "The Freezing Winds Of Kiljaarn" - 6:07
 "The Last Battle (Tower Of Doom)" - 5:56
 "Soul Screams" - 2:40
 "The Return Of The Hero" - 1:08

 Trapped In The Depths Of Eve... - Album (1997)
 "Cry The Way We Greet Our Fates" - 1:25
 "Victorious Men Of Earth" - 7:17
 "Omens (Presagios)" 5:50
 "A Call In The Winds..." - 2:30
 "The Dark Force" - 7:24
 "Last Battle (Tower Of Doom)" - 6:06
 "Lost In Natura" - 3:58
 "The Choirs Of The Elemental Deities" - 3:53
 "Prelude In Dusk" - 0:55
 "Placious Echoes At Darkwoods You Greet... Silvering Moon Between My Shadows" - 6:33
 "Outroduction" - 3:16

 Absence Spells Beyond... - Album (1999)
 "Strengthened Are The Stems Of Nasturtium" - 2:21
 "Sinking Trails Of Wisdom" - 4:46
 "Absence Spells Beyond..." - 7:44
 "Epitaph..." (King Crimson cover) - 7:07
 "Cry The Way We Greet Our Fates" - 1:23
 "Victorious Men Of Earth" - 7:11
 "Omens (Presagios)" - 5:48
 "A Call In The Winds..." - 2:26
 "The Dark Force" - 7:20
 "Last Battle (Tower Of Doom)" - 5:59
 "Lost In Natura" - 3:56
 "The Choirs Of The Elemental Deities" - 3:52
 "Prelude In Dusk" - 0:55
 "Placious Echoes At Darkwoods You Greet... Silvering Moon Between My Shadows" - 6:31
 "Outroduction" - 3:13

 Red Shift - Album (2002)

 "Naked Eye" - 4:46
 "Lured Decoy" - 6:00
 "Cyphred" - 2:29
 "Bluntness" - 6:11
 "Buried" - 6:13
 "Mindscape" - 3:41
 "Descent To Dion" - 6:57
 "I, Befouled" - 5:17
 "6 Bloodmarks" - 5:04
 "Sharpedge Solitude" - 5:35
 "Red Shift" - 5:48

Videography

References

External links
 Official website
 Official MySpace

Spanish black metal musical groups
Musical quartets
Musical groups established in 1995
Musical groups disestablished in 2007


text:
Болотница () — деревня в Городокском районе Витебской области Белоруссии. Входит в состав Езерищенского сельсовета. Находится в 5 верстах к северу от деревни Рудня.

Ссылки
 Деревня Болотница.
 Карта N-36-01. Масштаб 1:200000.

Примечания

Населённые пункты Городокского района (Витебская область)


text:
Ґжеґож Мотика — габілітований доктор гуманітарних наук, професор, дослідник історії українсько-польського протистояння середини 1940-х років, з 2011 року — член ради Інституту національної пам'яті Польщі. Дотримується теорії геноциду поляків під час Волинської трагедії.

Біографія
У 1992 році закінчив Люблінський католицький університет, де вивчав історію. Почав працювати в Інституті політичних досліджень Польської академії наук. До 2007 року він також працював в Управлінні народної освіти. У 1998 захистив докторську дисертацію на тему Польсько-українська боротьба на землях сьогоднішньої Польщі в 1943—1948 роках, а потім здобув ступінь доктора габілітованого. Працював у Ягеллонському університеті як доцент на кафедрі українознавства, а також професором Академії гуманітарних наук у Пултуську . У 2011 році Мотика був обраний до ради ІНП Польщі.

Публікує наукові та науково-популярні статті в часописах «Karcie», «Więzi», «Zeszytach Historycznych», «Gazecie Wyborczej», «Rzeczpospolitej», «Wprost».

Опублікував 4 монографії та понад 60 статей, присвячених українсько-польським взаєминам у 1939—1989 роках, придушенню радянськими спецслужбами національного руху опору в Україні, Білорусі, Литві, Латвії та Естонії у 1939—1953 роках, політиці уряду ПНР щодо національних меншин.

У 2012 року книга Мотики «Від волинської різанини до операції "Вісла"» була відзначена нагородою польського журналу «Polityka» як найкраща історична праця року в Польщі.

Критика
Мотику критикують за односторонність у визначенні лише поляків постраждалими від Волинської трагедії, виставлення власних теорій як доведених фактів, ігнорування даних українських архівів і досліджень інших істориків і за те, що він значною мірою посилається на усні свідчення, записані в 1980—1990 роках.

Вибрана бібліографія
 Pany i rezuny. Współpraca AK-WiN i UPA 1945—1947, Wyd. Volumen, Warszawa 1997 (współautor z Rafałem Wnukiem),
 Tak było w Bieszczadach, Wyd. Volumen, Warszawa 1999, ISBN 83-7233-065-4
 Antypolska Akcja OUN-UPA 1943—1944. Fakty i interpretacje, Wyd. IPN, Warszawa 2002 (red. Grzegorz Motyka i Dariusz Libionka),
 Służby Bezpieczeństwa Polski i Czechosłowacji wobec Ukraińców 1945—1989, Wyd. IPN, Warszawa 2005 (współautor),
 Ukraińska partyzantka 1942—1960, Wyd. Instytut Studiów Politycznych PAN, Wyd. Rytm, Warszawa 2006, ISBN 83-88490-58-3 (ISP PAN), ISBN 83-7399-163-8 (Rytm)
 W kręgu «Łun w Bieszczadach». Szkice z najnowszej historii polskich Bieszczad, Wyd. Rytm, Warszawa 2009, ISBN 978-83-7399-340-2
 Od rzezi wołyńskiej do akcji Wisła, Wydawnictwo Literackie, Kraków 2011, ISBN 978-83-08-04576-3
 Na Białych Polaków obława. Wojska NKWD w walce z polskim podziemiem 1944—1953, Wydawnictwo Literackie, Kraków 2014, ISBN 978-83-08-05393-5

Примітки

Посилання
 Ґжеґож Мотика. Антипольська акція ОУН-УПА  // Ї. — 2003 — № 28.
 Ґжеґож Мотика. Друга світова війна в польсько-українських історичних дискусіях  // Україна Модерна. — 2009 — № 15(4).
 Ґжеґож Мотика. Невдала книжка  // Historians.in.ua — 22.03.2012 (рецензія на книжку В'ятровича)
 Волинська трагедія чи Волинська різанина?  (Гжегож Мотика vs Володимир В'ятрович)
 Ґжеґож Мотика: Наші — не завжди добрі .
 Ґжеґож Мотика. Польська реакція на дії УПА: масштаб і перебіг каральних акцій
 Ґжеґож Мотика. Спроба підведення підсумку: «війна у війні», геноцид, сталінські етнічні чистки
 Ґжеґож Мотика. Від волинської різанини до операції «Вісла». Польсько-український конфлікт 1943—1947 рр.

Польські історики
Дослідники історії України


text:
Lista 319 gmin w departamencie Lot i Garonna we Francji.

 (CAA) Communauté d'agglomération (unitary authority) of Agen, utworzone w 2000.

Gminy we Francji