text:
Carriera
Il 13 maggio 2019, in seguito a dei controlli effettuati dopo la terza tappa del Giro d'Italia, viene fermato in via precauzionale dalla sua squadra dopo il riscontro di valori fisiologici anormali. Il 18 luglio seguente ritorna all'attività agonistica, dopo che dei consulti medici hanno appurato l'alta sensibilità ai cambiamenti di altitudine sofferta da Molano.

Palmarès

Strada
2013 (Fuerzas Armadas, una vittoria)
1ª tappa Clásica Internacional de Bogotà (Bogotà > Bogotà)

2014 (Coldeportes-Claro, una vittoria)
1ª tappa Vuelta a Colombia Sub-23 (Sogamoso > Sogamoso)

2016 (Manzana Postobón, sette vittorie)
2ª tappa Vuelta a la Comunidad de Madrid (Madrid > Madrid)
4ª tappa Vuelta a Colombia (Montería > Caucasia)
1ª tappa Vuelta a Boyacá (Nobsa > Sogamoso)
1ª tappa Clásico RCN (Turbo > Apartadó)
4ª tappa Clásico RCN (Rionegro > Puerto Boyacá)
6ª tappa Clásico RCN (Bucaramanga > Aguachica)
7ª tappa Clásico RCN (Pailitas > Valledupar)

2017 (Manzana Postobón, due vittorie)
3ª tappa Volta ao Alentejo (Mourão > Mértola)
5ª tappa Volta ao Alentejo (Ferreira do Alentejo > Évora)

2018 (Manzana Postobón, undici vittorie)
Campionati panamericani, Prova in linea
1ª tappa Vuelta a Colombia (Pereira > Palmira)
10ª tappa Vuelta a Colombia (Bucaramanga > Barrancabermeja)
13ª tappa Vuelta a Colombia (Medellín > Medellín)
2ª tappa Tour of Xingtai (Xingtai > Lincheng)
3ª tappa Tour of Xingtai (Xingtai > Xingtai)
2ª tappa Tour of China I (Pingchang > Pingchang)
Classifica generale Tour of China I
1ª tappa Tour of China II (Ningyuan > Ningyuan)
1ª tappa Tour of Taihu Lake (Wuxi > Wuxi)
2ª tappa Tour of Taihu Lake (Jurong > Wuxi)

2019 (UAE Team Emirates, una vittoria)
3ª tappa Tour Colombia 2.1 (Llanogrande > Llanogrande)

2020 (UAE Team Emirates, una vittoria)
2ª tappa Tour Colombia 2.1 (Paipa > Duitama)

2021 (UAE Team Emirates, quattro vittorie)
2ª tappa Vuelta a Burgos (Tardajos > Briviesca)
4ª tappa Vuelta a Burgos (Roa > Aranda)
1ª tappa Giro di Sicilia (Avola > Licata)
2ª tappa Giro di Sicilia (Selinunte > Mondello)

2022 (UAE Team Emirates, due vittorie)
4ª tappa Boucles de la Mayenne (Martigné-sur-Mayenne > Laval)
21ª tappa Vuelta a España (Las Rozas de Madrid > Madrid)

2023 (UAE Team Emirates, due vittorie)
4ª tappa UAE Tour (al-Shindagha > Dubai Marina)
Grand Prix de Denain

Altri successi
2018 (Manzana Postobón)
Classifica a punti Tour of China I
Classifica a punti Tour of Taihu Lake

2020 (UAE Team Emirates)
Classifica a punti Tour Colombia 2.1

2021 (UAE Team Emirates)
Classifica a punti Vuelta a Burgos
Classifica a punti Giro di Sicilia

Pista
2014
Campionati panamericani, Inseguimento a squadre (con Arles Castro, Jhonatan Restrepo e Brayan Sánchez)
Campionati panamericani, Omnium

Piazzamenti

Grandi Giri

Giro d'Italia
2019: non partito (4ª tappa)
2020: fuori tempo massimo (14ª tappa)
2021: 126º

Vuelta a España
2017: 152º
2019: 143º
2021: ritirato (9ª tappa)
2022: 126º

Classiche monumento

Milano-Sanremo
2015: ritirato

Parigi-Roubaix
2022: 106º

Competizioni mondiali
Campionati del mondo
Ponferrada 2014 - In linea Under-23: ritirato
Richmond 2015 - In linea Under-23: ritirato
Doha 2016 - In linea Under-23: 17º
Bergen 2017 - In linea Elite: ritirato
Harrogate 2019 - In linea Elite: ritirato
Fiandre 2021 - In linea Elite: ritirato
Wollongong 2022 - In linea Elite: ritirato

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Das Markieren ist eine der grundlegenden Methoden des Kennzeichnens in der Produktionstechnik und Sicherheitstechnik und zur Produktkennzeichnung im Qualitätsmanagement. Es ist das Anbringen bestimmter Merkmale (der Marke oder Markierung auf Objekten).

Markierverfahren
Grundlegende Verfahren:
 Etikettieren (Labelling)
 Bedrucken
 Nadelmarkieren (Nadelprägen)
 Ritzmarkieren
 Lasermarkieren
 elektrochemische Markierverfahren

Man unterscheidet berührungslose Verfahren (Lasermarkieren, Tintenstrahldrucken u. ä.) und berührende Verfahren (Veränderungen der Oberfläche), sowie Permanentmarkierung (unentfernbare Markierungen) und reversible Markierungen

Eng verbunden mit den Markierverfahren sind in der Markiertechnik auch die zugehörigen Lese- und Verifiziereinrichtungen.

Beispiele

Ablaufkontrolle in Produktionsprozessen
Passer im Druckwesen
Passermarke im Formenbau des Gußwesen sowie bei Leiterplatten in der Elektronik
Die Markierung einer Gefahrenquelle oder der davon ausgehenden Gefährdung – Markierungen dienen der hinweisenden Sicherheit
 Gefahrensymbole
 Gefahrzettel und Gefahrentafel in der Gefahrgutkennzeichnung
 Die Markierung eines Wanderweges durch Anbringung von Plaketten an Bäumen
Die Markierung einer Skipiste durch Aufstellen von Begrenzungspfählen
Die Kennzeichnung von Verkehrsflächen durch Fahrbahnmarkierungen und Verkehrszeichen
Produktkennzeichnung
Punzierung, die Markierung von veredelten Metallen
 Gießuhr bei Gießereiprodukten
Anbringen von RFID-Chips und anderen Respondern, oder interaktiven Transpondern
Die Markierung von Herdenvieh mittels eines Brandzeichens. Rinder werden seit der BSE-Krise durch eine Lebensohrmarkennummer markiert.

 Abgrenzung von Territorien
 Reviermarkierung, durch Wild- und Haustiere
 Grenzmarkierungen von politischen oder administrativen Grenzen, Zollgrenzen oder Grundstücksgrenzen

 Sonstige Markierungen
 Zinken (Geheimzeichen), geheime Markierungszeichen des fahrenden Volkes
 Eine unauffällige Markierung für Spielkarten, siehe Gezinkte Karten
 Markierung zur Kennzeichnung des Trassenverlaufes von Rohrleitungen; siehe Marker (Sichtmarker)
 In der Luftfahrt ein Signal, das den Beginn einer Landebahn markiert, siehe Funkfeuer
 Markierungslampen für Hochspannungsleitungen um tief fliegenden Luftfahrzeugen einen optischen Hinweis auf das Hindernis zu geben.

Produktionstechnik

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Empire Earth III is a real-time strategy video game developed by Mad Doc Software and published by Sierra Entertainment, released on November 6, 2007. It is the latest installment of the Empire Earth series.

Empire Earth III contains five epochs, fewer than other games in the series but covering roughly the same time period. The game features three factions: Middle Eastern, Western, and Far Eastern. Each faction comprises unique buildings, units, and technologies.

The game received widespread negative reviews.

Gameplay
Similar to its predecessors, Empire Earth III is a real-time strategy game. It introduces several new units and weapons, as well as a new free-form campaign structure that is similar in style to other real-time strategy games, such as the Total War series. However, unlike Total War, the player advances through the entire course of history rather than staying in a specific time period.

There are three customizable civilizations to choose from which are Western, Middle-Eastern, and Far Eastern. Each civilization can be customized by the player to their choosing. Furthermore, each civilization features subfactions based on historical nations (e.g. the Far Eastern civilization contains China and Japan). Another new feature in Empire Earth III is certain nuclear weapons such as a nuclear cannon. In Empire Earth III, each region focuses on different styles of game play; for example, the Middle East has mobile buildings, the West has a few powerful units, and the Far East has masses of weak, swarming units combined with powerful mutants in the future.

The game's World Domination mode allows players to battle across a virtual earth which is split into many sections/provinces. While playing this mode, quests give the player optional tasks to accomplish while conquering the globe. The game contains five unique sections, loosely based on historical eras, Ancient, Medieval, Colonial, Modern, and Future.

Development and release
Development of the game began in 2005, shortly after Empire Earth II was shipped. The game engine was built on Empire Earth II's engine using Gamebryo 2.0 middleware, but was almost completely rewritten to allow the developers to create improved visual effects, ragdoll physics, more detailed models and higher resolution textures. Instead of making the units more realistic, Mad Doc Software worked to achieve a more "cartoonish" look.

On April 27, 2007 the American television show Numb3rs aired some footage of the game on CBS while it was still in development. The demo of Empire Earth III was released on November 1. The retail version of the game was released on November 6, 2007 in the US and November 16, 2007 in Europe.

A patch became available two days after the game's release. Empire Earth III is the first game in the series to be a Games for Windows title.

On November 12, 2007, a Gamespy arena portal was added for updates and stats.

Reception

Empire Earth III garnered generally negative reviews, and holds an average of 51% on aggregate web site GameRankings. GameSpot gave it 3.5 of 10 saying "The developer's questionable sense of taste and humor is also on display in the visuals and sound... Empire Earth III has been dumbed down to the point of irrelevance." IGN gave it a 5.4 of 10 saying "the animations aren't very good and the performance leaves a lot to be desired". GameSpy had similar complaints: "bugs, muddled combat, or weak AI aren't things that strategy fans have to live with." Game Revolution gave the game a D−, stating "Honestly, if the game didn't try to make you hate it, it would be perfectly tolerable, maybe even enjoyable." Mad Doc Software has since removed all references to the development of Empire Earth III from their homepage. As of 2017, Rebellion Developments owns the IP.

References

External links
Empire Earth III at MobyGames

2007 video games
Empire Earth
Gamebryo games
Games for Windows certified games
Multiplayer and single-player video games
Multiplayer online games
Panhistorical video games
Real-time strategy video games
Video game sequels
Video games developed in the United States
Windows games
Windows-only games


text:
Mircea Hava () este un politician român, inginer și membru al Parlamentului European.  Hava a fost ales în Parlamentul European pe lista Partidului Național Liberal.

Biografie
În 1975 a absolvit liceul în orașul său natal, iar în 1981 a studiat tehnologia chimică la Institutul Politehnic "Traian Vuia" la Timișoara. Mai târziu a fost educat în administrație și management. Din 1981 până în 1991 a lucrat ca inginer chimist și manager de secțiune al unei companii chimice. În 1990 a fost printre fondatorii structurilor locale ale Partidului Democrat (transformat în Partidul Democrat Liberal în 2007). În 2003, a devenit membru al biroului permanent al partidului său. Ulterior s-a alăturat  Partidului Național Liberal.

Hava a fost primar al municipiului Alba Iulia timp de 25 de ani, în 1991 și 1992 și apoi din 1996 până în 2019. A fost membru al Partidul Democrat Liberal și este acum membru al Partidului Național Liberal.
În 2004 a fost reales cu peste 70% din voturi.

Ordine și decorațiuni
 Ofițer al Ordinului Național de Merit – 2011
 Cavaler al Ordinului Național de Merit – 2004

Note

Nașteri în 1956
Politicieni români în viață
Orădeni
Europarlamentari pentru România 2019-2024
Primari din România
Membri ai Partidului Național Liberal
Decorați cu Ordinul național Pentru Merit


text:
Miejscowości w Polsce
 Wg TERYT jest ich 2
 Szerzawy – wieś w woj. kujawsko-pomorskim, w pow. mogileńskim, w gminie Mogilno
 Szerzawy – wieś w woj. świętokrzyskim, w pow. starachowickim, w gminie Pawłów


text:
El Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat és una associació sense ànim de lucre fundada l'any 1974. El 2005 va rebre la declaració d'entitat d'utilitat pública (Ordre del Ministeri de l'Interior de data 28 d'abril de 2005). Actualment té la seu a Sant Feliu de Llobregat.

La finalitat principal del Centre d'Estudis és promoure el coneixement sobre la comarca en qualsevol disciplina (la història, la geografia, l'antropologia, la sociologia, l'arqueologia, l'urbanisme, les ciències ambientals, etc.) i contribuir a la preservació i la difusió dels valors culturals, socials i naturals del territori.

La constitució del centre del Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat va tenir lloc a Martorell el 23 de desembre de 1974 entre un grup representatiu de persones de la cultura de diferents municipis de la comarca. Després de diverses reunions, el dia 10 de febrer de 1975 es van presentar els estatuts de l'entitat al govern civil de Barcelona. Tanmateix, els tràmits van trigar anys a resoldre's pel fet de tractar-se d'una entitat cultural catalana i d'un àmbit comarcal inexistent administrativament. Finalment, l'entitat va ser legalitzada el 17 de juny de 1980. El primer president va ser Jaume Codina i Vilà, del Prat de Llobregat, fins al desembre de 1995. A partir de 1995 el succeí en el càrrec Carles Riba i Romeva, el qual continuà com a president fins al 2013. El 8 de març del 2013 el Centre escull com a presidenta Conxita Sánchez Medina, antiga regidora de Sant Joan Despí i consellera de cultura del Consell Comarcal del Baix Llobregat. L'any 2019 agafa el relleu a la presidència la exregidora molinenca Genoveva Català.

Durant la seva història, el Centre s'ha implicat en diverses campanyes cíviques, reivindicant la dignitat de la comarca. Entre aquestes campanyes es troba la lluita en favor del riu Llobregat o la lluita per la defensa del Parc Agrari i l'agricultura oposant-se al ja fallit projecte Eurovegas.

Els Premis de Reconeixement Cultural del Baix Llobregat són un guardó que atorga el Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat. Els premis es van crear el 1999 a l'ocasió del 25è aniversari del Centre d'Estudis, per reconèixer públicament persones, associacions, institucions o empreses que hagin destacat en algun dels àmbits del cartell de premis. El 2009, un dels premis fou per al Consorci del Parc Agrari del Baix Llobregat.

Referències

Bibliografia
 Ollé,M.; Renom, M.; Tribó, G. Jaume Codina i el Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat a Gómez, M.; Gutiérrez, G.; Luengo, M. (editors), Miscel·lània d'homenatge a Jaume Codina, Columna (El Pont de Pedra), Barcelona 1994.

Enllaços externs
 Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat

Entitats del Baix Llobregat
Cultura de Sant Feliu de Llobregat
Centres d'estudis de Catalunya


text:
The part program is a sequence of instructions, which describe the work, which has to be done on a part, in the form required by a computer under the control of computer numerical control (CNC) software. It is the task of preparing a program sheet from a drawing sheet. All data is fed into the CNC system using a standardized format. Programming is where all the machining data are compiled and where the data are translated into a language which can be understood by the control system of the machine tool.

The machining data is as follows :

 Machining sequence classification of process, tool start up point, cutting depth, tool path, etc.
 Cutting conditions, spindle speed, feed rate, coolant, etc.
 Selection of cutting tools.

See also
G-code

References
FUNDAMENTALS OF PART PROGRAMMING

Computer-aided engineering


text:
Peter Georg Palis (P.G.P.) war eine Leinenhandlung und Wäschefabrik in der Otto-von-Guericke-Straße 98 (vormals Kaiserstraße) in Magdeburg. Zeitweise waren 200 Arbeiter und Angestellte für das führende Unternehmen der Branche in Magdeburg tätig. Die Fortführung der Geschäfte nach dem Zweiten Weltkrieg erfolgte in Frankfurt am Main in der Zeil 82.

Historie
Peter Georg Palis wurde im Jahre 1760 gegründet und ist damit Deutschlands ältestes Textilgeschäft. 1902 übernahm Curt Ramdohr, der von 1931 bis 1933 auch Präsident der Industrie- und Handelskammer Magdeburg war, die Firmenleitung, 1934 stieg sein Sohn Günther Ramdohr auf sein Bitten hin in die Geschäftsführung ein. Das Geschäftshaus in Magdeburg wurde beim Luftangriff am 16. Januar 1945 in Folge des Zweiten Weltkrieges zerstört, einige Wochen später starb Curt Ramdohr. Günther Ramdohr führte die Geschäfte schließlich ab 1948 in Frankfurt am Main fort, bis er das Unternehmen 1972 schließlich auflöste.

Weblinks
 Uni Hamburg
 Stadtgeschichte Frankfurt
 Biografie Curt Ramdohr (Uni Magdeburg)
 Biografie Günther Ramdohr (Uni Magdeburg)

Einzelnachweise
Ehemaliges Unternehmen (Magdeburg)
Ehemaliges Unternehmen (Frankfurt am Main)
Ehemaliges Unternehmen (Textilhandel)
Gegründet 1760
Aufgelöst 1972
Handelsunternehmen (Frankfurt am Main)
Ehemaliges Handelsunternehmen (Deutschland)


text:
Esistono più comuni francesi con questo nome

Cagny – Calvados
Cagny – Somme


text:
Ernst Gustav Franz Zitzmann (* 19. Juli 1891 in Greußen; † unbekannt, nach April 1945) war ein deutscher Politiker (NSDAP).

Leben und Tätigkeit
Nach dem Besuch der Volksschule erlernte Zitzmann das Müllerhandwerk. Dazu besuchte er die Fachschule. Von 1916 bis 1918 nahm Zitzmann mit dem Infanterieregiment 94 am Ersten Weltkrieg teil.

In der NSDAP übernahm Zitzmann Aufgaben als Ortsgruppenleiter in Meißen, Kreisleiter des Kreises Meißen und später als Kreisleiter des Kreises Kamenz sowie als Beauftragter der NSDAP für den Kreis Kamenz. Hinzu kamen Ämter als Stadtverordnetenvorsteher in Kamenz und als Mitglied des Kreisausschusses Dresden-Bautzen. Außerdem war er Kreisjägermeister in Kamenz.

Von März 1936 bis zum Mai 1938 saß Zitzmann als Abgeordneter im nationalsozialistischen Reichstag, in dem er den Wahlkreis 28 (Dresden-Bautzen) vertrat.

Mit dem Ende des Zweiten Weltkriegs verliert sich Zitzmanns Spur. Die Stadtchronik von Kamenz verzeichnet seine Flucht aus der Stadt in der Nacht vom 6. zum 7. Mai 1945.

Ehe und Familie

Zitzmann heiratete in zweiter Ehe am 3. Februar 1934 die Ida Erna Kutz (* 20. Oktober 1910 in Meißen). Aus der Ehe ging mindestens ein Kind hervor.

Literatur
 Joachim Lilla, Martin Döring, Andreas Schulz: Statisten in Uniform. Die Mitglieder des Reichstags 1933–1945. Ein biographisches Handbuch. Unter Einbeziehung der völkischen und nationalsozialistischen Reichstagsabgeordneten ab Mai 1924. Droste, Düsseldorf 2004, ISBN 3-7700-5254-4.

Weblinks

Einzelnachweise

Reichstagsabgeordneter (Deutsches Reich, 1933–1945)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Kreisleiter (NSDAP)
NSDAP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1891
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann


text:
Dal 2005 collabora con Luca Carboni. Dal 2014 è anche uno dei chitarristi della band di supporto a Vasco Rossi. Con il rocker di Zocca ha pubblicato, al 2022, sei album registrati dal vivo, tra i quali Modena Park 2017.

Biografia
Dal 2005 è il chitarrista di Luca Carboni e nel 2014 è entrato a far parte della band di Vasco Rossi, sempre in qualità di chitarrista. Dal 2001 è anche produttore artistico e nel 2012 fonda l'etichetta discografica Liquido Records assieme ad Antonello D'Urso e Max Messina a cui successivamente si unì Ignazio Orlando.

Negli anni realizza progetti personali (Vince, Pulp Dogs, Past The Mark, Araliya, GOS) e collabora come turnista con vari artisti: Hiroko Kouda, Lucio Dalla, Beppe D'Onghia, George Mann, Riccardo Sinigallia, Guido Elmi, Mauro Malavasi, Marc Urselli, Roberto Terzani (Litfiba), Roy Paci, Eugenio Bennato, Fabri Fibra, Zibba, Pino Daniele, Nicola Venieri.

Il suo nome è menzionato nel libro Largo all'Avanguardia. 50 anni di musica Rock a Bologna a cura di Oderso Rubini.

Inoltre è il compositore e produttore di musiche per ambito pubblicitario. Infatti dal 7 luglio 2014 all'11 settembre 2016 ha suonato la chitarra acustica nelle sigle pubblicitarie di Rai 2 e poi dal 15 novembre 2014 anche per quelle del meteo dello stesso canale Rai.

Nello stesso anno, ha suonato le chitarre nell'EP Post Atomico di Emil Spada.

Il 9 Gennaio 2018 arriva la conferma, dalla pagina Facebook di Vasco Rossi, della veste di produttore artistico che Vince ricoprirà nel VascoNonStopLive2018, a causa della scomparsa dell'ex storico produttore, Guido Elmi, occupandosi, quindi, della scaletta del concerto e dell'arrangiamento dei brani scelti per lo spettacolo stesso.

Nel 2021 con la pubblicazione sul canale ufficiale YouTube del Lyric video del brano "Nunn'è rrelore" prende ufficialmente vita Malacarna, la sua nuova creatura musicale insieme al cantante Tony Farina e all'artista visivo Dorothy Bhawl. Il progetto nasce dall'idea di coniugare testi in dialetto lucano (per la precisione il burgentino, da Brienza in provincia di Potenza) con sonorità Blues/Tribal/Cinematic/Goth/Industrial, il tutto inserito in uno specifico concept grafico e visivo dal forte impatto.

Discografia

Album in studio
 2009 – Compro Verità (Ultra Tempo)
 2011 – Invisibili Distanze (Disco Dada)
 2013 – Lividi (Liquido Records)
 2014 – Spaceboy (Liquido Records)

Con gli Araliya
 2005 – Araliya

Con i GOS
 2005 – God of success (featuring Stef Burns)

Con i Past the Mark
 2011 – Hakhel Tribulation (NuJazz Europe)

Con i Pulp Dogs
 2006 – Song Of Jealousy
 2010 – Lu Cunnannatu

Con i Noisebreakers
 2022- "Noisebreakers"

Album dal vivo

Con i Pulp Dogs
 2018 – Live Fiction (LullaBit)

Partecipazioni
 2000 – Psychosonic! vol.18 (CD allegato alla rivista Psycho!)
 2004 – Emergenza Chitarre 3 (CD allegato alla rivista Chitarre)

Con i Quasar
 1996 – Italian experiences vol.1 (Path of Experience Records)
 1999 – Into the underground vol.3 (Whyplash Records)

Con i Pulp Dogs
 2009 – I Bambini Sono Di Tutti: Cd compilation a favore di Emergency (One Step Records)

Tour e concerti

Come turnista

Con Vasco Rossi
 2014 – Vasco Live Kom '014
 2015 – Vasco Live Kom '015
 2016 – Vasco Live Kom '016
 2017 – Modena Park 2017
 2018 – VascoNonStop Live 2018 (anche produttore artistico)
 2019 - VascoNonStop Live 2019 (anche produttore artistico)
 2022 - Vasco Live XXII (anche produttore artistico)

Con Luca Carboni
 2018 - 2019 – Sputnik Tour 2018-2019.

Note

Collegamenti esterni

Chitarristi rock
Gruppi e musicisti dell'Emilia-Romagna


text:
Alexander Luke Nathanial McQueen (Romford, Inglaterra, Reino Unido, 24 de marzo de 1995) es un futbolista profesional inglés que juega como lateral en el Indy Eleven de la USL Championship. Nacido en Inglaterra, McQueen representa a la Selección de fútbol de Granada a nivel internacional.

Carrera

Primeros años
McQueen comenzó su carrera en la Academia Tottenham Hotspur, pero los Spurs lo liberaron en 2015 sin hacer una aparición en el primer equipo en White Hart Lane durante su año como profesional .

Carlisle United
Firmó un contrato de un año con el Carlisle United de la Liga Dos en junio de 2015. Hizo su debut con los "Cumbrians" el 11 de agosto, en una victoria por 3-1 en la primera ronda de la Copa de la Liga sobre Chesterfield en Brunton Park. Después de vencer a los Queens Park Rangers por 2-1 en la segunda ronda de la Copa de la Liga, McQueen fue una parte integral del equipo de Carlisle que logró llevar al Liverpool a la tanda de penaltis en la tercera ronda de la competencia. A pesar de perder por poco un lugar en la cuarta ronda de la Copa de la Liga, la actuación de McQueen en Anfield fue recompensada al ser nombrado en el Equipo de la Ronda. A McQueen se le ofreció un nuevo contrato al final de la temporada 2015-16, pero finalmente lo rechazó el 15 de agosto de 2016.

Después de no poder encontrar un nuevo club, McQueen entrenó con Carlisle en septiembre de 2016, antes de volver a unirse al equipo con sede en Cumbria el 1 de diciembre de 2016, con un contrato de un mes.

VPS
El 16 de abril de 2018, McQueen se unió al VPS finlandés a pesar de haber firmado un contrato de un año con PS Kemi un mes antes. El contrato incluía un período de prueba de un mes en el que el contrato no continuaba después del período de prueba.

Dagenham & Redbridge
El 9 de agosto de 2018, McQueen regresó al fútbol inglés para firmar con el Dagenham & Redbridge de la Liga Nacional con un contrato vigente hasta enero de 2019. Hizo su debut con los Daggers dos días después en el empate 2-2 con Maidenhead United, anotando su primer gol profesional y el empate, poco después de reemplazar a Chike Kandi en la segunda mitad. McQueen jugó 64 veces para Daggers en todas las competiciones durante dos temporadas, anotando seis goles. Fue liberado al final – la temporada 2019-20.

Barnet
McQueen fichó por Barnet el 24 de septiembre de 2020. Dejó el club después de hacer 37 apariciones en su única temporada con los Bees.

Indy Eleven
El 10 de diciembre de 2021, se anunció que McQueen se uniría al Indy Eleven del campeonato de la USL antes de la temporada 2022.  McQueen hizo su debut con Indy el 12 de marzo de 2022, en una derrota por 1-0 ante Loudoun United FC .

Estilo de juego
Capaz de jugar tanto en la posición de lateral como en el de centrocampista, es un jugador ambidiestro, atlético y rápido.

Selección nacional
McQueen hizo su debut internacional con la selección de fútbol de Granada en un amistoso 2-2 con la selección de fútbol de Trinidad y Tobago el 12 de noviembre de 2017. McQueen anotó su primer gol para los Spice Boys el 4 de junio de 2022, durante una derrota por 3-1 en la Liga de Naciones de CONCACAF ante El Salvador.

Estadísticas

Club

Selección nacional

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas del Indy Eleven
Futbolistas del Barnet Football Club
Futbolistas del Dagenham & Redbridge Football Club
Futbolistas del Carlisle United Football Club
Futbolistas del Tottenham Hotspur Football Club
Centrocampistas de fútbol
Futbolistas de Inglaterra
Futbolistas de la selección de fútbol de Granada
Futbolistas de Granada (país)
Personas vivas
Nacidos en 1995
Wikipedia:Páginas con traducciones sin revisar


text:
Les dades més destacades de la temporada 1965-1966 del Futbol Club Barcelona són les següents:

Plantilla

Porters
  Salvador Sadurní
  José Manuel Pesudo
  Miguel Reina

Defenses
  Ferran Olivella
  Foncho
  Julio César Benítez
  Eladi Silvestre
  Sígfrid Gràcia
  Gallego
  Rodri

Centrecampistes
  Martí Vergés
  Josep Maria Fusté
  Antoni Torres
  Ramon Montesinos
  Joan Torrent
  Enric Gensana

Davanters
  Jesús Pereda
  Pedro Zaballa
  José Antonio Zaldúa
  Cayetano Re
  Juan Seminario
  Lluís Vidal
  Joaquim Rifé
  Vicente González
  Lluís Pujol
  Lucien Muller
  Serafín
  Sandor Kocsis
  Carles Rexach (filial)
  Pere Mas (filial)

Classificació
 Lliga d'Espanya: Tercera posició amb 38 punts (30 partits, 16 victòries, 6 empats, 8 derrotes, 51 gols a favor i 27 en contra).
 Copa d'Espanya: Semifinalista. Eliminà el Santander, RCD Mallorca i Elx CF, però fou derrotat pel Reial Saragossa.
 Copa de les Ciutats en Fires: Campió.

1966

Març
 23 març - Copa de Fires. Quarts de Final. Tornada. El Barça torna a imposar-se per la mínima a l'Espanyol (0-1) i elimina als blanc-i-blaus amb un gol de Vidal en començar la segona part.
 16 març - Copa de Fires. Quarts de Final. Anada. El Barça s'imposa a l'Espanyol (1-0) amb un solitari gol de Benítez en el primer derbi europeu de la història. El Camp Nou aplega 60.000 espectadors

1965

Octubre
 6 octubre - Copa de Fires. Trenta-dosens de final. Tornada. Golejada blaugrana sense pal·liatius (7-1) davant el DOS Utrecht en una nit inspiradíssima de l'ariet Zaldúa que fa cinc gols. Els altres dos són de Vergés i Pereda.

Setembre
 16 setembre - Copa de Fires. Trenta-dosens de final. Anada. Empat sense gols del Barça amb el DOS Utrecht (0-0) en partit jugat a terres holandeses

Agost
 25 agost - Amistós entre el Barça i el campió d'Europa Inter de Milà amb victòria blaugrana (4-1) sobre l'equip d'H.H. El públic esbronca continuadament a Luis Suàrez, que finalment opta per abandonar el terreny de joc i dedica una explícita botifarra als espectadors

Juliol
 1 juliol - El president Llaudet fa públic el fitxatge de Lucien Müller, migcampista francès procedent del Reial Madrid, que signa per tres temporades.

Resultats

Referències

Temporades del FC Barcelona
Competicions esportives del 1965 a Catalunya
Competicions esportives del 1966 a Catalunya


text:
Blepharella leucania är en tvåvingeart som beskrevs av Chao och Jin 1984. Blepharella leucania ingår i släktet Blepharella och familjen parasitflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Parasitflugor
leucania


text:
Lajtaújfalu vasútállomás () egy burgenlandi vasútállomás, Lajtaújfalu településen, melyet az ÖBB üzemeltet.

Vasútvonalak
Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik:

Kapcsolódó állomások
A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb:

Forgalom

További információk
 Lajtaújfalu vasútállomás – Vasútállomások.hu

Burgenland vasútállomásai


text:
Asiphonella cynodonti är en insektsart. Asiphonella cynodonti ingår i släktet Asiphonella och familjen långrörsbladlöss. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långrörsbladlöss
cynodonti


text:
The Brooks Arcade is a historic building in Salt Lake City, Utah. It was built in 1890-1891 as a department store for Julius Brooks, an immigrant from Germany who was one of the first Jewish settlers of Salt Lake City. The building was designed by architects Samuel Cleeton Dallas and William S. Hedges in the Richardsonian Romanesque style.

The building was removed from the National Register of Historic Places.

References

1891 establishments in Utah Territory
Buildings and structures completed in 1891
Buildings and structures in Salt Lake City
Richardsonian Romanesque architecture in Utah


text:
I Campionati mondiali under 23 di slittino 2011, prima edizione della manifestazione, si sono disputati dal 28 gennaio al 30 gennaio 2011 a Cesana, Italia sul tracciato di bob, skeleton e slittino di Cesana Pariol all'interno della gara senior che ha assegnato il titolo mondiale assoluto 2011.

Podi

Singolo uomini
La gara si è svolta il 29 gennaio alle ore 15:44 UTC+1.La classifica Under 23 ha visto primeggiare la medaglia d'argento della gara assoluta, il tedesco Felix Loch, con alle sue spalle gli austriaci Wolfgang Kindl e Reinhard Egger.

Singolo donne
L'evento ha preso il via il 29 gennaio alle ore 8:33 UTC+1.La classifica Under 23 ha visto primeggiare la tedesca Natalie Geisenberger (anche medaglia d'argento nella gara assoluta) davanti alla connazionale Carina Schwab e all'italiana Sandra Gasparini.

Doppio
La gara si è disputata 30 gennaio alle 19:03 UTC+1.La classifica Under 23 ha visto primeggiare la coppia italiana composta da Ludwig Rieder e Patrick Rastner davanti ai canadesi Tristan Walker/Justin Snith e ai tedeschi Toni Eggert/Sascha Benecken.

Medagliere

Note

Campionati mondiali under 23 di slittino
Slittino nel 2011
Competizioni sportive a Cesana Torinese


text:
Бригада морської авіації ( (BLMW)) — польське військове з'єднання морської авіації. Командування розташоване у військовому аеропорту в Гдині в Бабі Долі, а підрозділи розташовані в Гдині, Дарлово та Семіровіцах.

Історія
Відповідно до наказу начальника Генерального штабу Війська Польського від 27 липня 1994 року існуючі полки та ескадрильї морської авіації були перетворені в авіаційні ескадрильї та батальйони безпеки та підпорядковані командуванню бригади морської авіації в Гдині, заснована 1 листопада 1994 року.

Причиною утворення бригади морської авіації стало згуртування структури польської морської авіації.

На підставі Рішення № 96 / ПН від 14 липня 1995 р. бригада морської авіації отримала відмітну назву «Гдиня» та ім'я Cdr. лейтенант піл. Кароль Тшаскі-Дурський. Щорічне свято встановлено на 15 липня.

Відповідно до постанови Міністра національної оборони від 21 січня 2002 р. була проведена чергова реорганізація, в рамках якої авіаескадрильї були перетворені в авіаескадрильї, а батальйони охорони та технічна ескадрилья створили дві авіабази.

У березні 2005 р. командир бригади морської авіації отримав від міністра національної оборони «Почесний знак Збройних сил Республіки Польща».

У грудні 2007 року Міністр національної оборони своїм рішенням ввів пам'ятний знак Гдинської морської авіаційної бригади.

З 1 січня 2011 року морська авіація пройшла чергову реструктуризацію. Існуючі авіабази були перетворені на дві бази морської авіації. До них увійшли три авіаескадрильї, розформовані наприкінці 2010 року.

У 2017 році бригаді було доручено сформувати польський військовий контингент у рамках військової операції Європейського Союзу EUNAVFOR MED. З першою зміною ПВК СОФІЯ 12 лютого 2018 року офіційно попрощався Міністр національної оборони. 14 лютого 2018 року основні сили були перекинуті в район місії. Основним засобом контингенту є патрульно-розвідувальний літак М28Б 1Р «Брайза» 44-ї військово-морської авіабази. Станом на 31 березня 2020 року завершилася операція EUNAFOR MED SOPHIA. З 1 квітня 2020 року мандатні завдання нової операції, яку Європейський Союз назвав EUNAFOR MED IRINI, взяла на себе 4-та зміна ПВК СОФІЯ. Наразі в районі місії проходить 5 ротація польського військового контингенту (станом на 11 лютого 2022 року).

У 2020 році бригаді було доручено сформувати ще один контингент. Цього разу в рамках операції НАТО під назвою TAMT (Tailored Assurance Meaures for Turkey) у Туреччині. 20 квітня 2021 року в Гдині відбулася церемонія прощання з першою зміною польського військового контингенту Туреччини. Як і польський військовий контингент IRINI, контингент оснащений M28B 1R. Наразі в районі місії знаходиться 3-я зміна ПМК (станом на 30 травня 2022 р.).

Завдання бригади
 пошук, розвідка та знищення підводних човнів
 рятувальний захист польської зони SAR в Балтійському морі
 перевезення техніки та зброї
 розвідка морських районів і наведення кораблів
 екологічний моніторинг морських басейнів

Вертольоти та літаки
На момент формування бригада мала на озброєнні винищувачі МіГ-21, навчально-розвідувальні літаки ПЗЛ ТС-11 «Іскра», транспортні літаки Ан-2, патрульні та транспортно-пасажирські літаки Ан-28, багаторазові Мі-2. Гелікоптери призначення, рятувальні та бойові підводні човни Мі-14, багатоцільові гелікоптери PZL W-3 Sokół та їх рятувальна версія PZL W-3RM Anakonda. До кінця 2003 року літаки МіГ-21 і ПЗЛ ТС-11 «Іскра» були виведені. На даний момент обладнання BLMW включає патрульні та транспортні літаки PZL M-28 Bryza (модернізація Ан-28), протичовнові вертольоти  і Мі-14PŁ, PZL W-3RM Anakonda, W-3WA і Mi-14PŁ. рятувальні вертольоти / транспортні вертольоти Р і Мі-2 (станом на 15.08.2018).
 4 вертольоти Мі-2
 8 протичовнових вертольотів Мі-14PŁ
 2 рятувальні гелікоптери Мі-14PŁ / R
 8 рятувальних вертольотів PZL W-3RM Anakonda
 4 протичовнових гелікоптера
 4 транспортних літака Ан-28ТД-2 і М28Б-2
 2 літаки екологічного моніторингу Ан-28 (Ан-28Е).
 7 патрульно-розвідувальних літаків PZL M28 1Р (Ан-28Б1Р, Брайза)
 1 патрульно-розвідувальний літак M28B 1RM / Bis (Bryza Bis)

Командири
 Командир Анджей Яворський (листопад 1994 - липень 1995)
 Контрадмірал Збігнєв Смоларек (липень 1995 - 1 січня 2006)
 Командир Станіслав Чолек (1 січня 2006 – 7 жовтня 2011)
 Командир Тадеуш Дрибчевський (7 жовтня 2011 - 12 червня 2018)
 Командир Ярослав Червонько (13 червня 2018 р. – 28 жовтня 2018 р.)
 Командир Ярослав Червонько (29 жовтня 2018 - 26 березня 2021)
 Командир Цезарій Вятрак (26 березня 2021 – 3 травня 2021)
 Командир Анджей Щетка (з 4 травня 2021 р.)

Примітки

засновані в Польщі 1994
Збройні сили Польщі


text:
Om en månad, om ett år () är en bok av Françoise Sagan från 1957. Boken utspelar sig i Paris, där olika relationer i en umgängeskrets vävs samman.

Handling
Bernard, författaren och journalisten som är gift med Nicole är uttråkad och söker sig till den nyckfulla Josée. Josée känner dock inte lika starkt för Bernard och genom hennes övriga relationer kopplas de olika karaktärerna, alla vänner till redaktören Maligrasse, samman.

Personer
 Bernard, författare/journalist, gift med Nicole men intresserad av Josée.
 Nicole, gift med Bernard och olyckligt kär i densamme.
 Alain Maligrasse, redaktör, gift med Fanny och har ett begynnande alkohoholproblem.
 Fanny, fru till Maligrasse.
 Béatrice, skådespelerska som träffar både Edouard och Jolyau.
 Edouard, arbetar med och intresserad av Béatrice.
 Jolyau, ny i Paris och kommer även han att arbeta med och träffa Béatrice.

Franskspråkig skönlitteratur
Litteratur 1957
Paris i skönlitteratur


text:
Volken steht für:
 Volken, Gemeinde des Kantons Zürich

Volken ist der Familienname folgender Personen:
 Flurina Volken (* 1993), Schweizer Biathletin und Skilangläuferin
 Henry Volken (1925–2000), Schweizer Jesuit
 Marco Volken (* 1965), Schweizer Fotograf, Journalist und Autor

Siehe auch:
 Völken


text:
Fermeuse est une ville de Terre-Neuve-et-Labrador, au Canada. Elle est située à l'est de la péninsule d'Avalon sur l'île de Terre-Neuve.

Au recensement de 2006, on y a dénombré 284 habitants.

Références

Compléments

Articles connexes
Liste des municipalités de Terre-Neuve-et-Labrador

Lien externe

Explore Newfoundland and Labrador : Fermeuse

Ville à Terre-Neuve-et-Labrador
Terre-Neuve


text:
Anysrius chamberlini es una especie de arácnido del orden Pseudoscorpionida de la familia Syarinidae.

Distribución geográfica
Se encuentra en Tasmania (Australia).

Referencias

Syarinidae
Arácnidos de Australia


text:
Річка Ара (Канто) — річка в Японії. Протікає Кантоською рівниною, впадає в Тихий океан. Довжина 173 км.
 Річка Ара (Яманасі) — річка в Японії. Протікає Центральною Японією, впадає в Японське море. Довжина 73 км.


text:
Bărbulețu è un comune della Romania di 2.086 abitanti, ubicato nel distretto di Dâmbovița, nella regione storica della Muntenia.

Il comune è formato dall'unione di 3 villaggi: Bărbulețu, Cetățuia, Gura Bărbulețului.

Collegamenti esterni

Comuni del distretto di Dâmboviţa


text:
Kodachrome é a marca registrada de um filme diapositivo produzido comercialmente pela Kodak a partir de 1935. Desde então foi produzido em diversos formatos para fotografia e cinema (8mm, 16mm, 35mm). Atualmente, já não é produzido.

Kodachrome é reputado como um dos melhores filmes disponíveis, graças às suas qualidades de reprodução de cor e arquivamento.

O filme usa o processo de revelação K-14. Devido à complexidade desse processo, no máximo existiram 25 laboratórios em todo o mundo a revelarem este filme. O laboratório, Dwayne's Photo em Kansas, EUA ofereceu o serviço até ao final de 2010

A fotografia digital, popularizada a partir de 2000, trouxe uma diminuição da demanda por filmes fotográficos, que no caso do filmes coloridos Kodakchrome já se fazia sentir devido à evolução de produtos mais competitivos, como o Fujichrome e o Ektachrome, da própria Kodak, que usavam processos de revelação mais acessíveis, como o E-6. Por conta disso, no dia 22 de junho de 2009 a Kodak anunciou a interrupção da produção do Kodachrome.

Ligações externas
 Kodak
 Fotos do último rolo revelado

Kodachrome
Kodak

ja:リバーサルフィルム#コダクローム


text:
Barisimu (, also Romanized as Barīsīmū and Bereysemū; also known as Bagharsūn, Barīnsamū, Biraismūn, Bi'r-e-Samūn, Bīr Samūn, and Rīsī Jān) is a village in Howmeh Rural District, in the Central District of Bandar Lengeh County, Hormozgan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 77, in 14 families.

References

Populated places in Bandar Lengeh County


text:
Le Réel escamoté (sous-titré Le Renoncement de Freud à la théorie de la séduction ; titre original : The Assault on Truth: Freud's Suppression of the Seduction Theory) est un livre de l'ancien psychanalyste américain Jeffrey Moussaieff Masson. Il soutient que Sigmund Freud, le fondateur de la psychanalyse, a délibérément supprimé son hypothèse initiale, connue sous le nom de théorie de la séduction et selon laquelle l'hystérie est causée par des abus sexuels pendant la petite enfance, car il refusait de croire que les enfants sont victimes de violences sexuelles parmi leur propre famille. Masson arrive à cette conclusion alors qu'il accède à certaines des lettres inédites de Freud, en tant que directeur de projets des Archives Sigmund Freud. The Assault on Truth est publié pour la première fois en 1984 aux États-Unis par Farrar, Straus and Giroux ; plusieurs éditions révisées ont depuis été publiées. La première traduction française paraît en 1992, sous le titre Le Réel escamoté - Le renoncement de Freud à la théorie de la séduction ; une nouvelle traduction enrichie paraît en 2012 sous le titre Enquête aux archives Freud, des abus réels aux pseudo-fantasmes.

Passé inaperçu en France, ce livre suscite une publicité massive et une controverse dans les pays anglo-saxons. Il reçoit de nombreuses critiques négatives, dont plusieurs rejettent la lecture de l'histoire psychanalytique par Masson. Il est unanimement condamné par les critiques exerçant la profession de psychanalyste. Ce livre est considéré comme le dernier d'une série d'attaques contre la psychanalyse, et l'expression finale des Freud Wars. Il a reçu des critiques à la fois de partisans et d'adversaires de la psychanalyse. Son accueil global se révèle mitigé. Certaines personnalités féministes approuvent les conclusions de Masson, d'autres commentateurs reconnaissent le mérite de son livre malgré ses failles. Masson est critiqué pour avoir déformé la théorie de la séduction et maintenu sans preuve qu'elle serait correcte. Il est aussi critiqué pour son commentaire du traitement par Freud de sa patiente Emma Eckstein, pour avoir suggéré que les enfants sont par nature innocents et asexués, et pour a participation à une réaction contre la révolution sexuelle. Masson est accusé d'avoir encouragé le mouvement en faveur de la récupération de la mémoire traumatique refoulée aux États-Unis en laissant entendre qu'un effort collectif pour retrouver des souvenirs douloureux d'inceste est nécessaire, bien qu'il rejette cette accusation qu'il estime non fondée.

Résumé de l'ouvrage

Masson soutient que l'explication acceptée de la manière dont Sigmund Freud, le fondateur de la psychanalyse, a abandonné sa théorie de la séduction, est incorrecte. Selon Masson, les patientes de Freud lui ont dit en 1895 et 1896 qu'elles avaient été maltraitées durant leur enfance, mais Freud en est venu plus tard à ne pas croire leurs récits. Il soutient que Freud a eu tort de ne pas croire ses patientes et que la véritable raison pour laquelle il a abandonné sa théorie de la séduction est qu'il ne pouvait pas accepter que des enfants soient « victimes de violences et d'abus sexuels au sein de leur propre famille ». Il suggère que les théories freudiennes du « fantasme interne et de la sexualité spontanée de l'enfance », que Freud a développées après avoir abandonné la théorie de la séduction, permettaient d'attribuer la violence sexuelle à l'imaginaire de la victime, et ne représentaient donc aucune menace pour l'ordre social existant. Masson reconnaît le caractère provisoire de sa réinterprétation des raisons de Freud pour abandonner la théorie de la séduction. Il critique d'autres récits de l'œuvre de Freud, dont celui fourni par le psychanalyste Ernest Jones dans La Vie et l'Œuvre de Sigmund Freud (1953-1957). Il commente l'essai de Freud paru en 1896, « L'étiologie de l'hystérie », qu'il fournit en annexe. Il évoque également les travaux du docteur Auguste Ambroise Tardieu, le traitement par Freud d'Emma Eckstein, la théorie freudienne du Complexe d'Œdipe, et la relation de Freud avec le psychanalyste Sándor Ferenczi.

Contexte et historique des publications
Selon l'historien Roy Porter, Masson, ancien professeur de sanskrit, s'est reconverti en psychanalyste et a trouvé durant les années 1970 un soutien au sein de la profession psychanalytique aux États-Unis. Sa relation avec le psychanalyste Kurt Robert Eissler l'a aidé à devenir le directeur de projets des Archives Freud, où il a été chargé de publier l'édition autorisée de la correspondance entre Freud et Wilhelm Fliess. Masson a suscité la controverse après avoir présenté son opinion sur les origines des théories psychanalytiques de Freud dans un article présenté lors d'une réunion de la Western New England Psychoanalytic Society en 1981. The New York Times a publié deux articles rapportant les opinions de Masson, ainsi qu'une interview avec lui. Eissler a renvoyé Masson, qui a riposté avec des brefs. La journaliste Janet Malcolm a publié deux articles à propos de la controverse dans The New Yorker, publiés plus tard sous forme de livre, In the Freud Archives (1984).

Édition originale et rééditions anglophones
The Assault on Truth a été publié dans sa version originale, pour la première fois, par l'éditeur américain Farrar, Straus and Giroux, en 1984. Des éditions révisées ont suivi en 1985, 1992, 1998 et 2003.

Traductions en français
En français, l'ouvrage est publié une première fois en français en 1984, sous le titre Le Réel escamoté : le renoncement de Freud à la théorie de la séduction, par les éditions Aubier, en 1984, avec une traduction de Claude Monod. Tiré à quelques centaines d'exemplaires et depuis totalement épuisé, ce livre est, d'après le  Michel Meignant,  en France.

Une nouvelle édition voit le jour en 2012 chez les éditions de l'Instant présent, sous le titre Enquête aux archives Freud : des abus réels aux pseudo-fantasmes. Cette édition est traduite par Marlène Martin, Claudia Renau, Victorine Meyers et surtout par Fabienne Cazalis, qui en a également assuré le suivi éditorial. L'éditeur précise, dans sa présentation de la réédition française de 2012, que le livre original . L'édition française de 2012 a été beaucoup augmentée, notamment de réponses argumentées aux critiques reçues par l'auteur ; elle comporte aussi une préface exclusive aux lecteurs francophones.

Accueil

Aperçu
Le Réel escamoté a provoqué une controverse et a suscité une publicité massive dans le monde anglo-saxon. Ce livre a reçu un avis dans des publications telles que Newsweek, Maclean's, The New York Times Book Review et New Statesman and Society. Dans Maclean's, le livre a été décrit comme le dernier d'une série d'attaques contre la psychanalyse, et Masson a été cité disant : . Dans The New York Times Book Review, le critique Harold Bloom a qualifié ce livre de « douteux ». Dans New Statesman and Society, Jenny Turner a rejeté ce livre, accusant Masson de méchanceté, d'erreurs de lecture et d'arguments ineptes.

Le livre a reçu l'attention et l'approbation de certaines personnalités féministes. L'avocate féministe Catharine MacKinnon décrit The Assault on Truth comme un commentaire révélateur de Freud. Cependant, la critique Camille Paglia a critiqué les féministes pour leur intérêt envers le travail de Masson, le jugeant comme faisant partie d'une obsession à exposer les défauts de grandes figures. Porter a décrit ce livre comme « tendancieux », mais aussi comme un correctif nécessaire à La Vie et l'Œuvre de Sigmund Freud, une œuvre qui, à son avis, dépeint Freud d'une manière trop positive. Porter note qu'il a reçu une réaction mitigée en raison des circonstances entourant sa publication, avec la méfiance croissante du public envers la psychanalyse depuis les années 1960, en particulier parmi les féministes, et qu'il a été condamné par les psychanalystes et leurs partisans. Les commentateurs favorables à la psychanalyse qui ont critiqué ce livre incluent l'historien Peter Gay, le philosophe Richard Wollheim, l'historien Paul Robinson, le théoricien social Anthony Elliott et le psychanalyste Kurt Robert Eissler. Gay a qualifié le livre de « polémique sensationnaliste » et estime que Masson commente la théorie de la séduction de Freud de manière confuse, et que ses suggestions de raisons pour lesquelles Freud a abandonné cette théorie sont absurdes. D'après Wollheim, ce livre est un travail véhément qui a présenté des conclusions discutables.

D'après Robinson, The Assault on Truth est l'expression d'une « humeur anti-freudienne » qui devenait de plus en plus agressive durant les années 1980. Il suggère que Masson a interprété le travail de Freud exclusivement en termes de préoccupations relatives à la théorie de la séduction. Il a accusé Masson de prétendre, sans preuve claire, que la théorie de la séduction était correcte, ignorant largement les raisons invoquées par Freud pour abandonner cette théorie, et omettant de montrer que Freud ne considérait pas ces raisons comme convaincantes. Il a accusé Masson d'avoir édité de manière trompeuse les lettres de Freud avec Fliess. Il a également soutenu que l'opposition à la théorie de la séduction était basée sur un scepticisme rationnel plutôt que sur une incapacité à accepter l'existence d'abus sexuels dans l'enfance, et qu'il était extrêmement improbable que Freud abandonne la théorie de la séduction par lâcheté pour adopter ensuite la théorie provocatrice de la sexualité infantile. Il n'est pas convaincu par les tentatives de Masson d'utiliser des preuves telles que le traitement d'Eckstein par Freud et un article de Ferenczi pour étayer son point de vue. Il soutient que Masson considérait les enfants comme « innocents et inertes », et a suggéré que le travail de Masson faisait partie d'une réaction contre la révolution sexuelle. Il compare The Assault on Truth à deux ouvrages de psychologues, Freud, Biologist of the Mind (1979) de Frank Sulloway et Freud and His Father (1979) de Marianne Krüll.

Eissler déclare qu'alors que The Assault on Truth a réussi, le livre est un « canular littéraire ». Il accuse Masson d'avoir déformé la théorie de la séduction, en omettant d'expliquer qu'elle prétend que « la psychopathologie de l'adulte émerge exclusivement lorsque les organes génitaux d'un enfant ont été maltraités », et de prétendre faussement que Freud a contesté l'existence de « maltraitance infantile » après avoir abandonné cette théorie. Elliott a noté que le livre est devenu un best-seller. Cependant, il fait valoir que Masson a déformé des propos de Freud et que sa critique de Freud est erronée, puisque « Freud n'a pas contesté les récits de ses patients sur la séduction réelle et les abus sexuels », étant plutôt préoccupé par la manière dont « les événements externes sont imprégnés de fantaisie et désir ».

Le livre a également reçu des critiques de la part de commentateurs opposés à la psychanalyse, tels que le philosophe Adolf Grünbaum, les auteurs Allen Esterson et Richard Webster et le critique Frederick Crews. Grünbaum a soutenu qu'indépendamment du bien-fondé de l'accusation de Masson selon laquelle Freud avait abandonné la théorie de la séduction par lâcheté, la position de Masson selon laquelle les « séductions réelles » sont les facteurs étiologiques du développement de l'hystérie est infondée et crédule. D'après Esterson, Masson a accusé Freud d'un manque de courage en affirmant que les rapports de ses patients sur les séductions de l'enfance étaient pour la plupart des fantasmes de l'enfance, mais il est douteux qu'ils aient effectivement rapporté des séductions durant l'enfance. Esterson a également commenté ce livre dans History of the Human Sciences et History of Psychology, où il écrit que les preuves qu'il présente ne soutiennent pas les affirmations de Masson sur la façon dont la communauté médicale a répondu à la théorie de la séduction de Freud, et que d'autres preuves et recherches, que Masson ignore, réfutent l'affirmation de Masson selon laquelle « les premiers écrits psychanalytiques de Freud ont reçu un accueil irrationnellement hostile ».

Webster a comparé ce livre à The Freudian Fallacy (1983) d'E. M. Thornton. Il suggère que Masson conserve une vision en partie positive de Freud. Tout en créditant Masson d'avoir contribué à l'histoire de la psychanalyse, il écrit que l'argument principal de Masson n'a convaincu ni les psychanalystes ni la majorité des critiques de Freud, puisque les chercheurs ont contesté que Freud ait formulé la théorie de la séduction sur la base des souvenirs de la séduction de l'enfance fournis par ses patients. Webster a déclaré que la théorie soutenait que les épisodes de séduction infantile n'auraient un effet pathologique que si la victime n'en avait aucun souvenir conscient, et le but des séances thérapeutiques de Freud n'était pas d'écouter des souvenirs librement offerts mais d'encourager ses patients à découvrir ou construire des scènes dont ils n'avaient aucun souvenir. Il a reproché à Masson d'avoir encouragé la propagation du mouvement de la mémoire retrouvée en laissant entendre que la plupart voire tous les cas graves de névrose sont causés par des abus sexuels sur des enfants, que les psychanalystes sont collectivement engagés dans un déni massif de ce fait, et qu'un effort collectif tout aussi massif pour retrouver les souvenirs douloureux d'inceste est nécessaire. Masson a rejeté la suggestion de Webster, en déclarant qu'il n'avait exprimé aucun intérêt pour la récupération de mémoire dans son livre.

Crews a écrit que The Assault on Truth est une œuvre naïve qui a fait de Masson une célébrité. Crews a soutenu que Masson n'avait pas appris des critiques du livre, et que ses arguments reposent sur des erreurs. Dans The New York Review of Books, Crews a qualifié ce livre d'œuvre mélodramatique dans laquelle Masson a déformé les « patients » de « séduction » de Freud comme des victimes d'inceste conscientes plutôt que comme les sceptiques qu'ils sont restés. D'autres auteurs ont commenté ce livre, dont le spécialiste en littérature Ritchie Robertson, le psychologue Louis Breger et le chercheur John Kerr. Robertson déclare que Masson a exagéré le cas contre Freud, en observant que tandis que Freud peut avoir sous-estimé la fréquence d'abus contre des enfants, il n'a pas nié que cela se produit souvent. Breger a écrit que Masson a fourni des informations précieuses sur la vie ultérieure d'Eckstein et a eu raison de remettre en question l'abandon de la théorie de la séduction. Cependant, il a trouvé les spéculations de Masson sur les raisons pour lesquelles Freud a abandonné la théorie peu convaincantes. Kerr a décrit ce livre comme imparfait mais utile pour attirer l'attention des psychanalystes sur les abus sexuels dans l'enfance.

Commentaires
The Assault on Truth a reçu des critiques négatives de la part de l'historien Peter Gay dans The Philadelphia Inquirer, du psychanalyste Anthony Storr dans The New York Times Book Review, de Stephen A. Mitchell dans Library Journal, d'Herbert Wray dans Psychology Today, du psychanalyste Charles Rycroft dans The New York Review of Books, du philosophe Arnold Davidson dans la London Review of Books, du philosophe Frank Cioffi dans The Times Literary Supplement, de Charles Hanly dans The International Journal of psychoanalysis et de Lawrence Birken dans Theory & Society.

Le livre a reçu des critiques positives de la psychiatre Judith Lewis Herman dans The Nation et de Pierre-E. Lacocque dans l′American Journal of Psychotherapy. Le livre a également été examiné par Ms., The Economist et Choice. D'autres critiques incluent celles de l'historien Paul Robinson dans The New Republic, d'Elaine Hoffman Baruch dans The New Leader, de Michael Heffernan dans New Statesman, de Kenneth Levin dans l′American Journal of Psychiatry, de Thomas H. Thompson dans North American Review, de F. S. Schwarzbach dans The Southern Review, du psychiatre Bob Johnson dans New Scientist, de Thelma Oliver dans le Canadian Journal of Political Science, du psychanalyste Donald P. Spence dans l′American Journal of Orthopsychiatry, de Gary Alan Fine dans Contemporary Sociology, de DA Strickland dans l'American Political Science Review, de Franz Samelson dans Isis et du philosophe John Oulton Wisdom dans Philosophy of the Social Sciences.

Storr a rejeté le livre et a nié que Freud ait pu abandonner une théorie « parce qu'elle était inacceptable pour l'establishment médical ». Mitchell a écrit que tandis que Masson a fourni des extraits fascinants de documents importants concernant Freud qui avaient été soigneusement gardés auparavant, ses conclusions étaient « caractérisées par une tendresse amère, une rhétorique simpliste et un sérieux manque de compréhension des subtilités de la théorie psychanalytique ultérieure ». Wray a rejeté les arguments de Masson comme « spéculatifs ». Rycroft a soutenu que parce que Masson a choisi de présenter le livre comme une attaque polémique contre Freud, il n'a pas été qualifié de contribution à l'histoire des débuts de la psychanalyse. Il a accusé Masson d'ignorer les preuves contraires, de présenter des preuves peu convaincantes et d'être incapable de « faire la distinction entre « les faits, les déductions et les spéculations ». Cependant, il a admis que Masson avait découvert certaines informations susceptibles de nuire de façon permanente à l'image de Freud, y compris des preuves que Freud était plus familier avec la littérature médico-légale sur la maltraitance des enfants que ses travaux ne le suggéraient. L'information comprenait également des détails sur le traitement raté d'Eckstein par Freud et Fliess, et la preuve que la répudiation par Freud de Ferenczi et de son article de 1932 « Confusion of Tongues between Adults and the Child » « a été provoquée par le fait que Ferenczi a redécouvert la vérité à propos de la théorie de la séduction qu'il avait supprimée depuis trente-cinq ans. Il a reproché à Masson de vouloir rétablir la vérité de la théorie de la séduction sans présenter de preuve qu'elle était réellement correcte, et a conclu que le livre était « déplaisant, malavisé et parfois idiot ». En réponse, Masson a défendu son livre et a accusé Rycroft de diverses erreurs.

Hanly déclare que même si cela a provoqué la controverse, les critiques ont largement rejeté ce livre. Il a exprimé son accord avec les critiques négatives qu'il avait déjà reçues et a critiqué l'affirmation de Masson selon laquelle Freud interprétait le saignement d'Eckstein après une opération nasale comme hystérique, arguant qu'il déformait ce que Freud avait écrit. Birken a soutenu que la tentative de Masson pour faire revivre la théorie de la séduction était plus importante que ses spéculations sur les raisons pour lesquelles Freud l'a abandonnée. Il a soutenu que la répudiation de Masson de toute la production de la psychanalyse depuis l'abandon de la théorie de la séduction signifie que son livre est « très conservateur », et qu'il a « gagné une place importante dans la littérature croissante du conservatisme culturel qui prend position contre l'émergence d'une culture de masse basée sur la consommation. Selon Birken, en rejetant le complexe d'Œdipe, Masson « répudie le développement d'une science sexuelle autonome », et en renouant avec la théorie de la séduction, il nie que les enfants aient une quelconque sexualité. Il estime que l'affection de Masson pour Tardieu suggère un rejet de l'historiographie conventionnelle de la science sexuelle. Il a suggéré que Masson désexualise non seulement les enfants, mais aussi, par implication, les femmes.

Herman décrit ce livre comme bien documenté, bien écrit, doté d'un raisonnement soigneux et fascinant. Cependant, elle a suggéré que l'accusation de Masson selon laquelle Freud a abandonné la théorie de la séduction par lâcheté personnelle pourrait être exagérée, arguant qu'elle exagère le rôle de Freud en tant qu'individu et ignore le secret général entourant les questions de viol et d'inceste. Pour elle, si Masson n'a pas résolu définitivement la question de savoir pourquoi Freud a abandonné la théorie de la séduction, il a eu raison de rouvrir le débat. Elle attribue à Masson la démonstration qu'une fois que Freud a abandonné la théorie de la séduction, toute considération supplémentaire concernant sa validité possible est devenue « une hérésie » au sein de la psychanalyse. Elle a également félicité Masson pour avoir documenté la tentative de Freud d'empêcher Ferenczi de faire connaître sa redécouverte du « genre de données cliniques sur lesquelles la théorie de la séduction était basée ». Elle a critiqué la couverture médiatique que The Assault on Truth a reçue, écrivant que la presse a tenté de défendre un « establishment psychanalytique » qui avait été rendu « sans voix » par lui. Selon Herman, les critiques de The Assault on Truth ont été presque uniformément négatives. Elle a accusé ces critiques d'effectuer des attaques ad hominem contre Masson ou de le critiquer en se concentrant sur des questions d'importance secondaire, et a reproché à Janet Malcolm ses caractérisations peu flatteuses de Masson dans The New Yorker.

Lacocque a qualifié ce livre d'« impressionnant ». Il fait l'éloge de l'érudition de Masson.

Selon l'anthropologue de la psychiatrie Richard Rechtman, il s'agit d'un « livre à scandale » dont la  est marquée par l'absence des . Les psychanalystes en  et même la presse généraliste contesta les hypothèses de Masson en soulignant ses incohérences.

Références

Annexes

Article connexe
 Le Freud inconnu

Liens externes

Bibliographie

Sources primaires

Sources secondaires
Livres

Articles

Critique de la psychanalyse
Essai paru en 1984
Essai américain
Livre sur Sigmund Freud


text:
Ві́талій Бори́сович Хлеви́цький  (24 червня 1968, Ужгород — 8 серпня 2019, Київ) — український спецпризначинець та науковець. Кандидат юридичних наук, засновник відділу контррозвідувального захисту від протиправних посягань систем міжбанківських електронних платежів Департаменту контррозвідувального захисту економіки держави СБУ, один із засновників Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБУ. Професор кафедри Національної академії Служби безпеки України.

Освіта
У 1990 році закінчив Київське вище інженерне радіотехнічне училище протиповітряної оборони, за фахом «радіоінженер». Після закінчення училища до грудня 1992 року проходив службу в Збройних Силах СРСР і ЗС України.

У 1998 р. отримав другу вищу освіту з кваліфікацією «юрист — правознавець» на економіко-правовому факультеті Донецького національного університету.

Кар'єра

З 1992 року по квітень 2014 року В. Хлевицький працював у в підрозділах контррозвідки Центрального апарату СБ України на оперативних та керівних посадах.

У червні 2000 р. — начальник, що створив відділ контррозвідувального захисту від протиправних посягань систем міжбанківських електронних платежів Департаменту контррозвідувального захисту економіки держави СБУ (в подальшому — відділ боротьби із кіберзлочинністю, що загрожує держбезпеці). Член міжвідомчої робочої групи з питань розроблення проєктів Концепції інформаційної безпеки та Програми боротьби із злочинами у сфері інформаційних технологій.

З 2004 р. по 2012 р. В. Хлевицький обіймав посаду заступника начальника, начальника Управління контррозвідувального забезпечення інформаційної безпеки держави (УКІБ) Департаменту контррозвідки СБУ (утворено на базі відділу по боротьбі з кіберзлочинністю).

У 2012 р. за рішенням керівництва держави на основі УКІБ був утворений Департамент контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБУ, в якому до квітня 2014 р Віталій обіймав посаду першого заступника керівника Департаменту.

У квітні 2014 р. звільнився з лав СБУ за власною ініціативою.

Помер 8 серпня 2019 року на 52-му році життя.

Наукова діяльність
 Кандидат юридичних наук (2006 р. захистив дисертацію на тему «Кримінологічна характеристика злочинів у сфері електронно-обчислювальних машин, систем та комп'ютерних мереж (за матеріалами СБУ)».
 Старший науковий співробітник (з 2012 р). Віталій Борисович брав безпосередню участь в підготовці ряду законодавчих та інших нормативно-правових актів, відомчих наказів та інструкцій.

Автор наукових праць
 Автор і співавтор понад 30 наукових праць і статей в сфері інформаційної безпеки.
 Проблемні питання імплементації в Україні норм міжнародного законодавства щодо захисту прав людини у процесі протидії кіберзлочинності/ Хлевицький Віталій Борисович./Інформаційна безпека людини, суспільства, держави. — 2013. — № 2.
 Реформування чинного законодавства України у світлі Конвенції про кіберзлочинність / В. Хлевицький // Підприємництво, господарство і право. – 06/2006. – N6. – С.123-126.
 Основні напрямки вдосконалення нормативно-правового забезпечення боротьби правоохоронних органів України з кіборгзлочинністю / В. Хлевицький. - С.51
 Інформаційна безпека як одна із основних складових національної безпеки України / В. Хлевицький. - С.70-72.

Нагороди та відзнаки
 Орден Данила Галицького (2011)

Сім'я
 Батько — Хлевицький Борис Тимофійович (1942-2011), генерал-лейтенант СБУ, Заслужений юрист України.
Мати – Хлевицька Михалина Львівна (1946), інженер-математик.
Сестра – Хлевицька Тетяна Борисівна (1973), к.е.н., доцент, експерт в стратегуванні сталого розвитку бізнес-структур.
Донька – Хлевицька Єлизавета Віталіївна (1991), експерт в галузі фінансів та туризму.

Примітки

Посилання
 Ексклюзивно для редакції журналу «Оксамит» Віталій Борисович Хлевицький розповів про життя та діяльність свого батька – Бориса Тимофійовича Хлевицькогов органах КДБ УРСР – СБ України.
 КІБЕРНЕТИЧНА БЕЗПЕКА ЯК СКЛАДОВА НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ Журнал "Оксамит" № 2 (8), квітень-травень, 2015 р.

Уродженці Ужгорода
Випускники КВІРТУ ППО
Українські науковці
Українські правознавці
Працівники Служби безпеки України
Контррозвідники України
Національна академія СБУ


text:
Южная Корея является крупным импортером энергоносителей, закупая за рубежом почти всю потребляемую нефть. Это второй в мире импортёр сжиженного природного газа. Электроэнергия в стране производится в основном за счет традиционной тепловой энергетики, на которую приходится более двух третей производства, и за счет ядерной энергетики.

Среди производителей энергии преобладают государственные предприятия, хотя также существуют частные угольные шахты и нефтеперерабатывающие заводы. Национальное собрание приняло широкую программу реструктуризации электроэнергетического сектора в 2000 году, но процесс реструктуризации был остановлен на фоне политических разногласий в 2004 году и остается предметом интенсивных политических дебатов.

Южная Корея не имеет доказанных запасов нефти. Разведка до 1980-х годов в Желтом море и на континентальном шельфе между Кореей и Японией не обнаружила нефти в открытом море. Уголь в стране имеется в недостаточном количестве и невысокого качества. Потенциал гидроэнергетики ограничен из-за сильных сезонных колебаний погоды и концентрации большей части осадков летом. В 2017 году президент Южной Кореи Мун Чжэ Ин пообещал положить конец зависимости страны от угля, а также заявил, что страна откажется от ядерной энергетики. В июне он сделал важный шаг в этом направлении, заявив, что его страна не будет пытаться продлить срок эксплуатации своих атомных станций, закроет существующие и не будет строить новые угольные станции.

Обзор
Конечное потребление энергии с разбивкой по источникам (2010 г.) в млн т нефтяного эквивалента (Мтнэ):

 Уголь: 27,6 Мтнэ (14,2%);
 Нефть: 100,5 Мтнэ (51,6%);
 СПГ: 21,9 Мтнэ (11,3%);
 Электроэнергия: 37,3 Мтнэ (19,2%);
 Тепло: 1,7 Мтнэ (0,9%);
 Возобновляемая энергия: 5,8 Мтнэ (3%);

Электроэнергия

История
Корейская электроэнергетическая корпорация (KEPCO) обеспечивала электричеством страну. Когда в 1961 году была основана предшественница KEPCO, компания KECO, годовая выработка электроэнергии составляла 1770 ГВт·ч. В 1987 году производство достигло 73 992 ГВт·ч. В том году на бытовые потребители приходилось 17,9% от общего объема производства, на общественные и обслуживающие предприятия — 16,2%, а на промышленный сектор — 65,9%. Источниками выработки электроэнергии были в основном атомная энергия, уголь, нефть и сжиженный природный газ. Из 54 885 ГВт·ч электроэнергии, произведенной в 1985 году, 22% приходилось на работавшие в то время атомные электростанции, 74% — на неядерные тепловые станции (нефтяные и угольные) и 4% — на гидроэлектростанции. В 1988 г. было предсказано, что к 2000 г. структура генерации будет составлять 10,2% гидроэлектроэнергии, 12,2% нефти, 22,9% угля, 10,2% СПГ и 44,5% атомной энергии.

Статистика

Источники

Тепловой

 KEPCO (한국 전력 공사) контролирует 5 региональных генерирующих компаний, которые продают через KPX в сеть:
 Корея Восток-Запад Power (한국 동서 발전 ㈜)
 Корея Midland Power (한국 중부 발전 ㈜)
 Юго-Восточная держава Кореи (한국 남동 발전 ㈜)
 Южная Корея (한국 남부 발전 ㈜)
 Корея Western Power (한국 서부 발전 ㈜)

KOGAS (한국 가스 공사) выступает в качестве импортера СПГ для генераторов.

Когенерация и паровое отопление

 Корейская корпорация централизованного теплоснабжения (KDHC, 한국 지역 난방 공사 ㈜) поставляет пар и ТЭЦ в район Сеула и Тэгу. GS Power и SH Corp - местные поставщики. KDHC — крупнейшая в мире компания централизованного теплоснабжения.

Атомная энергия
Южная Корея уделяла большое внимание производству ядерной энергии . Первая в стране атомная электростанция Кори, расположенная недалеко от Пусана, открылась в 1977 году. Восемь станций работали в 1987 году, когда производство атомной энергии оценивалось в 71 158 млн кВт, или 53,1% от общей электроэнергии.

Возобновляемая энергетика

Принятое в июле 2008 года решение правительства об увеличении инвестиций в возобновляемые источники энергии с целью уменьшения зависимости от импорта нефти из-за рубежа может послужить стимулом для реализации планов конгломератов в области солнечной энергетики.  Министерство знаний и экономики заявило, что в 2008 году страна намерена потратить 194,4 млрд вон ($193 млн) на технологии и проекты, включая солнечную энергию, ветер и биотопливо

Южная Корея является быстрорастущим гигаваттным рынком фотоэлектрической энергии. В 2014 году страна вошла в десятку ведущих стран по вводу в строй фотоэлектрических систем.

Гидростанции также входят в состав Korea Hydro & Nuclear Power Ltd. (한국 수력 원자력 ㈜).

Хранение
В декабре 2017 года Hyundai Electric объявила о плане строительства сетевой аккумуляторной батареи мощностью 150 МВт недалеко от Ульсана для компании Korea Zinc .

Глобальное потепление

По данным Информационного аналитического центра по двуокиси углерода CDIAC, Южная Корея входит в первую десятку, а именно девятое место по выбросам углекислого газа в период 1950–2005 годов. США (25%), Китай (10%) и Россия (8%) - страны с самыми высокими выбросами углекислого газа с 1950 по 2005 год.

См. также

 Экономика Южной Кореи
 Окружающая среда Южной Кореи
 На одну атомную электростанцию меньше
 Ветроэнергетика в Южной Корее
 Солнечная энергия в Южной Корее
 Возобновляемая энергия по странам

Примечания

Энергетика Республики Корея
Страницы с непроверенными переводами


text:
Arvo Veikko Pentti  (né le  à Hämeenkyrö et mort le  à Hämeenkyrö) est un homme politique finlandais.

Biographie
Arvo Pentti est député Kesk de la circonscrition du Nord de Turku du  au .

Arvo Pentti participe à la  à Vammala dans le district de Satakunta du Sud.
Il est détenu pendant 22 mois, après quoi il sera condamné à huit mois de probation.

Arvo Pentti est ministre de la Défense des gouvernements Karjalainen I (13.04.1962–17.12.1963), Virolainen (12.09.1964–26.05.1966),   Aura I (14.05.1970–14.07.1970)et Aura II (29.10.1971–22.02.1972).

Il est directeur général du service de renseignements finlandais  de 1972 à 1978.

Reconnaissance
 Chevalier de la Croix de Mannerheim, 1941

Bibliographie

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
 Liste des ministres finlandais par portefeuille ministériel
 Liste des ministres finlandais

Chevalier de la croix de Mannerheim
Conseiller municipal de Hämeenkyrö
Service de renseignement finlandais
KGB
Ministre finlandais de la Défense
Personnalité du Parti du centre (Finlande)
Parlementaire en Finlande
Circonscription du Satakunta
Naissance à Hämeenkyrö
Naissance en février 1915
Décès à Hämeenkyrö
Décès en février 1986


text:
Василь Миколайович Гордов (, с. Матвєєвка, Казанська губернія, (нині Мензелінський район, Татарстан) — 24 серпня 1950, Лефортовська тюрма, Москва) — радянський воєначальник, генерал-полковник, Герой Радянського Союзу, командувач військами Сталінградського фронту та арміями у роки Другої світової війни. Репресований.

Біографія
Народився 12 грудня 1896 року в селі Матвєєвка Казанської губернії, в селянській сім'ї. Росіянин.

З початком Першої світової війни в 1915 році був призваний до лав російської армії. Брав участь у 1-й світовій війні, став старшим унтер-офіцером.

Активний учасник революційних подій 1917 років, в 1917 році В. М. Гордов брав участь у формуванні загону Червоної Гвардії з солдатів 12-ї армії Західного фронту. У 1918 році вступив до Червоній Армії.

Під час Громадянської війни командує взводом, ротою, батальйоном, був помічником командира і командиром стрілецького полку на Східному і Західному фронтах.

Після Громадянської війни залишився служити в РСЧА. Закінчив курси старшого командного складу при вищій тактичній школі в 1925 році, стрілецько-тактичні курси удосконалення комскладу РСЧА «Вистріл» імені Комінтерну в 1927 році, в 1932 році — Військову академію імені М. В. Фрунзе.

З 1921 року — помічник командира полку, з 1923 року — командир батальйону. У 1925 — 1926 роках знаходився у відрядженні в Монголії, був на інструкторській роботі в Монгольській Народній армії.

З серпня 1926 року — знов помічник командира стрілецького полку. З лютого 1932 року — помічник начальника відділу в Управлінні бойової підготовки РСЧА.

З січня 1933 року — начальник штабу Московської Червонопрапорної піхотної школи. З травня 1935 року — начальник штабу 18-ї стрілецької дивізії. З липня 1937 року командував 67-ю стрілецькою дивізією. З липня 1939 року — виконувач обов'язків, потім начальник штабу Калінінського військового округу.

Друга світова війна
Брав участь у Зимовій війні, до 6 грудня 1939 був начальником штабу 7-ї армії. Після окупації Прибалтики з липня 1940 року був начальником штабу Прибалтійського військового округу.

З початком Німецько-радянської війни генерал Гордов — начальник штабу (червень-липень і серпень — вересень 1941) і командувач 21-ю армією на Брянському і Південно-Західному фронтах (серпень 1941 і жовтень 1941 — червень 1942 року).

З 23 липня по 12 серпня 1942 року Гордов — командувач Сталінградським фронтом, але за прорахунки в управлінні військами, що призвели до прориву противником зовнішнього оборонного обводу Сталінграду — від посади відстороняється.

У жовтні 1942 року отримує призначення командувачем 33-ю армією Західного фронту (до березня 1944 року). Брав участь в Ржевсько-Вяземській і Смоленській наступальних операціях, потім у важких малоуспішних зимових боях 1943 — 1944 на вітебському і оршанськом напрямах.

9 вересня 1943 року командармові В. Н. Гордову присвоєне військове звання генерал-полковника.

З 2 квітня 1944 року до кінця війни над гітлерівською Німеччиною генерал-полковник Гордов В. М. очолює 3-тю гвардійську армію на 1-му Українському фронті. Її війська під командуванням Гордова В. М. брали участь у Львівсько-Сандомирській, Сандомірсько-Сілезькій, Нижньо-Сілезькій, Берлінській і Празькій наступальних операціях.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 6 квітня 1945 року Василю Миколайовичу Гордову присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна та медалі «Золота Зірка» (№ 6096).

Повоєнний період
Після війни генерал-полковник Гордов В. М. командує військами Приволзького військового округу (1945- липня 1946 року). У листопаді 1946 року звільнений у відставку.

Арештований 12 січня 1947 року разом зі своїми підлеглими: колишнім заступником командувача ПРИВО генерал-майором Г. І. Куликом (розжалуваним в 1942 році з Маршала Радянського Союзу до генерал-майора) і начальником штабу цього ж округу генерал-майором Ф. Т. Рибальченко, за звинуваченням у виношуванні ними терористичних планів відносно членів радянського уряду. Справжньою ж підставою для арешту і суду були записи розмов Гордова з Куликом і Рибальченко, в яких вони висловлювали негативне ставлення до реального стану справ у державі та армії, критичні випади на адресу Сталіна і партійного керівництва. Засуджений до розстрілу за вироком Військової колегії Верховного Суду СРСР від 24 серпня 1950 року за статтями 58-11 (створення контрреволюційної організації), 58-1б (замах на зраду Батьківщині), 58-8 (замах на здійснення терористичного акту стосовно керівників СРСР).

Вирок суду приведено у виконання того ж дня в Лефортовській в'язниці Москви.

1 квітня 1956 року Військова колегія Верховного Суду СРСР своїм визначенням припинила кримінальну справу стосовно Гордова В. М. (як і стосовно Кулика Г. І., та Рибальченка Ф. Т.) за відсутністю в його діях складу злочину. Його було посмертно реабілітовано, з відновленням у військовому званні генерал-полковник, званні Героя Радянського Союзу і в правах на державні нагороди.

Особистість
Командувач армією Гордов був складною і суперечливою особою. Особисто хоробрий, він не боявся брати на себе відповідальність, водночас генерал був дуже важким начальником для підлеглих. Маршал Радянського Союзу Рокоссовський К. К. у своїх мемуарах відзначає стиль управління військами Гордовим як «матерний».

За словами М. С. Хрущова: «Сам дуже щупленький, але б'є своїх офіцерів. Проте військову справу він розуміє».

10 березня 1944 року Військова рада Західного фронту виносить постанову в якій кваліфікує як самоправство наказ командувача 33-ю армією Гордова В. М. про розстріл ні в чому не винного офіцера — гвардії капітана Олександра Трофимова, агітатора політвідділу 274-ї стрілецької дивізії, з вказівкою: «Наказ військам 33-ї армії про розстріл гвардії капітана Трофимова, як неправильний, скасувати». У лютому 1944 року спеціальна комісія ЦК ВКП(б) на чолі з Г. М. Маленковим за масові випадки самоправства запропонувала Народному комісарові оборони СРСР усунути Гордова з посади командувача армією. Лише обіцянка врахувати критику врятувала військову кар'єру Гордова…

Військові звання
 Полковник (присвоєно 29 листопада 1935 року)
 Комбриг (17 травня 1939 року)
 Генерал-майор (4 червня 1940 року)
 Генерал-лейтенант (22 липня 1942 року)
 Генерал-полковник (9 вересня 1943 року)

Література
 Коллектив авторов. «Великая Отечественная. Командармы. Военный биографический словарь» — М.; Жуковский: Кучково поле, 2005. ISBN 5-86090-113-5
 Залесский К. А. Империя Сталина. Биографический энциклопедический словарь. Москва, Вече, 2000
 Галицкий К. Н. Годы суровых испытаний 1941 — 1944. М., 1973, с. 114 — 116, 124 — 127

Див. також
 Жуков Георгій Костянтинович
 Кулик Григорій Іванович

Примітки

Джерела в інтернеті
 Дело обиженных генералов. За что судили и оправдали маршала-барахольщика
 Гордов Василий Николаевич
 Василий Николаевич Гордов
 ГОРДОВ

Уродженці Татарстану
Випускники Військової академії імені Фрунзе
Російські військовики Першої світової війни
Учасники Громадянської війни в Росії
Герої Радянського Союзу
Учасники радянсько-фінської війни
Учасники Другої світової війни
Радянські командувачі арміями Другої світової війни
Репресовані воєначальники
Позбавлені, але згодом поновлені в званні Героя Радянського Союзу
Страчені військовики


text:
Mission: Impossible 2 er en selvstændig fortsætter til etteren, hvor kun enkelte personer går igen. Agent Ethan Hunt (Tom Cruise) skal nu forhindre en tidligere medagent, Sean Ambrose (Dougray Scott), i at udslippe en massedræbende sygdom, som har til formål at skaffe ham en masse penge i form af salg af kuren. Til denne mission danner Tom Cruise en gruppe bestående af den professionelle tyv Nyah Hall (Thandie Newton), den tidligere partner Luther Stickell (Ving Rhames) og helikopterpiloten Billy Baird (John Polson). Filmen er også med Anthony Hopkins, der har en lille rolle som Hunt's projektleder/overordnede.

Eksterne Henvisninger

Amerikanske film fra 2000
Actionfilm fra USA
Engelsksprogede film
Mission: Impossible


text:
Leo Peter Lamoureux (October 1, 1916 – January 11, 1961) was a Canadian ice hockey defenceman. Lamoureux played his entire National Hockey League career with the Montreal Canadiens. He was born in Espanola, Ontario, but grew up in Kirkland Lake, Ontario.

Lamoureux was named a QSHL First team All-Star in 1940. Montreal called him up for the 1941–42 season. He would retire after the 1947 season. He won two Stanley Cups with Montreal in 1944 and 1946. After leaving the NHL, Lamoureux became a player/coach with the Indianapolis Chiefs. During the 1960-61 season,
Lamoureux became ill and entered an Indianapolis hospital where he was diagnosed with acute hepatitis, from which
he died January 11, 1961.

See also
Leo P. Lamoureux Memorial Trophy

References

External links

Picture of Leo Lamoureux's Name on the 1944 Stanley Cup Plaque
Picture of Leo Lamoureux's Name on the 1946 Stanley Cup Plaque

1916 births
1961 deaths
Canadian expatriates in the United Kingdom
Canadian expatriates in the United States
Canadian ice hockey defencemen
Detroit Hettche players
Earls Court Rangers players
Franco-Ontarian people
Ice hockey people from Ontario
Indianapolis Chiefs players
Montreal Canadiens players
People from Kirkland Lake
Stanley Cup champions
Washington Lions players


text:
Shane Delia's Spice Journey is an Australian cooking and travel television show aired on SBS One. The original series aired from 2 May 2013 until 4 July 2013 and featured locations in Malta, Lebanon and Iran. A second series, Shane Delia's Spice Journey Turkey aired in 2014. The third series, Shane Delia's Moorish Spice Journey, was set in Morocco and Southern Spain and aired from 15 October 2015 until 17 December 2015. This series was revisited for two special episodes that aired in January 2017.

References

Special Broadcasting Service original programming
Australian cooking television series
2013 Australian television series debuts
2017 Australian television series endings


text:
Кадразайш ()  —  район (фрегезия) в Португалии,  входит в округ Гуарда. Является составной частью муниципалитета  Сабугал. По старому административному делению входил в провинцию Бейра-Алта. Входит в экономико-статистический  субрегион Бейра-Интериор-Норте, который входит в Центральный регион. Население составляет 473 человека на 2001 год. Занимает площадь 39,57 км².

Покровителем района считается Евфимия Всехвальная ().

Районы округа Гуарда


text:
Pulsni oksimetаr (eng. pulse oximeter) je medicinski uređaj koji mjeri neinvazivnu razinu zasićenosti kisikom kapilarne krvi.

Modernu verziju pulsnog oksimetra je razvio Takuo Aoyagi 1974. za japansku tvrtku Nihon Kohden.

Princip rada
Pulsni oksimetаr je praktičan neinvazivni mjerni uređaj koji pokazuje postotak krvi koja sadrži kisik. Točnije, pokazuje postotak arterijskog hemoglobina u sastavu oksihemoglobina (krvnog proteina koji nosi kisik). Tipično prihvatljivi rasponi za pacijente bez plućnih bolesti su između 95 i 99 posto.
Tipični pulsni oksimetar koristi mikroprocesor s parom malih svjetlićih dioda (LED) fokusiranih na fotodiodu koja šalje impulse. Оbično, uređaj se primjenjuje u području s površnom cirkulacijom, kao što je prst ruke ili ušna školjka. Jedna LED dioda ima valnu duljinu od 660 nm (crvena), a druga valnu duljinu od 940 nm (infracrvena).

Apsorpcija svjetlosti na ovim valnim duljinama značajno se razlikuje za krv zasićenu kisikom i krv osiromašenu kisikom:

 Oksidirani hemoglobin apsorbira više infracrvenog zračenja i prenosi više crvenog svjetla - 940 nm.
 Deoksigenirani hemoglobin apsorbira više crvenog svjetla i prenosi više infracrvenog zračenja - 660 nm.

Ograničenja

 Pulsni oksimetar ne dopušta vam da utvrdite koja je molekula povezana s hemoglobinom, pa se ne smije koristiti u slučaju trovanja ugljičnim monoksidom;
 Na točnost mjerenja uređaja utječu hipotenzija, niska tjelesna temperatura, tjelesna aktivnost;
 Metilensko plavo u krvi može iskriviti rezultate, snižavajući vrijednosti;
 Crni, plavi i zeleni lak za nokte utječe na duljinu vala uređaja.

Izvori

Medicinska dijagnostika
Medicina


text:
Amphitheater  Lake is located in Grand Teton National Park, in the U. S. state of Wyoming. Amphitheater Lake is only  west of Surprise Lake and can be accessed via a strenuous climb of just under  round trip from the Lupine Meadows trailhead. Disappointment Peak is  WNW of the lake.

References

Lakes of Grand Teton National Park


text:
Juan Jesús Gutiérrez Robles (Málaga, España, 17 de febrero de 1980), es un exfutbolista español. Podía jugar de centrocampista o defensa central y actualmente forma parte del cuerpo técnico de la UD Almería, club al que perteneció como jugador.

Trayectoria como jugador
Se formó en el Málaga Club de Fútbol B, llegando a formar parte del primer equipo en 2002. Debutó en la Primera división de la liga española de fútbol el 1 de septiembre de 2002, con resultado de Recreativo 2 - 3 Málaga. En su última temporada en el Málaga jugó 35 partidos y marcó un gol (Málaga Club de Fútbol 3 - 2 RCD Español).

En 2005 fue fichado por el Deportivo Alavés. Tras una temporada en Vitoria y tras el descenso a segunda división del Alavés es fichado por la Real Sociedad para la temporada 2006-07. Tras pasar una temporada en la Real Sociedad y descender también de categoría con este equipo ficha por la UD Almería el 21 de julio de 2007, club en el que permanece durante dos temporadas.

En agosto de 2009 es traspasado nuevamente al club en el que empezó su carrera, el Málaga Club de Fútbol. El 4 de enero de 2011 el Málaga rescinde el contrato del futbolista tras llegar ambas partes a un acuerdo.

El 15 de enero de 2011, la UD Almería anuncia el regreso del jugador malagueño a sus filas por lo que resta de temporada  y con el que nuevamente desciende de categoría.
Para la temporada 2011/2012 ficha por el club griego FC Asteras Tripolis.

Trayectoria como entrenador

El malagueño tuvo una dilatada trayectoria como futbolista y tras terminar jugando en el Asteras Trípoli de Grecia, pasó a entrenar en categorías inferiores, primero en las selecciones andaluzas, y después en el Málaga, donde pasó gran parte de su etapa como jugador.

En verano de 2016, se convierte en el segundo entrenador de la UD Almería de cara a la temporada 2016/17, una vez que ha confirmado al club y a Fernando Soriano que acepta la propuesta que este le hizo para ser su ayudante, ya que Soriano y Juanito ya coincidieron como jugadores en el Almería, concretamente en las temporadas 2007-2008 y  2008-2009.

Clubes como jugador

Palmarés

Copas internacionales

(*) Incluyendo campeonatos nacionales e internacionales.

Clubes y estadísticas

 Nota: actualizado al 7 de mayo de 2011

Referencias

Enlaces externos
 Juanito en www.lfp.es

Futbolistas del Atlético Malagueño
Futbolistas del Málaga Club de Fútbol
Futbolistas del Deportivo Alavés en los años 2000
Futbolistas de la Real Sociedad de Fútbol en los años 2000
Futbolistas de la Unión Deportiva Almería
Futbolistas de la provincia de Málaga
Nacidos en Málaga


text:
CD de la Creu del Sud (CD Crucis) és una estrella variable de magnitud aparent mitjana +10,89. S'hi localitza a la constel·lació de la Creu del Sud a 7 minuts d'arc de la variable BZ Crucis. És membre del cúmul Hogg 15 i s'hi troba aproximadament a 3000 parsecs (9.780 anys llum) del sistema solar.

CD Crucis és un sistema binari massiu compost per un calent estel blau de la seqüència principal de tipus espectral O5V i un estel de Wolf-Rayet de tipus WN6. Constitueix una binària eclipsant amb un període orbital de 6,24 dies, i l'òrbita és circular. La separació entre els dos estels és de 0,32 ua o 68 radis solars. L'estrella blava és la més lluminosa, amb una lluminositat bolomètrica 850.000 vegades major que la lluminositat solar; per la seva banda, l'estel de Wolf-Rayet és 120.000 vegades més lluminós que el Sol. En rajos X el parell és més lluminós del que caldria esperar considerant les components individualment; aquest excés s'atribueix a l'existència de plasma a elevada temperatura a la zona d'interacció entre els vents estel·lars dels dos estels. A més, la temperatura d'eixe plasma varia durant el cicle orbital de la binària. Aquest comportament també ha estat observat en V444 Cygni, una binària semblant a CD Crucis.

L'estel blau és 57 vegades més massiu que el Sol i el seu acompanyant té una massa de 48 masses solars. Igual que altres estels de Wolf-Rayet, aquesta component del sistema perd massa a raó de 3,0 × 10-5 masses solars per any, mentre que l'estel blau ho fa a un ritme trenta vegades menor.

Referències

CD Crucis
Crucis
Crucis
Crucis


text:
Qaleh-ye Rostam () may refer to:
 Qaleh-ye Rostam, Lorestan
 Qaleh-ye Rostam, Sistan and Baluchestan


text:
Инфекциозната болест е нозологично обособен инфекциозен процес или крайната фаза в неговото развитие. Понятието инфекция произлиза от латинската дума inficio – "нещо вредно", "гниещо" и infectio – "заразяване". Понятието инфекциозна болест не е тъждествено с понятието инфекция. До инфекциозна болест се стига само при някои от случаите на инфекция.

История
Описание на редица инфекциозни заболявания като чума, холера, тиф, тетанус, жълтеница и други се срещат още в древността в съчиненията на Хипократ, Гален, в Библията, в староиндийските Веди, в писмените произведения на китайската медицина. За пръв път през 1546 г. италианският лекар Джироламо Фракасторо заговаря за "заразно начало, което се пренася от болния на здрав човек". С епохалните открития на Антони ван Льовенхук се полагат основите на учението за микробите като причинители на болести и се създава съвременната микробиология. В края на 19 век се откриват и първите вируси, но съвременната вирусология започва от 30-те години на 20 век с откриването на основните семейства вируси. Средата на 20 век бележи голямо развитие на имунопрофилактиката на редица инфекциозни болести – полиомиелит, дифтерия, тетанус, вариола и други. През 1986 г. J. Paterson формулира основните постулати на съвременната инфектология.

Преподаването на инфекциозните болести в България започва през 1947 г. като отделна дисциплина със създаването на Катедра по епидемиология и инфекциозни болести към Медицинския факултет в София, с ръководител П. Вербев и завеждащ секцията по инфекциозни болести И. Танев. През 1972 г. се отделя катедра само по инфекциозни болести с ръководител И. Киров, създават се катедри и в другите медицински висши училища – в Пловдив, Варна, Плевен и Стара Загора.

Основни понятия
 Инфекция – това е състояние на заразеност на даден макроорганизъм с даден микроорганизъм, резултат от антагонистичните взаимоотношения между тях, протичащо в условията на околната среда.
 Инфекциозен процес – това е процес на взаимодействие между микро и макроорганизма с всички промени настъпващи в последния (резултат от прякото или непрякото действие на микроорганизма и неговите токсични и други продукти).
 Суперинфекция – дължи се на повторно заразяване със същия патоген при неоздравял болен.
 Реинфекция – дължи се на заболяване от същия причинител скоро след оздравяване.
 Смесена инфекция – заболяването е причинено от 2 или повече патогена.
 Вторична инфекция – в хода на една инфекция се прибавя втора, причинена от друг микроорганизъм.
 Миксиинфекция – едновременно боледуване от инфекциозно и неинфекциозно заболяване.
 Ендогенна инфекция – заболяването е причинено от микроорганизми, които се намират в макроорганизми (от нормалната, условно патогенна флора).
 Вътреболнична инфекция – заразяването е станало при медицинското обслужване на болните.

Видове инфекции
 Въздушно-капкови инфекции – варицела, морбили, епидемичен паротит, грип, скарлатина, дифтерия, коклюш, менингококова инфекция, туберкулоза, рубеола, вариола при маймуните, легионелоза.
 Чревни инфекции – полиомиелит, вирусен хепатит А, ротавирусен гастроентерит, холера, коремен тиф, шигелоза, колиентерит, салмонелоза, бруцелоза, орнитоза, лептоспироза, кампилобактериоза, псевдотуберкулоза, йерсиниоза, ботулизъм.
 Трансмисивни инфекции – петнист тиф, болест на Брил-Цинсер, възвратен тиф, волинска треска, малария, висцерална лайшманиоза, вирусни енцефалити, вирусна хеморагична треска, вирусни трески, лаймска болест, чума, туларемия, ку-треска, марсилска треска, американска кожна лайшманиоза.
 Инфекции на външните покривки – трахома, инфекциозни дерматози, билхарциози, анкилостомидози, бяс, антракс, сап, шап, содоку, доброкачествена лимфоретикулоза, мелиоидоза, тетанус, газова гангрена, бластомикоза, аспергилоза, кокцидиоидомикоза.
 Полово предавани инфекции – сифилис, гонококция, венерическа лимфогранулома, трихомоназа, HHV1 и HHV2 инфекции, урогенитални хламидиази, урогенитални микоплазмози, краста.
 Инфекции с множествен механизъм на предаване – вирусни хепатити В, С, D, G, HIV-инфекцията, листериоза, токсоплазмоза.
 Инфекции с недостатъчно изяснен механизъм на предаване – бавни инфекции, болест на Кройцфелд-Якоб – човешки вариант, хеликобактериоза, болест на Кавазаки, болест на Кройцфелд-Якоб – животински вариант.

Източници
 "Инфекциозни болести" – под редакцията на проф. д-р Иван Диков, дмн
 "Инфекциозни болести" – под редакцията на проф. д-р Генчо Генев, дмн


text:
Manius Manilius (fl. 155149 BC) was a Roman Republican orator and distinguished jurist who also had a long military career. It is unclear if he was related to the Manius Manilius who was degraded by Cato the Censor for embracing his wife in broad daylight in Cato's censorship from 184 BC to 182 BC.

Manilius was proconsul of Hispania Ulterior in 155 BC when the Lusitani, under the leadership of Punicus, raided that province, beginning the Lusitanian War; he led an army against them but was defeated. He became consul in 149 BC with Lucius Marcius Censorinus. He unsuccessfully besieged Carthage at the beginning of the Third Punic War, and was replaced by Calpurnius Piso in 149 after suffering a heavy defeat at Nepheris, a Carthaginian stronghold south of the city.

In Cicero's De oratore, Manilius was depicted as a member of the Scipionic Circle. In the work, Cicero describes Manilius as a "representative of the broad education required of the orator, and of old-fashioned generosity in helping others with his legal knowledge". Manilius is also a leading character in Cicero's De Re Publica, though it appears large portions of his dialogue occurred in parts of that work which are now lost.

Manilius as a jurist
It was apparently the same ex-consul Manius Manilius (or possibly the elder man living some thirty years earlier), who was the author of a collection of formulae for contracts of sale. His works were still read in the classical period, and he was cited by such authors as Varro, Cicero, and Brutus.

Notes

Year of birth unknown
Year of death unknown
2nd-century BC Roman consuls
Ancient Roman generals
Ancient Roman jurists
Manius
Third Punic War


text:
Section is a town in Jackson County, Alabama, United States and is included in the Chattanooga-Cleveland-Dalton, TN-GA-AL Combined Statistical Area. As of the 2010 census, the population of the town was 770, an increase of one person (769) from 2000. Section is located on top of Sand Mountain.

History

Section is located on land where the Cherokee once hunted and lived. The community was originally known as Mt. Zion when the first post office was established. There were communities such as Kirby's Creek, Gossets Hollow, and Fern Cliff. These communities came together to form the Town of Section. Pioneer settlers came in 1862 to Section, in large numbers. Settlers were required to live on the land for five years before claiming the property as their own. It became known later as "Section" because it was the location of a square-mile parcel of land, known as the 16th Section, required by the federal government to be set aside in support of public schools.  Bort Harrison ran a 6-horsepower, water-powered flour and grist mill in 1886, and the first store in the community was built in 1889. The first school was built in the area before 1890, which was the year it burned. Its successor lasted 25 years before it also burned. Section was cited as having incorporated in 1910, however, on the 1950 U.S. Census rolls, it stated Section incorporated in 1946.

Geography
Section is located at  (34.578155, -85.988114). The town is situated along State Route 35, northwest of Rainsville and southeast of Scottsboro.  It lies along the western edge of Sand Mountain, and several points in the town, including Weathington Park, offer dramatic views of the Tennessee River and valley to the west.  State Route 71 intersects State Route 35 in Section, connecting the area with Dutton and the Pisgah area to the northeast.

According to the U.S. Census Bureau, the town has a total area of , all land.

Demographics

As of the census of 2000, there were 769 people, 321 households, and 228 families residing in the township. The population density was . There were 352 housing units at an average density of . The racial makeup of the township was 93.89% White, 0.78% Black or African American, 2.34% Native American, 0.13% from other races, and 2.86% from two or more races. 0.52% of the population were Hispanic or Latino of any race.

There were 321 households, out of which 27.7% had children under the age of 18 living with them, 56.1% were married couples living together, 12.1% had a female householder with no husband present, and 28.7% were non-families. 25.9% of all households were made up of individuals, and 14.0% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.40 and the average family size was 2.88.

In the town, the population was spread out, with 21.2% under the age of 18, 8.5% from 18 to 24, 24.3% from 25 to 44, 30.9% from 45 to 64, and 15.1% who were 65 years of age or older. The median age was 42 years. For every 100 females, there were 84.9 males. For every 100 females age 18 and over, there were 82.5 males.

The median income for a household in the town was $31,500, and the median income for a family was $37,115. Males had a median income of $29,205 versus $20,781 for females. The per capita income for the township was $17,036. About 15.0% of families and 16.3% of the population were below the poverty line, including 25.5% of those under age 18 and 12.4% of those age 65 or over.

Section High School
Section High School is a kindergarten through twelfth grade school and is part of the Jackson County school system. Section became a high school in 1955. The first principal was Roy L. Buford.

References

External links

Towns in Jackson County, Alabama
Towns in Alabama
Alabama populated places on the Tennessee River


text:
Паоло Соррентіно (італ. Paolo Sorrentino; нар. 31 травня 1970, Неаполь, Італія) — італійський кінорежисер та сценарист.
 Фернандо Соррентіно (ісп. Fernando Sorrentino, 8 листопада 1942(19421108)) — аргентинський письменник.


text:
Dimitor är en bergskedja i Bosnien och Hercegovina.   Den ligger i entiteten Republika Srpska, i den centrala delen av landet,  km nordväst om huvudstaden Sarajevo.

Dimitor sträcker sig  km i sydostlig-nordvästlig riktning. Den högsta toppen är Mali Dimitor,  meter över havet.

Topografiskt ingår följande toppar i Dimitor:

 Božino Brdo
 Bunarićki Vrh
 Jankovački Vrh
 Javorak
 Kežića Brdo
 Kik
 Lisina
 Mali Dimitor
 Polom
 Ravni Kraj
 Rust
 Šljeme
 Suhi Vrh
 Tisova Kosa
 Vilani Kamen
 Vrletni Vrh
 Vrščić
 Zabot

Omgivningarna runt Dimitor är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Dimitor är det ganska tätbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer.  Trakten ingår i den hemiboreala klimatzonen. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är september, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är augusti, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Berg i Republika Srpska
Berg i Bosnien och Hercegovina 1000 meter över havet eller högre


text:
Antarctodomus is a genus of sea snails, marine gastropod mollusks in the family Buccinidae, the true whelks.

Species
Species within the genus Antarctodomus include:

 Antarctodomus okutanii Numanami, 1996
 Antarctodomus thielei (Powell, 1958)

References

Buccinidae