text:
Couloisy és un municipi francès, situat al departament de l'Oise i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 488 habitants.

Demografia

Població
El 2007 la població de fet de Couloisy era de 488 persones. Hi havia 188 famílies de les quals 40 eren unipersonals (12 homes vivint sols i 28 dones vivint soles), 64 parelles sense fills, 68 parelles amb fills i 16 famílies monoparentals amb fills.

La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

Habitants censats

Habitatges
El 2007 hi havia 207 habitatges, 186 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 17 estaven desocupats. 173 eren cases i 34 eren apartaments. Dels 186 habitatges principals, 133 estaven ocupats pels seus propietaris, 44 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 9 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 7 en tenien dues, 35 en tenien tres, 41 en tenien quatre i 102 en tenien cinc o més. 119 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 78 habitatges hi havia un automòbil i a 91 n'hi havia dos o més.

Piràmide de població
La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:

Economia
El 2007 la població en edat de treballar era de 328 persones, 227 eren actives i 101 eren inactives. De les 227 persones actives 206 estaven ocupades (113 homes i 93 dones) i 21 estaven aturades (11 homes i 10 dones). De les 101 persones inactives 29 estaven jubilades, 30 estaven estudiant i 42 estaven classificades com a «altres inactius».

Ingressos
El 2009 a Couloisy hi havia 189 unitats fiscals que integraven 492 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 17.255 €.

Activitats econòmiques
Dels 13 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses extractives, 6 d'empreses de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils, 2 d'empreses de serveis, 1 d'una entitat de l'administració pública i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».

Dels 7 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una autoescola, 1 paleta, 1 fusteria, 1 lampisteria, 2 empreses de construcció i 1 saló de bellesa.

L'any 2000 a Couloisy hi havia 3 explotacions agrícoles.

Equipaments sanitaris i escolars
El 2009 hi havia una escola elemental integrada dins d'un grup escolar amb les comunes properes formant una escola dispersa. Couloisy disposava d'un col·legi d'educació secundària amb 479 alumnes.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

 Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Couloisy a l'INSEE.
 Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Couloisy a l'INSEE
 France par commune  Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.

Municipis de l'Oise


text:
The Colts Neck School District is a comprehensive community public school district serving students in pre-kindergarten through eighth grade in Colts Neck Township in Monmouth County, New Jersey, United States.

As of the 2020–21 school year, the district, comprised of three schools, had an enrollment of 955 students and 116.3 classroom teachers (on an FTE basis), for a student–teacher ratio of 8.2:1.

The district is classified by the New Jersey Department of Education as being in District Factor Group "I", the second-highest of eight groupings. District Factor Groups organize districts statewide to allow comparison by common socioeconomic characteristics of the local districts. From lowest socioeconomic status to highest, the categories are A, B, CD, DE, FG, GH, I and J.

The district includes three schools and an administration building. The three schools are based on a PreK-2, 3-5, and 6-8 grade configurations. The Conover Road Primary School, the newest of the three, serves grades PreK-2. The Conover Road School currently serves grades 3-5 and has a functional capacity of 420 pupils. The Cedar Drive School currently serves grades 6-8 and has a functional capacity of 479 pupils. The district's preschool handicapped program is also housed in the Cedar Drive School.

Students in public school for ninth through twelfth grades attend Colts Neck High School, along with students from portions of Howell Township. The Freehold Regional High School District serves students from Colts Neck Township, Englishtown, Farmingdale, Freehold Borough, Freehold Township, Howell Township, Manalapan Township and Marlboro Township. As of the 2020–21 school year, the high school had an enrollment of 1,316 students and 91.4 classroom teachers (on an FTE basis), for a student–teacher ratio of 14.4:1.

Schools
Schools in the district (with 2020–21 enrollment data from the National Center for Education Statistics) are:
Elementary schools
Conover Road Primary School with 374 students in grades PreK-2
Tricia Barr, Principal
Conover Road Elementary School with 310 students in grades 3-5
James Osmond, Principal
Middle school
Cedar Drive Middle School with 324 students in grades 6-8)
Colin Rigby, Principal

Administration
Core members of the district's administration are:
MaryJane Garibay, Superintendent
Vincent S. Marasco, Business Administrator / Board Secretary

Board of education
The district's board of education is comprised of nine members who set policy and oversee the fiscal and educational operation of the district through its administration. As a Type II school district, the board's trustees are elected directly by voters to serve three-year terms of office on a staggered basis, with three seats up for election each year held (since 2012) as part of the November general election. The board appoints a superintendent to oversee the district's day-to-day operations and a business administrator to supervise the business functions of the district.

References

External links
Colts Neck School District

School Data for the Colts Neck School District, National Center for Education Statistics
Colts Neck High School
Freehold Regional High School District

Colts Neck Township, New Jersey
New Jersey District Factor Group I
School districts in Monmouth County, New Jersey

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
This is a complete list of banks in Croatia as of May 2022. Based on official lists from Croatian National Bank, responsible for bank supervision in Croatia.

Central bank
Croatian National Bank

Licensed banks
, there are 19 licensed banks in Croatia:

Licensed housing savings banks
, there are 2 licensed housing savings banks in Croatia:

Other licensed institutions with full authorization

Croatian Bank for Reconstruction and Development, www.hbor.hr

EU-based credit and financial institutions

List of EU-based credit and financial institutions that can directly provide mutually recognized services in the territory of the Republic of Croatia: Popis institucija koje ostvaruju slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga

References

Croatia
Banks
Croatia


text:
Agnus Dei (Lamm Gottes) ist eine einsätzige Komposition für gemischten Chor von Samuel Barber. Er bearbeitete 1967 sein Adagio for Strings (1938) auf den lateinischen Text des Agnus Dei, des letzten Teils der Messe. Eine Aufführung des Stücks in b-Moll für vielfach geteilten Chor mit optionaler Begleitung von Orgel oder Klavier dauert ungefähr neun Minuten.

Geschichte
Barbers Adagio for Strings begann als zweiter Satz seines Streichquartetts, Op. 11, komponiert 1936. Auf Anregung von Arturo Toscanini orchestrierte er es für Streicher, Toscanini dirigierte 1938 die Uraufführung in New York mit dem NBC Symphony Orchestra. Als Barber das Werk für Chor bearbeitete, änderte er die Musik dieser Fassung nur geringfügig. Agnus Dei wurde wie andere Bearbeitungen des Adagios von G. Schirmer veröffentlicht.

Musik
Graham Olson stellt heraus, dass das Adagio mit Trauer, Sehnsucht, Liebe und Leidenschaft verbunden wird, die er als "sentimental Romanticism" (sentimentale Romantik) zusammenfasst, während das Chorwerk die Spiritualität des Werkes zum Vorschein bringt ("Barber brought to the surface the work's sense of spirituality."). Er beobachtet Ähnlichkeit mit Werken der Renaissance von Palestrina und Gabrieli. Der Geiger Phillip Ying sagt über den ursprünglichen Quartettsatz: Die Partitur sieht so klar aus wie eine Übung in Kontrapunkt, und seine Stärke liegt in der Sparsamkeit der Mittel. ("The score looks so clear, like a counterpoint exercise, and the power of it is in the economy of means.")

Agnus Dei steht in b-Moll, das Tempo ist als "molto adagio" (sehr langsam) angegeben, außerdem schrieb Barber vor "molto espressivo" (sehr ausdrucksvoll) und zu Beginn "pp" (pianissimo, sehr leise). Anfangs ist der Takt als 4/2 angegeben, doch einige der 69 Takte sind gedehnt zu 5/2 und 6/2. Das Werk ist für Sopran,  Alt, Tenor und Bass (SATB) gesetzt, alle vier Stimmen sind manchmal geteilt, die Männerstimmen sogar bis zu dreifach. Takte 12 bis 14 sind von einem Solo-Sopran zu singen. Die Musik wird dominiert von einer Melodie, die zuerst vom Sopran vorgestellt wird. Sie beginnt mit einer langen Note und geht im zweiten Takt in eine wellenförmige Bewegung in kleinen Schritten und gleichförmiger Bewegung über. In langem Melisma wird über zwei Takte der Text "Agnus Dei" entwickelt. Die anderen Stimmen setzen einen halben Takt nach dem Sopran ein, bewegen sich im zweiten Takt zu einem anderen Akkord, den sie den ganzen Takt über halten. Nach ähnlichem Muster werden in den Takten 5 bis 8 die Worte "qui tollis peccata mundi" (der du die Sünden der Welt nimmst) gestaltet, mit einem Abwärtsverlauf der Melodie auf "peccata mundi". Die Wiederholung des Rufs "Agnus Dei" ist eine Variation des Anfangs, intensiviert durch Sprünge in Quinten und Oktaven. Dann übernimmt der Alt die Melodie, "più f[orte] sempre espressivo" (etwas stärker und immer ausdrucksvoll), während der Sopran in einer Gegenmelodie zum ersten Mal "miserere nobis" (erbarm dich unser) singt. In Takt 28 übernimmt der Bass die Melodie, "p cresc. molto espressivo" (leise aber anwachsend, sehr ausdrucksvoll), während die drei Oberstimmen ungeteilt erstmals singen "dona nobis pacem" (gib uns Frieden). In Takt 35 erhält der Tenor die Melodie, "with increasing intensity" (mit wachsender Intensität), übergibt an den Sopran, dann den Alt in Oktaven, der Sopran führt schließlich zum Höhepunkt auf die Worte "dona nobis pacem", in langen Akkorden, fortissimo (sehr laut), in extremer Höhe für alle Stimmen, gefolgt von einer langen Generalpause. Nach der Stille wiederholt eine langsame Akkordfolge die Worte in tiefer Lage, dabei wird zu dominantischen Tonarten wie C-Dur und F-Dur moduliert. Nach einer weiteren Stille beginnt eine Art Reprise des Anfangs, Soprano und Tenor singen die Melodie unisono auf "Agnus Dei … dona nobis pacem", während Alt und Bass einwerfen "miserere nobis". In der letzten Zeile verlangsamt der Alt den Anfang der Melodie auf "dona nobis pacem", "mf molto espr. sost." (mittlere Stärke, sehr ausdrucksvoll, gehalten), während die anderen Stimmen mit einem sehr leisen "miserere nobis" enden, "morendo" (ersterbend).

Das Stück dauert ungefähr neun Minuten. Die Begleitung dient nur der Unterstützung der Singstimmen und ist optional.

Einspielungen
Die Corydon Singers nahmen das Werk 1986 auf, mit Bernsteins Chichester Psalms und Motetten von Aaron Copland. Der New College Choir, Oxford, nahm es 1997 auf. 2000 brachte der Chor des Ormond College eine Zusammenstellung von Barbers Chormusik heraus. 2003 war das Stück Teil einer Sammlung The Best Of Barber, gesungen von den Robert Shaw Festival Singers. 2005 nannten The Sixteen eine Aufnahme von amerikanischer Chormusik nach diesem Werk und charakterisierten es als "lyrical traditionalism" (lyrischer Traditionalismus). James Carson beschrieb in seiner Besprechung im Magazin Fanfare ausgedehnte allmähliche Crescendi, die sich zu erschütternden Höhepunkten gegen Ende aufbauen (extended gradual crescendos that build to shattering climaxes toward the end).

Verwendung
1997 übernahm Puff Daddy ein Sample des Anfang von Barbers Agnus Dei als Intro der Album-Version seines Cover-Songs I'll Be Missing You.

Weblinks
  – Vlaams Radiokoor, Marcus Creed, conductor

Einzelnachweise

Geistliches Chorwerk
Chorwerk aus dem 20. Jahrhundert
Musik 1967
Samuel Barber


text:
Art Greenhaw (born July 14, 1954) is an American musician, record producer and audio engineer who was awarded the Grammy Award in 2003 for the Best Southern, Country or Bluegrass Gospel Album for We Called Him Mr. Gospel Music: The James Blackwood Tribute Album. Additionally, he founded the independent record label, Greenhaw Records.

Greenhaw is the bassist, multi-instrumentalist and manager for the Light Crust Doughboys, which he officially joined as a band member in 1993 under the direction of Marvin "Smokey" Montgomery, one of Greenhaw's musical mentors. The symphony performances and other enterprises of the Light Crust Doughboys in the 1990s and in the new millennium, are largely the product of Greenhaw's imagination and promotional skill.

In addition, his musicianship, production, arranging and songwriting has included work with Nokie Edwards, Tom Brumley, James Blackwood, Ann-Margret, Engelbert Humperdinck, Trini Lopez and Ronnie Dawson.

Life and career
Greenhaw was born in Dallas, Texas. and started music at an early age. At age eight, he learned to play the guitar, and by the fourth grade had his own band, "The Doodlebugs". Greenshaw then played in a rock band named "The Inner Soul". where he met physician George Miller, the father of rock musician Steve Miller. The elder Miller hired Greenhaw's band to play at various parties. Greenhaw's interest in guitar led him to country music. At the same time, Greenhaw studied classical music as a child at the Southern Methodist University (SMU) Piano Preparatory Department from 1966 to 1970. Greenhaw received his bachelor's degree in political science from SMU in 1976.

Starting in 1983, Greenhaw served as the musical director and band leader of a weekly country music revue, the Mesquite Opry. He first worked with the Light Crust Doughboys when he booked them to play at the Mesquite Folk Festival in 1983, which Greenhaw had founded. Greenhaw became excited about the prospects for the band, which had been working only sporadically for several years. Walter Hailey, the Doughboys' master of ceremonies in the 1950s, was born in Mesquite and a friend of Greenhaw's family.

Greenhaw has been bassist and co-producer of the Light Crust Doughboys since 1993. He set into motion a plan through which the Doughboys would create for themselves a new golden age. That plan resulted in the Doughboys making frequent appearances in theaters throughout Texas and Oklahoma. Greenhaw's experience as a rock guitarist has affected his bass playing. He usually plays with a pick, a feature more common to rock bassists than to jazz, country or western swing players. Greenhaw brings great variety to the Doughboys' bass position. His approach changed the bass sound of the Doughboys' rhythm section; the bass, before always supportive, now is more melodic and noticeable, as in rock music.

Greenhaw also organized unusual performance and recording opportunities for the Doughboys. In 1997, Greenhaw took the lead in composing and arranging the music and recording the soundtrack for the documentary film Lugosi: Hollywood's Dracula , about actor Bela Lugosi. He worked on the project with University of Oklahoma instructor Gary Rhodes. The project received a rave review in Filmfax magazine. Also, during 1997, the Doughboys participated in a cooperative recording effort entitled The High Road on the Hilltop, this time joining up with the Southern Methodist University Mustang Band. This collaboration came through Greenhaw's previous connections with the SMU. Greenhaw's father, Frank, also earned a degree from SMU and from 1941 to 1945 was student director of the Southern Methodist University Mustang Band. Greenhaw wrote three of the songs recorded: "High Road", "Texas Women" and "Hangin' 'Round Deep Ellum". The 2005 album, 20th Century Gospel : From Hymns to Blackwood Brothers Tribute to Christian Country, included contributions from Greenhaw, the Light Crust Doughboys, the Jordanaires, and Nokie Edwards. AllMusic commented that it was "A pristinely recorded and expertly played slice of truly American music, 20th Century Gospel is an uplifting work that resonates with the participants' obvious love of making music."

In 2006, in conjunction with the Diamond Anniversary of the Light Crust Doughboys, ASC (America Sejung Corporation) were commissioned to produce a limited edition series of seven fretted musical instruments. In collaboration with Art Greenhaw as technical advisor, these included a banjo, mandolin (with pickup), electric bass, and both hollow and solid-body electric guitars. The models were produced in a customised "Biscuit Brown", with its burst-edge fade resembling an oven-baked biscuit in color.

Greenhaw was inducted into the Texas Gospel Music Hall of Fame in 2015 at the Dallas Baptist University, in Dallas, Texas. The same year Greenhaw's  book, Mesquite (Images of America), was released via Arcadia Publishing.

In 2016, Greenhaw began creating, editing and writing faith-based visual novels and comic books, starting with book series title God's Silver Soldiers, also known as Silver Soldiers: The Comic and followed by Tales of Nazareth: The Boyhood of Jesus. The comic books, under the imprint of Truthmonger Comics Group Publishing, have achieved acclaim for their action-oriented innovation in illustration by comic book artist Ben Dunn as well as their storylines, and they have been covered in the media by TV channels, newspapers, and faith-based, nationally syndicated radio.

Discography

Grammy Award listing

Other awards
1980: Recipient of commendation, President Jimmy Carter
1995: Named Official State of Texas Music Ambassador, Texas House of Representatives
1995: Recipient of Family Business of Year Award, Baylor University, Waco, Texas
1995: Commendation from Texas Commission on the Arts, Austin
1999: Dove Award nominee
2002: Dove Award nominee

Publications
The Ultimate All-Day Singing Songook Book, Marvin Montgomery & Art Greenhaw, 1999, Mel Bay Publications, Incorporated, CD / Hardback book,
The Light Crust Doughboys Songbook, Marvin "Smokey" Montgomery & Art Greenhaw, 2001, Mel Bay Publications, Incorporated, CD / Hardback book,

References

Bibliography
   pp. 108, 111, 113, 114, 115, 119, 121.

External links
Official website
A Life In Gospel Music – Art Greenhaw Records (video)
Stan Lee and Grammy-Winning Christian Comics Creator Art Greenhaw (video)
Trini Lopez – Legacy: My Texas Roots story with Art Greenhaw (video)

1954 births
Living people
American male bass guitarists
American bass guitarists
American music arrangers
Record producers from Texas
American male singer-songwriters
American performers of Christian music
American audio engineers
Singer-songwriters from Texas
Guitarists from Texas
Grammy Award winners
Musicians from Dallas
Composers of Christian music
Comic book editors
Comic book company founders


text:
Raymond-Lucien-Théophile Gilbert est un pharmacien et un homme politique français né le  à Chartres, en Eure-et-Loir, et mort le  dans cette même ville.

Biographie
Maire de Chartres entre 1935 et 1944, il se présente, en 1938, aux élections sénatoriales aux côtés du conseiller général et maire de Sours, Jacques Gautron, sous l'étiquette vague de Républicains de gauche indépendants et d'union nationale, opposés à des sortants tous issus de la Gauche démocratique radicalisante. Tous deux sont élus et rejoignent le même groupe centriste de l'Union démocratique et radicale, expression sénatoriale de la nébuleuse des Radicaux indépendants.

Le , il ne prend pas part au vote sur la remise des pleins pouvoirs au Maréchal Pétain et se retire définitivement de la vie parlementaire.

Sources

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des sénateurs d'Eure-et-Loir

Liens externes
  Sa fiche sur le site du Sénat

Personnalité des Radicaux indépendants
Sénateur de la Troisième République française
Sénateur d'Eure-et-Loir
Maire de Chartres
Naissance en mars 1878
Naissance à Chartres
Décès en septembre 1956
Décès à Chartres
Décès à 78 ans


text:
Pinguicula cubensis este o specie de plante carnivore din genul Pinguicula, familia Lentibulariaceae, ordinul Lamiales, descrisă de Urquiola și Amp; Casper. Conform Catalogue of Life specia Pinguicula cubensis nu are subspecii cunoscute.

Referințe

Pinguicula


text:
El área metropolitana de Jacksonville, Gran Jacksonville (en inglés Greater Jacksonville) o  Área Estadística Metropolitana de Jacksonville, FL MSA como la denomina oficialmente la Oficina de Administración y Presupuesto, es un Área Estadística Metropolitana centrada en la ciudad de Jacksonville, en el estado estadounidense de Florida. El área metropolitana tiene una población de 1.345.596 habitantes según el Censo de 2010, convirtiéndola en la 40.º área metropolitana más poblada de los Estados Unidos.

Composición
Los 5 condados del área metropolitana, junto con su población según los resultados del censo 2010:
 Baker – 27.115 habitantes
 Clay – 190.865 habitantes
 Duval – 864.263 habitantes
 Nassau – 73.314 habitantes
 St. Johns – 190.039 habitantes

Principales comunidades del área metropolitana
Ciudad principal
Jacksonville

Otras comunidades importantes
San Agustín
Fernandina Beach
Jacksonville Beach
Orange Park
Middleburg

Véase también
 Anexo:Áreas metropolitanas de Estados Unidos

Referencias

J
Jacksonville (Florida)


text:
Na Osi – program motoryzacyjny telewizji TVN Turbo, wyprodukowany przez  Andrzeja Wachowskiego, prowadzony przez Piotra Zelta. Wcześniej gospodarzem był Sławomir Sochacki. Od 1 marca 2014 roku premierowe odcinki programu emitowane są na kanale Motowizja, do 2023 roku ukazało się ponad 1000 odcinków programu.

Fabuła

W programie pokazywane są głównie pojazdy ciężarowe: zarówno skrzyniowe jak i ciągniki siodłowe, małe ciężarówki, auta dostawcze i autobusy. Audycja porusza sprawy związane z transportem, spedycją i logistyką. Omawiane są problemy nurtujące współczesnego kierowcę, nie tylko tego, który prowadzi pojazdy wielkogabarytowe, ale także tego, który jeździ samochodem osobowym.

W niemal każdym odcinku znajduje się test samochodu: ciężarówki, pojazdu specjalnego lub autobusu, wybranego z gamy dostępnych produktów europejskich producentów. Wszechstronnie pokazywane są wygląd pojazdu zarówno z zewnątrz jak i wnętrze, jego parametry i możliwości.

Program zawiera wiele informacji o problemach, z jakimi borykają się kierowcy i przewoźnicy, o zmieniających się przepisach oraz wszelkich nowościach, o tym, jak się jeździ po polskich drogach, i o życiu kierowców. Nie brakuje również porad specjalistów.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Oficjalna strona internetowa programu

Telewizyjne programy motoryzacyjne
Programy telewizji Tele 5
Programy TVN
Programy TVN 7


text:
Nine Forty-Five is a 1934 British crime film directed by George King and starring Binnie Barnes, Donald Calthrop and Violet Farebrother. It was made at Teddington Studios by the British subsidiary of Warner Brothers. A quota quickie, it is based on a play by Sewell Collins.

Cast
 Binnie Barnes as Ruth Jordan
 Donald Calthrop as Dr. Venables
 Violet Farebrother as Mrs. Randall
 Malcolm Tod as James Everett
 James Finlayson as P.C. Doyle
 George Merritt as Inspector Dickson
 Ellis Irving as Turner
 Cecil Parker as Robert Clayton
 Janice Adair as Molly Clayton
 Margaret Yarde as Margaret Clancy
 René Ray as Mary Doane

References

Bibliography
 Low, Rachael. Filmmaking in 1930s Britain. George Allen & Unwin, 1985.
 Wood, Linda. British Films, 1927-1939. British Film Institute, 1986.

External links

1934 films
British crime drama films
1934 crime drama films
Films shot at Teddington Studios
Quota quickies
Films directed by George King
Warner Bros. films
Films set in England
British black-and-white films
1930s English-language films
1930s British films


text:
Kampung Puteh is a settlement in the Lawas division of Sarawak, Malaysia. It lies approximately  east-north-east of the state capital Kuching.

Neighbouring settlements include:
Kampung Tagar  south
Kampung Pangaleh  northwest
Long Sabuloh  west
Kampung Belu  west
Long Tuma  west
Kampung Surabaya  northwest
Kampung Sitakong  northwest
Kampung Lawas  northwest
Kampung Gaya  northwest
Lawas  northwest

References

Populated places in Sarawak


text:
Bhowani Junction is a 1956 British adventure drama film of the 1954 novel Bhowani Junction by John Masters. The film was directed by George Cukor and produced by Pandro S. Berman from a screenplay by Sonya Levien and Ivan Moffat.

The film stars Ava Gardner as Victoria Jones, an Anglo-Indian who has been serving in the Indian Army, and Stewart Granger as Colonel Rodney Savage, a British Indian Army officer.  It also features Bill Travers, Abraham Sofaer, Francis Matthews, and Lionel Jeffries.

The film was shot in England at MGM-British Studios, Borehamwood, Hertfordshire, on the Longmoor Military Railway, and on location in Lahore, Pakistan.

Plot
India, 1947: In the final days of British rule, Victoria Jones, the beautiful daughter of an Indian mother and an English train engineer, is serving in the British Army. She returns on leave after four years to her childhood home in the fictional town of Bhowani, north-western India, where supporters of Mahatma Gandhi are campaigning for Indian independence while communists, led by a revolutionary known as Davay, foment riot and sabotage.

She becomes reacquainted with a childhood sweetheart also of Anglo-Indian heritage, rail traffic superintendent Patrick Taylor, and also with Colonel Rodney Savage, a British army officer whose Indian battalion has been posted to Bhowani to maintain law and order as British rule ends. The protesters disrupt the rail service and Savage places Victoria on duty during the crisis. He disperses the protesters violently and Victoria does not approve of his methods. She begins seriously contemplating her identity and speculates that she should marry a man from India, although clearly Taylor is still in love with her and Savage has become infatuated with her.

Walking home alone one night, Victoria is attacked and nearly raped by Captain McDaniel, one of Savage's men, but in self-defence she strikes him on the head with a steel bar and kills him. Finding her, a Sikh co-worker of Taylor's, Ranjit Kasel, takes her to his home and offers her sanctuary, introducing her to his mother, the Sadani, and to a guest in their home, Ghanshyam, who offers to hide McDaniel's body after the Sadani worries that her son Ranjit will be accused of murdering the officer.

Davay's raids on the military infrastructure continue. He blows up a train, causing numerous deaths and injuries. Victoria, influenced by her love for India, decides to marry Ranjit, but during the ceremony, fearing the complete loss of her dual race identity, suddenly flees. When an army sentry is found murdered because he saw McDaniel and Victoria together just before she killed the officer, Victoria realizes that the man in Ranjit's home, Ghanshyam, is actually Davay and that the Sadani, once a notorious Indian resistance leader, has been harboring him.

Davay kidnaps Victoria, using her to escape the city aboard her father's train. Savage and Taylor intercept the train before it reaches a tunnel, rescuing Victoria but finding Davay has gone into the tunnel with dynamite. Taylor recklessly advances into the tunnel to defuse the dynamite but is shot by Davay, who in turn is immediately shot and killed by Savage. Savage, cradling Taylor as he dies, watches the safe passage of the train. On board is Gandhi, whom Davay intended to assassinate, thereby inciting further hostilities and riots.

Savage's duty in India ends and he is summoned back to England, but his love for Victoria has become overwhelming. When she refuses to marry him and live in England, he proposes to marry but remain in India, and she accepts. Savage's superior offers to expedite his early release from military service in acknowledgement for his accomplishments.

Cast
 Ava Gardner as Victoria Jones
 Stewart Granger as Colonel Rodney Savage
 Bill Travers as Patrick Taylor
 Abraham Sofaer as Surabhai
 Francis Matthews as Ranjit Kasel
 Marne Maitland as Govindaswami
 Peter Illing as Ghanshyam aka Davay
 Edward Chapman as Thomas Jones
 Freda Jackson as the Sadani
 Lionel Jeffries as Captain Graham McDaniel
 Alan Tilvern as Ted Dunphy
 Yousaf D Hamdani as Assistant Director
 Neelo as a 15-year-old girl
 Zohra Mahmood, special appearance

Differences from novel
The film, like the original novel, portrays the Anglo-Indian protagonist, Victoria Jones, as tugged in different directions by three suitors, Col. Rodney Savage, Ranjit Kasel and Patrick Taylor, each representing a different ethnic community: British, Indian (Sikh) and Anglo-Indian, respectively. The film-makers, however, changed the novel's ending and Victoria's fate. Whereas in the novel Victoria finally seeks her future with her fellow Anglo-Indian Patrick, a railway worker, the film-makers instead matched her at the end with the more obviously dashing British officer Rodney Savage, while consigning Patrick to a heroic death.
(In the writer's own depiction, in the (unfilmed) sequel "To the Coral Strand", Rodney Savage does stay on in India after the end of British rule – but he does not marry Victoria, but rather goes through many upheavals and eventually finds love with an Indian woman.)

A related issue is that in the book, Victoria Jones is described as having a distinctly brown skin, being of partly Indian ancestry. When she wears a sari, she looks very much like an Indian girl, and much of the theme of the book concerns her attraction to the idea of being exactly that. For the same reason, she is well aware that if she were to marry Savage and go with him to England, she could expect to meet social rejections from his upper class milieu. All of these factors, which have a significant influence on the personality of Victoria as depicted in the book, were profoundly changed in the film by the choice of casting the white American actress Ava Gardner for the role.

Production
The novel was the fourth by John Masters about India. MGM outbid two other studios to buy the film rights, paying more than $100,000. Ava Gardner and Stewart Granger were announced as leads almost immediately; Gardner had been on suspension at the studio for refusing to appear in Love Me or Leave Me.

George Cukor was assigned to direct. He travelled to India in October 1954 to research the movie. "I feel that for the first time India has been presented in this book as it really is, instead of the usual hokey-pokey atmosphere in which it is painted by most authors who write about it", he said.

The Indian government refused to cooperate with the production of the film.

The fictional  location Bhowani Junction was in India, most probably Bhusawal. MGM had wanted to shoot the film in location in India; but, as the government of India insisted on script approval and imposed high taxes, MGM  decided to film in Pakistan where the government was more welcoming.

As a result of the change in location to Pakistan, the script was altered to show Rodney Savage in command of the 1/13 Frontier Force Battalion (Coke's Rifles), which at that time of filming was part of the 7th (Golden Arrow) Division of the Pakistan Army, rather than in command of a Gurkha Battalion, the  1/13 Gorkha Rifles, as in the book. Pakistan army and police enthusiastically assisted in the making of the film.  Several Pakistan army units of the 7 Golden Arrow Division including the 5th Battalion of 13th Frontier Force Rifles (now 10 Frontier Force Regiment), 5th Probyn's Horse, 1st Battalion of 13th Frontier Force Rifles (now 7 Frontier Force Regiment), participated in the making of the film. Colonel Savage in the film is shown wearing the Golden Arrow formation sign of the Pakistan 7 Division.

Also in the movie is the 4th Battalion (Wilde's) 13th Frontier Force Rifles, the band at the Lahore Railway Station with a deer as its mascot, while the troops taking part in the train accident were from the 4/13th. The battalion has a copy of the book and autographed photographs from both Ava Gardner and Stewart Granger.

The future Pakistani film star Neelo appeared in a small role as a reporter in a crowd scene. Neelo was introduced to Cukor by A. H. Rana, the film's production manager and casting assistant in Pakistan, who worked with the film's casting director, Harvey Woods. This was her first role in a movie.

Box-office
The film earned $2,075,000 in North America and $2.8 million elsewhere, making a gross profit of $1,238,000.

It recorded admissions of 1,554,970 in France.

See also
 List of British films of 1956

References

External links

 Review of the film

1956 films
1956 romantic drama films
British romantic drama films
CinemaScope films
Films about race and ethnicity
Films based on British novels
Films shot in Pakistan
Films set in the British Raj
Rail transport films
Metro-Goldwyn-Mayer films
Films directed by George Cukor
Films produced by Pandro S. Berman
Films with screenplays by Sonya Levien
Films scored by Miklós Rózsa
Films shot at MGM-British Studios
1950s English-language films
1950s British films


text:
Ian "Scotty" Morrison (born April 22, 1930) is a Canadian former National Hockey League referee and vice-president, and the former president and chairman of the Hockey Hall of Fame.

Morrison played junior hockey in Quebec and then became a referee, working in junior and senior amateur leagues. He moved to Vancouver to work in the Western Hockey League, and from there was hired by the NHL at the age of 24, at that time the youngest referee in league history.

Morrison left the NHL in 1955 and became referee-in-chief of the Western Hockey League, while also working games as a referee. He also worked in sales, and in that job was transferred to Toronto in 1964. In June 1965, Morrison returned to the NHL as referee-in-chief. His title became vice-president of officiating in 1981. In 1986, Morrison became the NHL's vice-president of project development, assigned to the Hockey Hall of Fame where he was made president. He served in that role until 1991 when he became chairman of the Hall, while his NHL vice-president title was dropped in 1992. Morrison led the Hall of Fame through its relocation from the grounds of Exhibition Place to its present site in downtown Toronto, and retired in 1998.

Morrison was inducted into the Hockey Hall of Fame in the builders' category in 1999. He received the Wayne Gretzky International Award in 2001. He became a Stanley Cup trustee in 2002.

Personal
Morrison's son, Perry, was one of 84 workers to die aboard the oil-drilling rig Ocean Ranger when it sank with no survivors off the coast of Newfoundland in 1982.

Morrison is well known in Haliburton, Ontario for his community service. He chaired an annual hockey tournament for many years called the Scotty Morrison Charity Hockey Tournament, which raised over $700,000 for Community Care Haliburton County. In 2016, he was awarded a Sovereign's Medal for Volunteers at the Pinestone by the local Haliburton community.

References

External links

1930 births
Living people
Anglophone Quebec people
Canadian ice hockey officials
Canadian people of Scottish descent
Hockey Hall of Fame employees
Hockey Hall of Fame inductees
Ice hockey people from Montreal
National Hockey League executives
National Hockey League officials


text:
Imbrasia carnegiei är en fjärilsart som beskrevs av Antonius Johannes Theodorus Janse 1918. Imbrasia carnegiei ingår i släktet Imbrasia och familjen påfågelsspinnare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Påfågelsspinnare
carnegiei


text:
Государственный Музей природы Харьковского национального университета имени В. Н. Каразина (Харьковский музей природы) — природоведческий музей в Харькове, один из старейших музеев Европы; входит в состав Харьковского национального университета имени В. Н. Каразина, является крупным научно-просветительским и учебным центром Украины.

История музея
В 1805 году, вскоре после открытия Императорского Харьковского университета, попечитель Харьковского учебного округа граф Потоцкий закупил в Санкт-Петербурге у итальянца Четти коллекции, как тогда говорили, «натуральных предметов», содержавших: 125 чучел птиц, 36 морских ежей, 18 морских звезд, 100 экземпляров кораллов, 2623 раковины моллюсков, 235 бабочек, 540 жуков, 520 штук минералов, физические инструменты.

В следующем 1806 году в Ганновере по распоряжению Потоцкого был приобретён «Естественный кабинет» профессора Андре. В этом приобретении было большое собрание птиц, насекомых, окаменелостей и минералов. При существовавших в то время транспортных возможностях доставка коллекции в Россию была делом чрезвычайно трудным; путь в 1700 км был преодолён примерно за 70 дней и только 2 апреля 1807 года обоз с экспонатами прибыл в Харьков на Университетскую улицу. С этой даты и следует вести историю всех университетских музеев, вошедших со временем в объединённый государственный Музей естествознания. Прибывшим натуральным предметам, по логике и существовавшему в то время объединению естественных наук в физико-математическом факультете, надлежало послужить основанием для создания при этом факультете Естественного кабинета, состоявшего из зоологических и минералогических собраний. Впоследствии Естественный кабинет разделили на зоологический (названный позже музеем дарвинизма) и минералогический.

Первым хранителем кабинета стал профессор ботаники Ф. А. Делавинь. С 1816 года смотрителем кабинета был назначен студент В. М. Черняев, впоследствии профессор ботаники. В 1826—1838 годах кабинетом заведовал профессор И. А. Криницкий. Позднее зоологическим кабинетом заведовал профессор физиологии И. О. Калениченко, профессор ботаники В. М. Черняев, профессор зоологии А. В. Чернай и другие.

В 1826 году в кабинете насчитывалось всего 1987 предметов, а к 1838 году число их возросло до 7924 единиц. При Криницком была создана лаборатория для определения и монтировки собранного материала, а коллекции кабинета стали широко использоваться в педагогическом процессе. При профессоре Калениченко количество экземпляров животных возросло до 14 970.

С 1873 года заведование зоологическим кабинетом перешло к профессору П. Т. Степанову; в 1887—1903 годах заведующим был профессор А. Ф. Брандт.

В 1903 году заведующим стал профессор А. М. Никольский, при котором в 1905 году музей получил дар профессора ботаники В. М. Арнольди, состоявший из больших коллекций кораллов, раковин моллюсков, змей, привезенных им из путешествия в 1905 году по островам Малайского архипелага. Если учесть, что кораллы были на массивных подставках, а в коллекции раковин были и раковины тридакны (между прочим, существует предание, что в одной из створок тридакны профессор купал свою маленькую дочь), то получается груз, за одну перевозку которого, видимо, пришлось заплатить немало.

Но самым замечательным пополнением кабинета стали коллекции, которые завещал университету действительный статский советник Д. А. Донец-Захаржевский. После его кончины наследники, выполняя волю завещателя, передали коллекции, в которых были: коллекция местных и экзотических жесткокрылых, состоявшая из 19 217 видов, 2130 родов (каталог её составил пять рукописных томов) в 10 энтомологических шкафах; коллекция раковин моллюсков, состоявшая из 3218 экземпляров в 11 витринах красного дерева; коллекция окаменелостей, поступившая в минералогический кабинет. Такое интенсивное пополнение фондов кабинета способствовало тому, что к 100-летию со дня основания зоологический кабинет превратился в Зоологический музей.

После 1917 года зоологический кабинет стал функционировать как зоологический музей при научно-исследовательской кафедре зоологии.

Свой современный вид музей приобрёл после второй мировой войны стараниями и здесь не последнюю роль сыграл его директор Виталий Николаевич Грубант. В начале в 1946 года он возглавил музей дарвинизма, который в 1960-е годы был объединён с геологическими, минералогическими и палеонтологическими коллекциями геологического факультета Харьковского университета (в то время государственного университета имени А. М. Горького). Процесс объединения был завершён, когда коллекция образцов геологического отдела была перевезена в здание по ул. Тринклера, 8 в январе 1964 года. Таким образом, родоначальниками музея природы являются два университетских музея: зоологический и минералогический.

Современная экспозиция музея
Нынешней музей природы занимает площадь около 4000 м². Его научные фонды насчитывают более 250 тысяч экспонатов со всего мира. Это чучела и тушки, черепа, ископаемые остатки и скелеты, окаменелости, яйца птиц, влажные и сухие препараты различных животных, образцы горных пород и минералов, коллекция метеоритов, муляжи, гипсовые слепки вымерших животных.

В 23 залах музея развёрнуты экспозиции четырёх отделов: геологического, беспозвоночных и позвоночных животных, эволюции органического мира и охраны природы.

Здесь можно увидеть представителей животного мира всех континентов и морей Земли. В коллекции позвоночных можно увидеть редкие и исчезающие виды животных, и уже исчезнувшие — странствующий голубь и Стеллерова корова. Представлена самая большая на Украине коллекция птиц. В музее собрана самая крупная на Украине коллекция обезьян — 90 экспонатов 51 вида. Часть её куплена университетом у одного из коллекционеров в Полтавской области. Также экспонируются остатки ископаемых животных, в том числе скелета Плезиозавра, найденного в Изюме Харьковской области. Кроме того демонстрируется коллекция беспозвоночных: губки, кораллы и моллюски, черви, ракообразные, насекомые (более 110 000 экземпляров), иглокожие и оболочники. Имеются многочисленные диорамы: например в геологическом отделе можно наблюдать имитацию извержения вулкана, увидеть карбонатную пещеру со сталактитами и сталагмитами; в отделе беспозвоночных и позвоночных животных показан птичий базар, лежбище тюленей и многое другое.

У входа в музей установлено несколько древних скульптур — скифские и половецкие каменные бабы, которых привезли сюда из слобожанских степей.

Адрес музея
 г. Харьков, ул. Тринклера, 8   Телефон: (057) 705-12-42

Примечания

Ссылки
  Официальный сайт

Музеи Харькова
Музеи по алфавиту
Естественнонаучные музеи Украины
Университетские музеи Украины


text:
Gilet és una estació de la línia C-5 de la xarxa de Rodalies Renfe de València situada a l'est del nucli urbà de Gilet a la comarca del Camp de Morvedre de la província de València. L'estació forma part de la línia Saragossa-València.

Vegeu també
 Línia 5 (Rodalies València)
 Rodalies València (xarxa ferroviària)
 Renfe Operadora

Gilet
Transport al Camp de Morvedre


text:
Ramphis libanoticus ist ein Schmetterling (Nachtfalter) aus der Familie der Prachtfalter (Cosmopterigidae).

Merkmale
Die Falter erreichen eine Flügelspannweite von 9 bis 11 Millimeter. Die Art ähnelt Ramphis ibericus, der Thorax ist aber mit einer schmalen weißen Linie gezeichnet und die Tegulae sind hinten weiß gerandet. Auf den Vorderflügeln verläuft der erste Costalstrich weniger schräg. Am Flügelinnenrand fehlt die weiße Basallinie und die erhabenen Flecke sind fahl golden.

Die Genitalarmatur der Männchen ähnelt der von Ramphis ibericus. Die Valven sind breiter und ebenso lang wie der Aedeagus. Die rechte Valvella ist weniger als halb so lang wie der distale Teil des Aedeagus. Sie läuft spitz zu.

Die Genitalarmatur der Weibchen ähnelt der von Rahmphis ibericus. Die Leisten der Antevaginalplatte sind markanter unter kürzer. Der hintere Rand des 7. Sternits ist V-förmig eingebuchtet, die Sklerotisierung ist dreieckig und gleichmäßig. Es sind zwei kelchförmige Signa ausgebildet.

Verbreitung
Ramphis libanoticus ist auf den Inseln des östlichen Mittelmeerraums (Rhodos, Zypern), in Kleinasien und im Nahen Osten verbreitet.

Biologie
Die Raupen entwickeln sich an Salvia triloba und minieren in den Blättern. Falter wurden von Mai bis Juli und im Oktober gesammelt.

Belege

Cosmopterigidae
Prachtfalter


text:
Siret (în ) este o arie protejată de tip ihtiologic de importanță locală din raioanele Storojineț și Vijnița, regiunea Cernăuți (Ucraina), situată la est de satul Panca, în cursul superior al Siretului.

Suprafața ariei protejate constituie 5.019 hectare, fiind creată în anul 2001 prin decizia comitetului executiv regional. Statutul a fost atribuit conservării zonei de reproducere a celor mai valoroase specii de pește din apele montane: păstrăv comun, păstrăv curcubeu, Barbus carpathicus, zingel, unii pești din genul Salvelinus, din cursul superior al Siretului.

Referințe

Arii protejate din raionul Storojineț
Arii protejate din raionul Vijnița
Fondări în 2001


text:
Der Bezirk Laufenburg ist ein Bezirk des Kantons Aargau in der Schweiz, der im Wesentlichen aus dem oberen Fricktal im Aargauer Jura südlich des Rheins besteht. Der Bezirk umfasst 18 Einwohnergemeinden.

Nach der Fusion der Gemeinden Wil AG, Oberhofen, Mettau und Etzgen mit der Brugger Gemeinde Hottwil per 1. Januar 2010 zur Gemeinde Mettauertal kam auch der Gemeindebann von Hottwil im Bezirk Laufenburg zu liegen. Somit hat dieser um jene Fläche zugenommen.

Die Gemeinden Bözen, Effingen und Elfingen des Bezirks Brugg schlossen sich per 1. Januar 2022 mit der Gemeinde Hornussen zur Gemeinde Böztal zusammen. Die neue Gemeinde liegt im Bezirk Laufenburg, womit der Bezirk um die Fläche der drei Gemeinden zugenommen hat.

Einwohnergemeinden
Stand: 1. Januar 2023

Veränderungen im Gemeindebestand

 1803: Abspaltung von Eiken → Eiken und Sisseln
 1803: Abspaltung von Mettau → Mettau und Wil
 1803: Abspaltung von Wölflinswil → Wölflinswil und Oberhof
 1803: Abspaltung von Herznach → Herznach und Ueken
 1804: Abspaltung von Frick → Frick und Gipf-Oberfrick
 1832: Abspaltung von Mettau → Mettau und Oberhofen
 1833: Abspaltung von Mettau → Mettau und Etzgen
 1853: Fusion von Niederzeihen und Ortsteil Oberzeihen von Herznach → Zeihen
 1866: Fusion von Oberleibstadt im Bezirk Zurzach und Unterleibstadt im Bezirk Laufenburg → Leibstadt im Bezirk Zurzach
 2010: Fusion Hottwil, Etzgen, Mettau, Oberhofen, und Wil  →  Mettauertal
 2010: Fusion Ittenthal und Kaisten → Kaisten
 2010: Fusion Laufenburg und Sulz → Laufenburg
 2022: Fusion Bözen (Bezirk Brugg), Effingen (Bezirk Brugg), Elfingen (Bezirk Brugg) und Hornussen → Böztal
 2023: Fusion Herznach und Ueken → Herznach-Ueken

Ortschaften

Weblinks

 Plattform für das Fricktal

Einzelnachweise

Laufenburg
Laufenburg


text:
Miejscowości w USA:
 Put-in-Bay – wieś w stanie Ohio, w hrabstwie Ottawa
Gminy w USA:
 Put-in-Bay (ang. Put-in-Bay Township) – gmina w stanie Ohio, w hrabstwie Ottawa


text:
Witnica (tyska: Vietz, kasjubiska: Wicno) är en stad i västra Polen, belägen i distriktet Powiat gorzowski i Lubusz vojvodskap, 25 km väster om Gorzów Wielkopolski, vid floden Witna. Tätorten har 6 951 invånare (2013) och är centralort för en stads- och landskommun med totalt 13 098 invånare.

Geografi
Witnica ligger vid floden Witna i Wartas floddal, omkring 5 km norr om Witnas utflöde i Warta, vid den plats där den gamla landsvägen mellan Berlin och Königsberg (nuvarande Kaliningrad) korsar floden.

Historia
Byn Vietz grundades troligen av Tempelherreorden i Landsbergs län under 1200-talet. År 1261 tillföll byn tillsammans med ordens övriga besittningar i området Markgrevskapet Brandenburg. Markgreven Otto IV av Brandenburg skänkte år 1300 området till klostret i Kolbatz för grundadet av dotterklostret Himmelstädt. Genom sekulariseringen och reformationens införande 1539 blev Witnica en del av de brandenburgska kurfurstliga domänerna.

Witnica ligger vid en gammal handelsled, den gamla sträckningen för Reichsstrasse 1 (Aachen - Berlin - Königsberg), som här följer den nuvarande regionala vägen DW 132. Invånarna livnärde sig till största delen på jordbruk och i orten fanns flera kvarnar.

Orten industrialiserades under mitten av 1700-talet. 1747 anlades ett strump- och linneväveri. Ett kungligt järnbruk anlades 1753 med två masugnar, där huvudsakligen kanoner för den preussiska arméns behov framställdes. Järnverket stängdes 1842 och återuppstod i privat regi 1855 som järngjuteri och maskinfabrik.

Den preussiska östra stambanan mellan Berlin och Königsberg drogs 1857 genom Vietz. De förbättrade kommunikationerna gjorde att ytterligare fabriker inom maskinkonstruktion, träbearbetning och byggmaterialframställning etablerade sig i orten. Orten var vid denna tid den största orten i Provinsen Brandenburg som saknade stadsrättigheter. 1873 anlades en betydande tegelfabrik.

Vietz fick stadsrättigheter 1935 och är sedan dess formellt stad.

Staden tillföll efter andra världskriget år 1945 Polen enligt Potsdamöverenskommelsen. Den tysktalande befolkningen fördrevs och ersattes gradvis av polsktalande inflyttande, och sedan krigsslutet bär staden officiellt sitt polska namn, Witnica.

Kommunikationer
Staden ligger vid landsvägen DW 132 mellan Kostrzyn nad Odrą och Gorzów Wielkopolski.

Witnicas järnvägsstation har regionaltågförbindelse mot Kostrzyn i ena riktningen, med vidare anslutning mot Berlin, och i andra riktningen mot Gorzów Wielkopolski och vidare mot Krzyż Wielkopolski.

Noter

Källor

Externa länkar

Städer i Lubusz vojvodskap


text:
The Farnborough Air Sciences Trust (FAST) museum holds a collection of aircraft (actual and model), satellites, simulators, wind tunnel and Royal Aircraft Establishment-related material.  It is based in Farnborough, Hampshire immediately adjacent to Farnborough Airfield on the A325 Farnborough Road.

Part of the collection is housed in Trenchard House (Building G1 of the former Royal Aircraft Establishment), which includes a library, an archive, and a store. There are aircraft on display, some of which have had significant design and/or development contribution from Farnborough. A collection of wind tunnel models is held in storage, along with documentation and historical records of engineering and technical development.  There is also a large collection of plans and drawings relating to the Farnborough and Pyestock sites.

The museum is open on Saturdays and Sundays from 10:00 to 16:00. It is managed by the trustees of FAST while day-to-day running is carried out by volunteers of the FAST Association.

The museum has received praise from the press. In 2009, it featured in both The Times' 'List of the Top 10 Geeky Holiday Spots on the Planet' and The Sun's Kid's Go Free Top 10 Educational Visitor Attractions.

Trenchard House

Trenchard House was built on the Farnborough site in 1907 as the headquarters of No 1 (Airship) Company  of the Air Battalion of the Royal Engineers (later No 1 Squadron of the Royal Flying Corps). Known then as G1 Building, it is the oldest building on the site.

In 1914 it became the temporary headquarters of Lord Trenchard when he was appointed Officer Commanding the Military Wing of the Royal Flying Corps. The RFC's first operational squadrons were based in the hangars immediately in front of the building.

The Grade II* listed building has since become the administrative headquarters of FAST.

See also
List of aerospace museums

References

External links

Official FAST website

Aerospace museums in England
Museums in Hampshire
Farnborough, Hampshire
Grade II* listed buildings in Hampshire


text:
Кугунур  — деревня в Новоторъяльском районе Республики Марий Эл. Входит в состав Староторъяльского сельского поселения.

География
Находится в северо-восточной части республики Марий Эл на расстоянии приблизительно 9 км по прямой на юго-юго-запад от районного центра посёлка Новый Торъял.

История
Упоминается с 1801 года, когда в деревне Кугунур насчитывалось 42 двора. В 1925 году в деревне проживали 118 человек. В 1929 году в деревне насчитывалось 29 хозяйств: 17 дворов марийцев, 12 — русских. В 1970 году в деревне преобладало марийское население, всего было 54 человека. В 1988 году в деревне проживало 29 жителей, в том числе 13 трудоспособных. В 2002 году в деревне осталось 4 двора. В советское время работал колхоз «Заря» («Ужара»).

Население
Население составляло 11 человека (мари 82 %) в 2002 году, 4 в 2010.

Примечания

Населённые пункты Новоторъяльского района


text:
Nephodia subalba är en fjärilsart som beskrevs av Paul Dognin 1917. Nephodia subalba ingår i släktet Nephodia och familjen mätare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mätare
subalba


text:
Jacques Le Brigant (Pontrieux, Costes del Nord, 1720 - París, 1804) fou un erudit bretó i advocat del Parlament de Bretanya i celtitzant. Fou un dels primers celtòmans, moviment de finals del  i començaments del XIX, dedicats als estudis científics de temàtica cèltica. Amb Jacques Cambry va fundar l'Académie Celtique, i imaginà que el bretó era la llengua mare de tots els idiomes.

Obres
 Éléments succincts de la langue des Celtes-Gomérites ou bretons. Introduction à cette langue et, par elle, à celle de tous les peuples connus 1779.
 Observations fondamentales sur les langues anciennes et modernes; ou de l'Ouvrage intitulé: la langue primitive conservée. Prospectus; Advertissement sur les notes; 1. Langues orientales; 2. Observations sur les traductions;3. Différences entre les synonymes apparens; 4. Chinois; 5. Sanscrit; 6. Galibi; 7. Langue de l'île de Tahiti; 8. Dictionnares celtiques. 1787.

Advocats francesos
Persones de Costes del Nord
Celtistes
Lingüistes bretons


text:
Fakulta umění a designu Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem (FUD) je jednou z osmi fakult Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem (UJEP).

Vznikla v roce 2000 přeměnou Institutu výtvarné kultury, který nejprve spadal pod Pedagogickou fakultu. Od roku 2003 lze na škole studovat i navazující magisterské studium všech bakalářských oborů.

Studium
Na fakultě probíhá výuka v jednom bakalářském studijním program – Výtvarná umění, v němž lze studovat 3 obory: Fotografie a intermediální tvorba, Design a Grafický Design. Bakalářské studium zde trvá 4 roky.

Od roku 2003 se zde realizuje i výuka navazujícího magisterského studia ve dvou programech Výtvarná umění a Fine Art s těmito obory: Fotografie a intermediální tvorba, Design, Grafický Design, Kurátorský studia a Photography and Time-Based Media, který je vyučován v anglickém jazyce.

V roce 2008 fakulta získala akreditaci vyučovat obor Vizuální komunikace v postgraduálním studiu.

Historie fakulty
V roce 1992 byl otevřen ateliér skla pod vedením doc.ak.soch. Pavla Mizery. Ateliér byl součástí Katedry výtvarné výchovy Pedagogické fakulty UJEP a nabízel tříleté bakalářské výtvarné studium neučitelského zaměření.

V roce 1993 byl rozhodnutím Akademického senátu UJEP založen Institut výtvarné kultury (IVK) nejprve jako součást Pedagogické fakulty. K ateliéru skla tehdy přibyl ateliér keramiky a porcelánu pod vedením doc. ak. soch. Pavla Jarkovského, který byl zároveň do roku 1997 prvním ředitelem IVK.

V roce 1994 byl otevřen ateliér přírodních materiálů, fotografie, grafického designu a textilní tvorby. Již v době založení IVK se uvažovalo o jeho rozšíření a pozdější přeměně na fakultu. Činnost IVK byla od počátku zaštítěna autoritou mezinárodně uznávaných umělců a u jeho vzniku stály významné umělecké a pedagogické osobnosti z Vysoké školy uměleckoprůmyslové v Praze, Akademie výtvarných umění v Praze, dalších uměleckých škol a institucí a samostatně působící umělci a odborníci, mezi jinými např. prof. Jan Kotík, PhDr. Antonín Hartmann, Jan Mlčoch, prof.ak.mal. Stanislav Libenský, prof.ak.soch. Václav Šerák, prof. ak.mal. Adéla Matasová, prof.ak.mal. Bedřich Dlouhý, PhDr. Ludmila Kybalová, prof. Lech Majewski.

V roce 1997 se stal ředitelem doc. ak. mal. Vladimír Švec. Na podzim byl otevřen ateliér užité grafiky, a tak měl IVK v té době již sedm speciálních ateliérů a dva ateliéry všeobecné průpravy (ateliér Kresby a malby a ateliér Prostorové tvorby). Výuku teoretických předmětů zajišťovala Katedra dějin a teorie umění.

Důležitým mezníkem v historii školy se stal rok 2000. Na počátku roku požádalo vedení IVK v čele s ředitelem o provedení vnějšího hodnocení s mezinárodní účastí (ČR, Finsko, Slovensko, SRN, Velká Británie, USA). V srpnu byla k akreditační komisi podána žádost o přeměnu IVK na fakultu a 1. prosince 2000 schválil Akademický senát UJEP zřízení Fakulty užitého umění a designu (dále FUUD). Počátkem roku 2001 byl ustaven Akademický senát FUUD, zvoleni zástupci do Akademického senátu UJEP a zástupce do Rady vysokých škol. Akademický senát FUUD zvolil děkana fakulty, kterým se stal doc. ak. mal. Vladimír Švec. Byly vydány potřebné dokumenty a předpisy fakulty a provedeny změny v organizační struktuře. Začala působit nově jmenovaná Umělecká rada FUUD.

V roce 2008 došlo ke zkrácení názvu fakulty do současné podoby (FUD) a přestěhování do zrekonstruované budovy v nově vznikajícím Kampusu UJEP.

V současnosti je FUD školou, která za poměrně krátkou dobu své existence dokázala, že je nanejvýš životaschopnou institucí, jejíž význam se nijak neomezuje jen na severočeský region. V rámci Univerzity J. E. Purkyně má nezastupitelnou funkci a stala se respektovanou součástí vysokého uměleckého školství České republiky.

Od svého založení se profiluje jako škola umělecko-průmyslového typu, která spolupracuje s průmyslovými a výrobními podniky, s kulturními, obchodními a mnoha dalšími institucemi a agenturami. Svou činností se snaží přispívat k neustálému zvyšovaní estetické úrovně hmotné kultury, stejně jako k renesanci tradičních průmyslových oborů. Pedagogové a studenti se v rámci výuky i ve své umělecké tvorbě a vědecké činnosti zároveň snaží spoluúčastnit nových tvůrčích postupů, trendů, myšlenek a objevů.

Aniž by se škola zpronevěřovala svému umělecko-průmyslovému zaměření, dopřává pedagogům i studentům zázemí a dostatek prostoru i k volné umělecké tvorbě, která reflektuje a ovlivňuje vývoj současného umění a designu. Svědčí o tom účast a ocenění na akcích jako je veletrh FOR GLASS AND CERAMICS, FOR HABITAT, SILICIUM BOHEMICA, řadě sympozií a projektů jako např. DESIGN BLOK, ART & INTERIOR, STUDENTSKÝ DESIGN, MLADÝ OBAL, atd. FUD rovněž pořádá nebo spolupořádá sochařský workshop v Hořicích, Mezinárodní sympozia keramiky a porcelánu, mezinárodní workshopy grafického designu a nových médií (East – West, Intolerance, Vision d'Europe, aj.).

Též je třeba zmínit i aktivity v oblasti teorie a dějin umění. FUD je v neposlední řadě i vědeckým pracovištěm s vlastní ediční činností, díky které vznikla již řada publikací, a další se každoročně připravují. Od roku 2001 je systematicky budována fakultní knihovna.

Obraz FUD jako dynamicky se rozvíjející složky univerzity dokresluje i vznik nových pracovišť. Především je to pracoviště ateliéru Design keramiky v Dubí, které vzniklo na základě dlouhodobé spolupráce s firmou Český porcelán, a. s. V Dubí byla v roce 2001 otevřena Výstavní síň designu pod správou fakulty a od roku 2003 je zahájena činnost Keramického centra s regionální pobočkou Design centra ČR. Ve budově fakulty se nachází moderně vybavené ateliéry, učebny teoretických předmětů se špičkovým technickým vybavením, fakultní knihovna, dílny, počítačové centrum a Centrum současného středoevropského umění.

FUD uzavřela smlouvy o dlouhodobé spolupráci s Vysokou školou výtvarných umění v Bratislavě a výtvarnými akademiemi ve Varšavě a Krakově. Od roku 2001 se fakulta zapojila do mezinárodního projektu Erasmus+, pokračuje i spolupráce s dalšími školami z Besanconu, Halle, Portlandu, Kouvoly, Helsinek, Derby, Düsseldorfu, Pécsi aj. Další smlouvy se připravují.

V roce 2002 byl otevřen ateliér Digitální média ve studijním oboru Fotografie. V roce 2003 získala fakulta navazující magisterské studium pro všechny své obory. V roce 2005 fakulta otevřela tři nové ateliéry: Design interiéru, Produktový design, Vizuální design. V roce 2006 fakulta otevřela ateliér Aplikované a reklamní fotografie. V akademickém roce 2007/2008 fakulta otevřela navazující magisterské studium oboru Fotografie-Photography v angličtině zejména pro zahraniční studenty a navazující magisterské studium oboru Kurátorská studia. V akademickém roce 2008/2009 byly otevřeny ateliéry Digitální animace a Performance a také doktorské studium v oboru Vizuální komunikace.

Budova fakulty
Fakulta sídlí od roku 2008 v zrekonstruované budově v Kampusu UJEP. Ten vzniká přestavbou bývalého areálu Masarykovy nemocnice v ústecké čtvrti Klíše. Dříve pavilon interny stojí v horní severozápadní části areálu opět na místě jednoho ze starých pavilonů původní řádkové zástavby. Jeho zprovoznění se datuje rokem 1937, celkový koncept a plánová dokumentace však pocházejí již nejpozději z roku 1926. To činí stavbu velmi zajímavou (v Čechách se nabízí srovnání např. s Veletržním palácem v Praze, s přihlédnutím k tomu že koncept stavby patří do německého myšlenkového diskursu nové věcnosti a expresionismu) a její význam v dějinách architektury na českém území je neprávem opomenut. Autorem je výrazný architekt Franz Josef Arnold ve spolupráci s Ernstem Krobem. Autorem přestavby pro potřeby je pravděpodobně architekt O. Sedlář.

Katedry a ateliéry
Fakulta se skládá ze sedmi kateder:
 Katedra fotografie
 Aplikovaná a reklamní fotografie – MgA. Jiří Thýn & MgA. Václav Kopecký, Ph.D.
 Fotografie – Lukáš Jasanský
 Photography – prof. Mgr. Zdena Kolečková, Ph.D.
 Katedra elektronického obrazu
 Digitální média – doc. Mgr. Michaela Thelenová
 Interaktivní média – MgA. Pavel Kopřiva, Ph.D.
 Obejkt – Prostor – Akce – doc. Jiří Kovanda
 Time-Based Media – doc. Mgr. A. Daniel Hanzlík
 Katedra vizuální komunikace
 Grafický design I – MgA. Adam Uchytil
 Grafický design II – doc. ak. mal. Michal Slejška
 Vizuální design – MgA. Michaela Labudová & MgA. Pavel Frič
 Katedra užitého umění
 Přírodní materiály – doc. MgA. Robert Vlasák + MgA. Mgr. Jan Krtička, Ph.D.
 Sklo – MgA. Marcel Mochal
 Oděvní a textilní design – MgA. Jan C. Löbl, Ph.D.
 Katedra designu
 Design interiéru – prof. ak. arch. Jiří Pelcl
 Design keramiky – MgA. Antonín Tomášek
 Produktový design – MgA. Jan Čapek
 Katedra všeobecné průpravy
 Katedra dějin a teorie umění
 Kurátorská studia – prof. Mgr. Michal Koleček, Ph.D.

Děkani
 doc., ak. mal. Vladimír Švec (2001–2007)
 prof. Mgr. Michal Koleček, Ph.D. (2007–2015)
 doc. Mgr.A. Pavel Mrkus (2015–2022)
 prof. Mgr. Zdena Kolečková, Ph.D. (2023–současnost)

Cena EXIT
Cena EXIT je soutěž studentů českých a slovenských vysokých uměleckých škol, kterou pořádá od roku 2003 Fakulta umění a designu UJEP. Soutěž má charakter bienále. Hlavní ambicí je spoluvytvářet aktivní a konkurenční prostředí na akademické půdě vysokých uměleckých škol a motivovat studenty k realizacím vlastních výtvarných projektů. Ze studentů FUD se držiteli ceny stali Markéta Kinterová (2005), Libor Svoboda (2009) a Miroslav Hašek (2011).

Ocenění
Studenti a akademičtí pracovníci se pravidelně umísťují na předních příčkách či v nominacích řady českých i mezinárodních soutěží, pravidelně např. Národní cena za studentský design, Czech Grand Design, Grafika roku, Young Creative Chevrolet, Cena EXIT či Cena Jindřicha Chalupeckého. Účastní se řady celonárodních a zahraničních výstav, případně jsou jejich díla zastoupena v několika sbírkách.

Vybraná ocenění:
 Jiří Toman – vítěz soutěže na logotyp a vizuální styl pro Univerzitu Hradec Králové
 Michal Kukačka a Jiří Toman – vítězi soutěže na logotyp Sítě národních geoparků vypsané Ministerstvem životního prostředí ČR
 Juliana Křížová a Jakub Vlček – vítězi mezinárodní soutěže uměleckých škol Young Creative Chevrolet 2009
 Ondřej Jiráska – cena v kategorii studentských prací v soutěži Grafika roku 2010
 Anna Marešová – hlavní cena za studentskou práci na Bienále průmyslového designu v Muzeu architektury a designu v Lublani
 Jana Bauerová a Marie Čermáková – vítězi mezinárodní soutěže uměleckých škol Young Creative Chevrolet 2012
 Martin Raudenský – zařazení knihy Darmo mluvit z edice FUD na Mezinárodní knižní veletrh ve Frankfurtu nad Mohanem
 Jakub Cabalka a Jakub Červenka – ocenění Český tučňák 2012 v sekci Mladé výtvarno
 Barbora Halamová – čestné uznání v kategorii studentských prací v soutěži Grafika roku 2012
 Jan Čapek – Designér roku 2013
 Vojtěch Kálecký – čestné uznání v kategorii studentských prací v soutěži Grafika roku 2013
 František Pecháček – cena v kategorii studentských prací v soutěži Grafika roku 2013
 Richard Loskot – finalista Ceny Jindřicha Chalupeckého 2012, 2014
 Dominik Lang – laureát Ceny Jindřicha Chalupeckého 2013
 Miloš Michálek – ceny v soutěži Grafika roku 1996, 1999, 2008, 2010
DESIGNBLOK 2018 – Cena za nejlepší školní prezentaci
Národní cena za studentský design 2018 – Markéta Oličová, Tuan Vuong, Veronika Homolová, Karla Gondeková, Denisa Körnerová
Pokoje 2018 - ateliér Vizuální design – Cena poroty a hlavní divácká cena, ateliér Grafický design II - Cena poroty, Ateliér Oděvní a textilní design FUD UJEP - Divácká cena
Polina Khatsenka – Finalist in Category 1: Contemporary Music, Computer Music, 3D Audio Production Competition in Ambisonics during the Tonmeistertagung 2018
CENA LUDWIGA MOSERA 2018 SKLÁRNY MOSER A.S. KARLOVY VARY – Radek Brezar – Čestné uznání poroty za návrh dárkového předmětu LUDWIG
CZECH GRAND DESIGN – Jan Čapek – PET lahve pro minerální vodu (Fatra)
Filip Krampla - Kolekce nábytku SOKUI – MOBITEX – 1. místo, EIN UND ZWANZIG, Milano Design Week – 1. místo, Národní cena za studentský design – Cena Excelentní studentský design 2019 a Cena Design Cabinetu CZ, Dream product award – nominace, EDIDA – nominace
Národní cena za studentský design 2019 – Cena Excelentní studentský design 2019 obdrželi Filip Krampla, za soubor nábytku Sokui a Valeriia Shveikina, za set tří venkovních dětských laviček z ateliéru Produktový design (pod vedením MgA. Jana Čapka), Cenu Design Cabinetu CZ si odnesl taktéž Filip Krampla za svůj soubor nábytku Sokui

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Umění
Umělecké školy v Ústeckém kraji
Kultura v Ústí nad Labem
Školy založené roku 2000


text:
Biografia
Nato a Lansing appena fuori Ithaca (New York) cresce nella regione dei Finger Lakes, dove tuttora risiede sua madre Jill. Il padre Jim invece vive nella Carolina del Nord. Ha un fratello di nome Jamey. Negli anni universitari frequenta attivamente le squadre di pallacanestro e baseball con discreti risultati. All'ultimo anno prende parte ad una rappresentazione di Oliver! nel ruolo di Fagin. Frequenta il Moyne College e studia economia e filosofia, oltre a continuare con il gioco del baseball. Una volta laureato in economia e commercio nel 1985, lavora come impiegato in un'azienda a Syracuse dopodiché frequenta un corso per regista all'Università di Syracuse. DeKay ha conseguito un Master di Fine Art alla Rutgers University del New Jersey.
 vive in California con sua moglie Elisa Taylor, attrice anche lei; la coppia ha due figli.

Carriera
Prima di darsi alla carriera televisiva, DeKay ha preso parte a numerose rappresentazioni teatrali off-Broadway tra le quali Billy Budd e Il mercante di Venezia.

Nel corso della sua carriera ha preso parte a numerose serie televisive tra le quali Seinfeld (1996), Cinque in famiglia (1997/1999), Everwood (2003), Carnivàle (2005), 4400 (2007) e Tell Me You Love Me - Il sesso. La vita (2007). Altre famose serie TV in cui è apparso sono Un detective in corsia, Ally McBeal, CSI - Scena del crimine, CSI Miami, Cold Case - Delitti irrisolti, Numb3rs e Scrubs - Medici ai primi ferri, Ncis - Squadra anticrimine.
Nel 2001 interpreta il ruolo di un agente nel film Codice: Swordfish accanto a John Travolta e Halle Berry e nel 2008 recita, sempre nel ruolo di un agente segreto accanto a Steve Carell nel film Agente Smart - Casino totale.

La svolta per la sua carriera arriva nel 2009 quando gli viene affidato il ruolo dell'agente dell'FBI Peter Burke nella serie TV White Collar accanto a Matt Bomer.

Filmografia

Cinema

Attore
 Tre vite allo specchio (If These Walls Could Talk), regia di Nancy Savoca/Cher (1996)

 The Prospector, regia di Owen Renfroe (1998)
 The Pentagon Wars, regia di Richard Benjamin (1998)
 Almost Heroes, regia di Christopher Guest (1998)
 Buddy Boy, regia di Mark Hanlon (1999)
 Il corvo 3 - Salvation (The Crow: Salvation), regia di Bharat Nalluri (2000)
 Big Eden, regia di Thomas Bezucha (2000)
 Nice Guys Finish Last, regia di Robert B. Martin Jr. - cortometraggio (2001)
 Codice: Swordfish (Swordfish), regia di Dominic Sena (2001)
 Duetto a tre (The Third Wheel), regia di Jordan Brady (2002)
 Control, regia di Tim Hunter (2004)
 Kidnapped - Il rapimento (The Chumscrubber), regia di Arie Posin (2005)
 Walkout, regia di Edward James Olmos (2006)
 La forza del campione (Peaceful Warrior), regia di Victor Salva (2006)
 The Far Side of Jericho, regia di Tim Hunter (2006)
 Naked Under Heaven, regia di William Bilowit (2007)
 Randy and the Mob, regia di Ray McKinnon (2007)
 Agente Smart - Casino totale (Get Smart), regia di Peter Segal (2008)
 Political Disasters, regia di Zach Horton (2009)
 This Monday, regia di Tim DeKay - cortometraggio (2009)

Regista
 This Monday - cortometraggio (2009)

Televisione
 SeaQuest DSV – serie TV, 3 episodi (1993-1995)
 L'anello (The Ring), regia di Armand Mastroianni (1996) – film TV
 Five Houses, regia di Todd Holland (1998) – film TV
 Champs – serie TV, 1 episodio (1996)
 Townies – serie TV, 1 episodio (1996)
 Common Law – serie TV, 1 episodio (1996)
 Seinfeld – serie TV, 1 episodio (1996)
 Grace Under Fire – serie TV, 1 episodio (1996)
 The Larry Sanders Show – programma TV, 1 episodio (1997)
 The Naked Truth – serie TV, 1 episodio (1997)
 Il tocco di un angelo (Touched by an Angel) – serie TV, 1 episodio (1997)
 Night Sins - serie TV, 1 episodio (1997)
 Invasion – serie TV, 1 episodio (1997)
 Un detective in corsia (Diagnosis Murder) – serie TV, 1 episodio (1997)
 Ellen – serie TV, 1 episodio (1998)
 Caroline in the City – serie TV, 2 episodi (1998)
 Cupid – serie TV, 1 episodio (1998)
 Brimstone – serie TV, 1 episodio (1998)
 The Practice - Professione avvocati (The Practice) – serie TV, 1 episodio (1999)
 Jarod il camaleonte (The Pretender) – serie TV, 1 episodio (1999)
 Cinque in famiglia (Party of Five) – serie TV, 12 episodi (1997-1999)
 God, the Devil and Bob – serie TV, 1 episodio (2000)
 Sports Night - serie TV, 2 episodi (1999-2000)
 Chestnut Hill, regia di Don Scardino (2001) – film TV
 Taking Back Our Town, regia di Sam Pillsbury (2001) – film TV
 Honey Vicarro – programma TV (2001)
 La signora in giallo (Murder, She Wrote) – serie TV, 1 episodio (2001)
 Thieves – serie TV, 1 episodio (2001)
 Ally McBeal – serie TV, 1 episodio (2002)
 Friends – serie TV, 1 episodio (2002)
 Malcolm (Malcolm in the Middle) – serie TV, episodio 4x01 (2002)
 Pauly – serie TV (2003)
 Welcome to the Neighborhood – serie TV (2003)
 Everwood – serie TV, 3 episodi (2002-2003)
 Senza traccia (Without a Trace) – serie TV, 1 episodio (2004)
 Carnivàle – serie TV, 24 episodi (2003-2005)
 CSI - Scena del crimine (CSI: Crime Scene Investigation) – serie TV, 1 episodio (2005)
 My Name Is Earl – serie TV, 2 episodi (2006)
 Standoff – serie TV, 1 episodio (2006)
 Cold Case - Delitti irrisolti (Cold Case) – serie TV, 1 episodio (2006)
 Hidden Palms – serie TV, 1 episodio (2007)
 4400 (The 4400) – serie TV, 2 episodi (2007)
 Numb3rs – serie TV, 1 episodio (2007)
 Tell Me You Love Me - Il sesso. La vita (Tell Me You Love Me) – serie TV, 10 episodi (2007)
 NCIS - Unità anticrimine (NCIS) - serie TV, episodio 6x03 (2008)
 The Cleaner – serie TV, 1 episodio (2008)
 CSI: Miami – serie TV, 1 episodio (2008)
 The Russell Girl - Una vita al bivio (The Russell Girl), regia di Jeff Bleckner – film TV (2008)
 Monster Ark - La profezia (Monster Ark), regia di Declan O'Brien (2008) – film TV
 La complicata vita di Christine (The New Adventures of Old Christine) – serie TV, 3 episodi (2008)
 Scrubs - Medici ai primi ferri – serie TV, 1 episodio (2009)
 White Collar - serie TV, 81 episodi (2009-2014) – Peter Burke
 Chuck – serie TV, episodio 5x08 (2011)
 Body of Proof – serie TV, episodio 3x03 (2013)
 Revenge – serie TV, episodio 3x19 (2014)
 Agents of S.H.I.E.L.D. – serie TV, episodi 2x06 e 2x08 (2014)
 Second Chance – serie TV (2016)
 Lucifer – serie TV, episodi 2x12 e 2x13 (2017)
 American Crime – serie TV, 6 episodi (2017)
 Here and Now - Una famiglia americana – serie TV, 5 episodi (2018)
 FBI: Most Wanted – serie TV, episodio 3x05 (2021)
 1923 – serie TV, episodi 1x01-1x02-1x03 (2022-2023)

Doppiatori italiani
Nelle versioni in italiano delle opere in cui ha recitato, Tim DeKay è stato doppiato da:
 Antonio Sanna in White Collar, Second Chance
 Giorgio Locuratolo in Tell Me You Love Me - Il sesso. La vita, 1923
 Massimo Lodolo in Jarod il camaleonte
 Vittorio Guerrieri in Cold Case - Delitti irrisolti
 Massimo Bitossi in NCIS - Unità anticrimine
 Alberto Angrisano in Scrubs - Medici ai primi ferri
 Paolo M. Scalondro in Body of Proof
 Stefano De Sando in Agents of S.H.I.E.L.D.
 Gianni Giuliano in Lucifer
 Maurizio Reti in Kidnapped - Il rapimento
 Roberto Pedicini in Senza traccia
 Luciano Roffi in Everwood
 Massimo Rossi in Chuck
 Carlo Valli in CSI: Miami

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Moataz Yaseen Mahjoub Al-Fityani (3 de novembro de 1982) é um futebolista profissional jordaniano que atua como goleiro.

Carreira
Moataz Yaseen representou a Seleção Jordaniana de Futebol na Copa da Ásia de 2015 e 2011.

Futebolistas da Copa da Ásia de 2011
Futebolistas da Copa da Ásia de 2015
Jogadores da Seleção Jordaniana de Futebol


text:
The Light Pack è il secondo extended play del rapper statunitense Joey Badass, pubblicato il 17 luglio 2020.

Tracce
Crediti adattati da Apple Music.

Note

Collegamenti esterni
 The Light Pack su Genius


text:
Declan Kidney (Cork, 20 de octubre de 1959) es un ex–jugador y entrenador irlandés de rugby. Actualmente ejerce su profesión de profesor.

Kidney entrenó al XV del Trébol de 2008 a 2013 consiguiendo obtener el Torneo de las Seis Naciones 2009 después de 24 años del último título y tras 60 años sin conseguir el Grand Slam. Este logro le permitió ganar el premio a Mejor entrenador del Mundo en 2009.

Selección nacional
En 2013 la Unión de Rugby Fútbol de Irlanda le rescindió el contrato luego de terminar quinto en el Torneo de las Seis Naciones 2013.

Participaciones en Copas del Mundo
Dirigió a su país en una Copa del Mundo: Nueva Zelanda 2011 donde el XV del Trébol venció a los Wallabies y ganó su grupo por primera vez en la historia. Sin embargo los irlandeses fueron eliminados por los Dragones rojos en el siguiente partido.

Palmarés
 Campeón del Torneo de las Seis Naciones de 2009 con Grand Slam.
 Campeón de la Copa de Campeones de 2005/06 y 2007/08.
 Campeón de la Liga Celta de 2002-03.

Referencias

Jugadores de rugby de Irlanda
Entrenadores de rugby de Irlanda
Entrenadores de la selección de rugby de Irlanda
Nacidos en Cork


text:
A Pellagóniai körzet (macedónul Пелагонински регион) közigazgatási egység Észak-Macedónia déli részén. Központja és legnagyobb városa Bitola, mely egyben az ország második legnépesebb városa a fővárost, Szkopjét követően..

Községek
 Bitola
 Demir Hiszar
 Dolneni
 Krivogastani
 Krusevo (Macedónia)
 Mogila
 Novaci
 Prilep
 Reszen

Népesség
A Pellagóniai körzet népessége 1994-ben 214 709 fő, 2002-ben 238 136 fő, ami emelkedést mutat.

A 2002-es összeírás szerint a 238 136 fős összlakosságból 204 471 macedón (85,9%), 11 634 albán (4,9%), 7 230 cigány, 7 150 török, 2 380 bosnyák, 2 307 vlach, 713 szerb, 2 251 egyéb.
A macedónok mindegyik községben többségben vannak, arányszámuk  községenként a következőképp alakul:

 Bitola: 88,71%
 Demir Hiszar: 96,65%
 Dolneni: 35,9%
 Krivogastani: 99,61%
 Krusevo (Macedónia): 62,8%
 Mogila: 95,86%
 Novaci: 98,34%
 Prilep: 92,35%
 Reszen: 76,07%
Az albánok aránya Dolneni (26,65%), Krusevo (21,32%) és Reszan (9,1%) községek területén a legmagasabb.
A törökök főleg Dolneniben (19,14%) és Reszanban (10,7%) élnek.

Források
 Попис на населението домакинствата и становите во Република Македонија, 2002. - Скопје, 2005 мај / Census of population, households and dwellings in the Republic of Macedonia, 2002. - Skopje, 2005 may

Észak-Macedónia közigazgatása


text:
Clos du Doubs är en  kommun i distriktet Porrentruy i kantonen Jura, Schweiz. Kommunen har  invånare ().

Clos du Doubs bildades den 1 januari 2009 genom en sammanslagning av kommunerna Epauvillers, Epiquerez, Montenol, Montmelon, Ocourt, Saint-Ursanne och Seleute.

Källor

Kommuner i Jura (kanton)


text:
LUCA est un roman écrit par Franck Thilliez et paru en 2019 chez Fleuve éditions.

Présentation
Ce dix-huitième roman débute par deux épigraphes. La première de Dante Alighieri : . La seconde de Léon Tolstoï : .

L'intrigue
« Existe-t-il encore un jardin secret que nous ne livrions pas aux machines ? »
Partout, il y a la terreur. Celle d'une jeune femme dans une chambre d'hôtel sordide, ventre loué à prix d'or pour couple en mal d'enfant, et qui s'évapore comme elle était arrivée. Celle d'un corps mutilé qui gît au fond d'une fosse creusée dans la forêt. Celle d'un homme qui connaît le jour et l'heure de sa mort. Et puis il y a une lettre, comme un manifeste, et qui annonce le pire. S'engage alors, pour l'équipe du commandant Sharko, une sinistre course contre la montre.

Personnages principaux
L'auteur réunit à nouveau ses deux enquêteurs, Lucie Henebelle et Franck Sharko, dont c'est la neuvième apparition respective. On retrouve l'univers policier de la PJ parisienne, avec :
 Nicolas Bellanger : ancien chef de Sharko, déclassé capitaine depuis,
 Jacques Levallois : lieutenant, collègue de Sharko à la PJ,
 Pascal Robillard : lieutenant, collègue de Sharko à la PJ.
 Audra Spick : nouvelle recrue de l'équipe, brigadier chef.

Éléments contextuels
- L'acronyme LUCA (ou Luca), correspond à l'anglais Last Universal Common Ancestor, en clin d'œil à Lucy, une des espèces les plus anciennes d'hominiens.

Références

Voir aussi
 LUCA, Last Universal Common Ancestor, notre dernier ancêtre commun universel (DACU).

Roman policier français
Roman français paru en 2019
2019 en littérature policière


text:
Сергей Давидович Изгияев (24 ноября 1922, Мюшкюр (Нюгди), близ Дербента, Дагестан — 27 июля 1972) — горско-еврейский советский поэт, драматург и переводчик. Член Союза писателей СССР

Биография
Родители С.Изгияева, отец Давид-Хаим и мать Лия дочь Исаака до установления советской власти в Дагестане, жили в селении Нюгди(Мушкур),Дербентского района. В 1918 году родители будущего поэта переселились в Дербент. Отец поэта работал на рыбных промыслах, мать была известная знахарка, отовсюду обращались к ней за помощью.

В 1930 году Сергей Давыдович начал учится, будучи учеником 5-го класса пробовал писать свои первые стихи. Первыми учителями поэта были Дубия и Миши Бахшиев,Х.Авшалумов и другие старшие товарищи по перу.

Первые стихи опубликовались в республиканской газете «Красное знамя», издаваемая на языке горских евреев в городе Дербенте. Затем начали публиковаться заметки, фельетоны, статьи. В 1939 году стихи С. Изгияева были опубликованы в татском альманахе. В юные годы поэт встречался с известными народными певцами с Хизгия Дадашевым и Шаулом Симанду (Симандуевым). Можно сказать, что именно Шаул Симанду-поэт юморист, сатирик, чудесный лирик и ашуг-импровизатор научил многому молодого Сергея Изгияева. Удивительная красота природы родного края, его буйные реки, богатые лесные массивы, горы и долины, а также трудолюбивый народ помогали в создании лирических стихов. В 1939 году молодой семнадцатилетний Сергей женился на шестнадцатилетней красавице Саре, прожили в любви 33 года, родили шесть детей, первенец умер в младенчестве.

С сентября 1941 года по 1946 годы поэт находился на военной службе в Грузии, граница СССР-Турция, был пограничником и переводчиком, где продолжал писать и печатался в армейской прессе. В эти годы, находясь на службе, написал поэму «Встреча героев»

После демобилизации занимался самообразованием, заочно окончил педагогическое училище, работал на местном радио. В 1947 году участвовал в первом съезде молодых писателей Дагестана. С 1950 г. по 1952 г.работал в аппарате горкома партии инструктором, также в 1952 году с отличием окончил Дербентское педагогическое училище, в 1955 году очно с отличием окончил областную партшколу,

В начале 1960-х годов окончил высшее учебное заведение. С 1961 года работал председателем колхоза, заведующим отделом культуры Дербентского райисполкома и на других руководящих должностях. В марте1966 принят в Союз писателей СССР.

Во всех выпусках альманахов на джуури, издававшихся Дагестанским книжным издательством, печатались стихи и другие произведения поэта-драматурга С.Изгияева.

Помимо стихов и поэм писал для горско-еврейского театра, автор нескольких пьес- «Семья Биньямина»,"Сестра"(«Духтер г1эме»), «Молодой бригадир». Переводил на горско-еврейский язык стихи и пьесы с русского, аварского, азербайджанского и других языков. Перевёл либретто оперы Узеира Гаджибекова «Лейли и Меджун», поставленной горско-еврейским театром, также перевёл поэмы Расула Гамзатова (джуури: «Буьлуьнде астарегьо». 1968 г.) — «Высокие звёзды», «Дагестан» и ряд стихов Сулеймана Стальского и Гамзата Цадасы.

Около тридцати стихотворений Сергея Изгияева стали песнями. Музыку писали композиторы Джумшуд Ашуров,Баба Кулиев,Юно Авшалумов и были записаны на пластинки. Наиболее известные песни «Гюльбоор»,"Пришла весна","Нарын-Кала",Песня чабана","Дагестан",Песня о мире",Река дружбы","Песня виноградарей","Мержо" и многие другие.

Изгияев много стихотворений посвятил своей жене, одно из которых «К любимой», написанное им будучи ещё женихом.

К любимой

Такой, как ты, красивой, недоступной
Я не встречал, не видел, не любил.
Но, вот в окно тихонько кто-то стукнул,
И час мой предназначенный пробил.
Я пленник твой. Казни и измывайся.
Я всё снесу и всё перетерплю.
Кружи мне голову порывом вальса
И, как Вийону, приготовь петлю.
Сведи с ума и вновь верни рассудок.
Мой день настал. Я принял честно бой.
Ведь я тебе самой судьбой присужен,
И потому я безнадёжно твой.
Вернись, как прежде, ветрено и томно.
Плыви ладьёй, плыви в ночи луной.
Придёт то время, просто и достойно
Я всё же назову тебя женой.

Стихотворение «Дочурке Свете» он посвятил своей младшей дочке.

Дочурке Свете
Сорок, — уже седеет голова.
Жизнь ровней проходит, я беспечней,
С губ трудней срываются слова,
И болит и ноет на ночь печень.

Все мы, все в небытие уйдём,
Все мы в мироздании растаем,
Но пришёл ребёнок в старый дом
Света, и светлее в доме стало.

Умер Сергея Изгияев в июле 1972 года.

Книги
При жизни поэта вышли в свет пять сборников стихов, поэм и пьес:
 (джуури:«Иму гъэлхэнд шолуминим») — «Мы защитники мира» (1952)
 (джуури:«МэгIнигьой жовони») — «Песни молодости» (1959)

В 1959, наряду со многими другими поэтами Сергей Изгияев опубликовал свои стихи в литературной антологии (джуури: «Сесгьой жовонгьо») — «Голоса молодых».

 (джуури:«Стихигьо») — «Стихи» (1963)
 (джуури:«Фикиргьой шогьир») — «Думы поэта» (1966)
 (джуури:«Суьгьбет э дуьлевоз») — «Разговор с сердцем» (1970)

Напечатанные книги после смерти поэта:
 (джуури:«Муьгьбет ве гьисмет») — «Судьба и любовь» (1972)
 (джуури:«Э иму ижире гIэдоти») — «Обычай у нас таков» (1977)
 (джуури:«Стихигьо ве поэма») — «Стихи и поэма» (1981)
 «Избранное» (СПб., 2002)

Книжная галерея

Семья
Старший сын Раши (1947—2009) умер в городе Дербенте. Остальные дети Лиё (Лиза), Давид-Хаим, Руспо (Роза), Светлана и внуки живут в Израиле.

Награды
 Юбилейная медаль «Двадцать лет Победы в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.» (1965)

См. также
 Зоя Семендуева

Примечания

Ссылки

 Сергей Изгияев — в памяти народной
 Давид Изгияев. Воспоминания об отце
 Расул Гамзатов и евреи
 Песня — ГУЬЛБОГЬОР, на стихи Сергея Изгияева, Исполняет внучка поэта Диана Дарнис

Еврейские поэты
Горско-еврейские поэты
Горско-еврейские писатели
Горско-еврейские драматурги
Переводчики на горско-еврейский язык
Поэты Дагестана
Поэты Дербента
Писатели Дербента
Члены Союза писателей СССР


text:
Red Alone è un album di Red Garland (conosciuto anche con il titolo Moodsville Volume 3), pubblicato dalla Moodsville Records nel 1960. Il disco fu registrato il 2 aprile del 1960 al Rudy Van Gelder Studio di Englewood Cliffs, New Jersey (Stati Uniti).

Tracce
Lato A

Lato B

Musicisti
 Red Garland - pianoforte

Collegamenti esterni


text:
Der ATP Challenger West Worthing (offiziell: West Worthing Challenger) war ein Tennisturnier, das 1981 einmal in West Worthing, einem Teil von Worthing in West Sussex, stattfand. Es gehörte zur ATP Challenger Tour und wurde im Freien auf Sand gespielt.

Liste der Sieger

Einzel

Doppel

Weblinks
 Ergebnisarchiv der ATP

West Worthing
West Worthing
Sportveranstaltung in Worthing
Erstveranstaltung 1981
Letzte Veranstaltung 1981


text:
Étretat este o comună a departamentului Seine-Maritime, în regiunea Normandia din Franța.

Dacă pe vremuri Etretat era un modest sat de pescari, acum este o stațiune balneară de renume, situată la nord de Havre, în Normandia, pe litoralul Canalului Mânecii. Aspectul extraordinar și monumental al falezelor din cretă albă, aproape imaculată, și plajele sale cenușii asigură acestei stațiuni un loc important în turismul internațional. Pictori ca Gustave Courbet, Eugène Boudin sau Claude Monet au contribuit într-o mare măsură în a face această stațiune celebră, prin imortalizarea caracteristicilor sale specifice. Scriitori ca Gustave Flaubert și Guy de Maupassant au fost cunoscuți ai locurilor, în timp ce Maurice Leblanc a contribuit la dezvoltarea mitului acestui tărâm.

Zona falezelor din Étretat este cuprinsă în programul OGS (Opérations Grands Sites), condusă de către Ministerul Ecologiei și al Dezvoltării durabile.

Geografie și geologie
Falezele din Étretat sunt constituite din calcar, mai exact din cretă. Se pot distinge aici straturi regulate de cremene, ceea ce explică prezența silexului pe plajă. Într-adevăr, calcarul și cremenele intră în contact direct cu apa mării care dizolvă calcarul, iar acțiunea valurilor face ca silexul să devină strălucitor. Mai este de notat absența gresiei, spre deosebire de nordul departamentului Seine-Maritime, în zona Dieppe, unde coasta este mai puțin înaltă. Mai în nord, înspre Tréport, la granița dintre Normandia și Picardia, găsim cele mai înalte faleze de calcar, ce pot atinge 110 m (90 m la Étretat). La poalele falezelor, se constată prezența grohotișului, ce provine din căderi de bucăți întregi de rocă calcaroasă. Într-adevăr, apa de ploaie se infiltrează în calcarul poros și roade astfel roca, acțiunea înghețului putându-se adăuga acestui fenomen destructiv. Prin comparație, deși acțiunea mării are și ea importanță în procesul de distrugere al falezelor prin erodarea bazei, impactul acesteia este mai mic.

Existența a trei arcuri succesive: poarta Amont, poarta Aval și Manneporte nu este legată la origine de eroziunea maritimă, ci de acțiunea unui râu de coastă paralel cu plaja, care și-a săpat șanțul în faleză.

Istorie
Conform descoperirilor arheologice, zona a fost populată încă din Antichitate. Cu toate acestea, nu se cunosc detalii legate de viața și rolul istoric al satului, nici măcar vechiul său nume. Activitatea a fost dintotdeauna legată de pescuit, înainte de dezvoltarea satului ca stațiune balneară in secolul al XIX-lea și înainte de dispariția pescarilor la sfârșitul secolului al XX-lea. O veche legendă atribuie fondarea satului vikingilor.

Origini
În Antichitate, Étretat era legat de Jvliobona sau Iuliobona (Lillebonne) printr-un drum roman. Mai multe urme ale acestui trecut galo-roman au fost regăsite: un apeduct de trei kilometri distrus în prima jumătate a secolului al XIX-lea, monede, vaze, un cimitir de incinerare relativ modest de cinci-șase urne din pământ ars împreună cu farfurioare din pământ roșu și cuie de fier. Mai apoi, starețul Cochet a mai descoperit patru noi sepulturi cu optsprezece vase. Ca și în alte cazuri, aceste obiecte și infrastructuri caracteristice civilizației romaine nu indică prezența romanilor, ci conversia progresivă a populațiilor celtice la civilizația romană, privită de către elite drept una mai rafinată. Printre altele, notăm faptul că nu s-a descoperit niciodată vreun mormânt al unui militar roman sau vreo tabără romană datând din Haut Empire in această zonă.

În grădina parohială, exista un alt cimitir acoperind ruine ale epocii romane. Acesta datează din epoca dinastiei merovingiene si regrupa, între altele, morminte de militari, ca adesea în regiune, care au livrat: agrafe de bronz, plăci de centuri.

Note

Comune din Seine-Maritime
Étretat