text:
Теософське вчення запозичило деякі концепції та терміни з буддизму. Теософське Товариство стало організацією, що узяла на себе в 1875 році відповідальність за ознайомлення з ученням Будди (принаймні, як його розуміли теософи) численній аудиторії в Європі та  Америці. Опублікований в 1881 році «Буддійський катехізис» президента-фундатора Теософського Товариства Г. С. Олкотта був схвалений ланкійськими вченими ченцями.

Теософи-буддисти та теософи-буддологи

Засновники Теософського Товариства
25 травня 1880 року Г. С. Олкотт і О. П. Блаватська, стоячи на колінах перед статуєю Будди у присутності буддійських священнослужителів храму в Ґалле, виконали обряд прийняття буддійської віри, отримавши Три Коштовності й узявши П'ять Обітниць. Олкотт і Блаватська (що раніше отримала американське громадянство) стали першими американцями, що перейшли в буддизм в його традиційному розумінні.

У буддології склалася вистава, що «теософобуддисти» були попередниками всіх наступних західних, або, як їх сталі називати, «білих» буддистів. До того ж вони раціоналізували буддизм і, прагнучи очистити учення, видалили з нього елементи народного «забобону». Окрім цього, вони намагалися ототожнити буддизм з езотеричною доктриною, розглядаючи Господа Будду як «Вчителя-адепта». І, нарешті, вони вважали своїм обов'язком надання допомоги та політичної підтримки пригноблюваним сингальським буддистам.

Як президент Теософського Товариства Олкотт поклав початок відродженню буддизму на Шрі-Ланці, Товариство заснувало тут більше двохсот буддійських шкіл і декілька коледжів, найбільш відомі з них: , , , . Він об'єднав різні секти Шрі-Ланки в буддійську секцію Теософського Товариства (1880); 12 сект Японії — в об'єднаний комітет з поширення буддизму (1889); буддистів Бірми, Таїланду та Шрі-Ланки — в Збори Південних Буддистів (1891). І на закінчення, північний і південний буддизм возз'єднували через підписання Чотирнадцяти Положень Буддизму (1891).

Анагаріка Дгармапала
Важливою частиною роботи Олкотта на Цейлоні стало шефство над юним буддистом Доном Девідом Гевавітгараною, що узяв собі згодом ім'я .

Анагаріка Дгармапала, засновник , національний герой Шрі-Ланки, був однією з головних фігур в русі за відродження буддизму на Цейлоні в період британського колоніального владицтва. У грудні 1884 року О. П. Блаватська, супроводжувана Ч. У. Ледбітером і ще двома теософами, прибула на Цейлон. Ледбітер, слідуючи прикладу керівників Теософського Товариства, офіційно став буддистом, не відмовляючись від християнства (він був англійським священиком). Дон Девід приєднався до команди Блаватської, щоб плисти до Індії.

Після прибуття в Індію Дгармапала як член Теософського Товариства працював з Блаватської і Олкоттом. Вони порадили йому присвятити себе служінню «на благо людства» і приступити до вивчення палі та буддійської філософії.  писав, що в своїх 20 років Дгармапала був в рівній мірі захоплений і буддизмом, і теософією.

Після повернення з Індії Дгармапала працював в Коломбо генеральним секретарем буддійської секції Теософського Товариства, керував буддійською пресою. У 1886 році він був перекладачем, коли разом з Олкоттом і Ледбітером здійснював лекційний тур по острову. Він допомагав Олкотту в його роботі по організації буддійських шкіл. Коли Олкотт доручив Ледбітеру підготувати скорочений варіант «Буддійського катехізису», Дгармапала взявся перекласти його на сингальський. Робота Дгармапали та теософів сприяла відродженню буддизму в Шрі-Ланці й інших країнах Південного буддизму.

Ледбітер ініціював організацію в різних районах Коломбо великої кількості буддійських недільних шкіл. Він заснував також англійську школу, що стала згодом відомою як Ананда Коледж (один з найбільш знаменитих навчальних закладів Цейлону). Серед учнів цієї школи був молодий буддист , який пізніше займав пост четвертого президента Теософського Товариства (з штаб-квартирою в Адьярі).

У 1893 році Дгармапала відправився на Захід, спочатку до Англії, а потім в Чикаго, де він представляв буддизм на Усесвітньому парламенті релігій. Хоча йому було лише 29 років, він був найзнаменитішим представником буддизму в парламенті. На конференції він зробив декілька виступів по трьох основних темах. По-перше, він сказав, що буддизм є релігією, що прекрасно узгоджується з сучасною наукою, тому що буддійські учення повністю сумісні з доктриною еволюції. Він виклав буддійську ідею про те, що космос є послідовний процес розгортання відповідно до законів природи. По-друге, Дгармапала заявив, що в етиці буддизму значно більше любові і співчуття, чим в проповідях християнських місіонерів, що працюють на Цейлоні. Третім пунктом його виступів було твердження, що буддизм — це релігія оптимізму й активності, але у жодному випадку не песимізму та бездіяльності.

Крістмас Хамфріс
У 1924 році в Лондоні  заснував Буддійську Ложу Теософського Товариства. На думку Хамфріса, в своїй основі теософія та буддизм ідентичні. Єдине життя після безлічі втілень повертається в Непроявлене. Всі окремі свідомості нереальні порівняно з «Я», яке є віддзеркалення Абсолюту. Карма та реінкарнація — базові закони. Шлях — за допомогою само-просвітлення, з Нірваною у результаті. Таким чином, писав Хамфріс, відмінність між теософією та буддизмом — виключно в акцентах.

Завдяки місіонерським зусиллям Анагаріки Дгармапали, в 1926 році британські буддисти заснували своє відділення Товариства Магабодгі. Тоді ж Буддійська Ложа була перетворена в британське , президентом якого став Крістмас Хамфріс. Хамфріс був невтомним мирським буддистом як лектор, публіцист, письменник та організатор. Він був автором і/або редактором «The Buddhist Lodge Monthly Bulletin», «Buddhism in England», «The Middle Way» та «The Theosophical Review».

Воттс і Конзе
Британський філософ і буддійський автор Алан Воттс п'ятнадцятирічним підлітком став членом Буддійської Ложі Теософського Товариства в Лондоні. Його перша книга «The Spirit of Zen» вийшла, коли йому було 19 років.

Активним членом Товариства був також , який став згодом знаменитим буддологом.

Д. Судзукі та Б. Судзукі
Відомий буддійський філософ і популяризатор дзен  і його дружина Беатріс Судзукі стали членами Теософського Товариства в Токіо в 1920 році. Список членів Товариства, посланий в Адьяр 12 травня 1920 року, містив двадцять одне ім'я, у тому числі Д. Судзукі та Б. Судзукі. Після переїзду подружжів Судзукі в 1924 році в Кіото вони сформували нове відділення Теософського Товариства, яке було названо Ложею Махаяни. Велику частину членів Ложі складали професори університетів. У 1937 році Ч. Джинараджадаса (майбутній президент Теософського Товариства) прочитав в Токіо дві лекції, які доктор Судзукі переклав японською мовою.

Еванс-Вентц і Девід-Неель
Американський теософ  найбільш відомий як редактор перекладу «Тибетської книги мертвих», виконаного  і опублікованого в 1927 році. Не дивлячись на критичні зауваження, яким наражався цей переклад, можна сказати, що уперше була виконана така велика робота для ознайомлення західної аудиторії з текстами тибетського буддизму

Дослідниця Тибету, буддистка Александра Давид-Неель також починала з теософії: вона приєдналася до Теософського Товариства, коли була в Адьярі.

Дослідження теософських текстів
На думку буддологів  та Річарда Тейлора, і сама О. П. Блаватська, і її безпосередні вчителі-магатми, і вчитель її вчителів були буддистами по вірі і лексиці, міцно зв'язані стосунками «учень-вчитель». Блаватська часто прибігає в своїх роботах до посилань на буддизм, особливо, на учення махаяни, тоді як у «листах магатм» буддизм присутній фактично на кожній сторінці, і це відразу видно по частому використанню специфічної термінології з санскриту, палі, тибетської, китайської і монгольської мов.

Листи магатм
К. Хамфріс писав: «Наші теософські знання отримані від двох Вчителів, що підготували О. П. Блаватську для її місії в світі. Пізніше ці знання стали доступними після публікації у 1923 році ». Хамфріс відзначив, що обидва засновники Теософського Товариства стали буддистами, і що найважливіше: «Два Вчителі, що ініціювали теософський рух, заявили, що їх Великий Керівник вчив Нірвані та Дгармі, а їх безпосередній Вчитель, магачоган, говорив про Гаутаме Будді як про втілений дух абсолютного самопожертвування та людинолюбства на цій землі печалі». Продовжуючи розмову про Будду, Хамфріс неодноразово цитує Вчителя Кут Хумі:
 «Наш великий Будда — заступник всіх адептів, реформатор і законодавець окультної системи».
 «У наших храмах не поклоняються ні Богові, ні богам, але лише тричі священній пам'яті високої і святійшої людини, який будь-коли жив».
На думку Хамфріса, ті, хто називають себе теософами або буддистами, повинні вчитися самі і учити інших, користуючись «найбільшими скарбами мудрості», що знаходяться в їх розпорядженні.

«Таємна доктрина»
 писав, що друга велика книга Блаватської, «Таємна доктрина», містить елементи ваджраяни, незрідка об'єднані з ідеями з веданти. Він відзначив: «Лама К. Д. Самдуб був досить інформований, щоб стверджувати, що описи бардо в працях О. П. Блаватської підтверджують її заяви, що вона була присвячена в сокровенні учення тибетського буддизму. Це не менше авторитетне, чим затвердження Д. Т. Судзукі про те, що її розуміння буддійського учення в "Голосі Безмовності" вказує на її посвячення в сокровенні розділи учення махаяни».

Хамфріс в автобіографії дає високу оцінку книзі Блаватської «Таємна доктрина». Свого часу він опублікував свій короткий виклад цієї книги.

Дослідження по ідентифікації згадуваних в «Таємній доктрині» книг Киу-ті, складових, як виявилось, разом з «Книгою Дзіан» тантрічний розділ тибетського буддійського канону, були проведені тибетологом Девідом Рейглом.

«Голос Безмовності»
Про книгу «Голос Безмовності», яку Блаватська називала перекладом з таємної мови сензар, Судзукі сказав: «Тут справжній буддизм махаяни». Антологія Хамфріса «The Wisdom of Buddhism» містить лише п'ять праць, що відносяться до Тибету, і останнім і найбільш об'ємним є обширний фрагмент з «Голосу Безмовності». По словах Еванс-Вентца, лама К. Д. Самдуб вважав, що, всупереч критиці в адресу праць Блаватської, вона, очевидно, була знайома з ученням вищого ламаїзму, в яке, по її твердженнях, вона була присвячена.

Хамфріс стверджував, що теософи та буддисти Заходу, які незрідка вийшли з інших конфесій, мають немало загальних досягнень: «Наприклад, "Голос Безмовності", безумовно буддійська робота, — як написав мені з Цейлону Анагаріка Дгармапала, а Далай-лама багато пізніше відзначив це на моєму екземплярі книги — і "Буддійський катехізіс" полковника Олкотта».

Арнольд Калнітський в своїй книзі про теософський рух писав, що затвердження Блаватської про її фізичне перебування і життя в Тибеті протягом довгого часу бралося під сумнів, проте вміст її книги «Голос Безмовності» «відображає дійсні переживання буддиста», навіть якщо не визнавати її як створену на основі справжнього буддійського джерела.

Критика «теософобуддизму»
У 1887 році В. Лесевич стверджував, що «нью-йоркське теософське товариство» вважає себе таким, що володіє якимись «таємничими пізнаннями», що нібито збереглися з прадавніх часів в деяких «буддійських духовних осіб». Украй цікавим документом, як він виразився, «цього таємничого буддизму» є складений Олкоттом «катехізис», в якому той виклав основи «теософобуддійського учення». Лесевіч ставить в даному питанні крапки над «і», зробивши наступне зауваження: «Якого роду публіку можуть вони [теософи] уловлювати, тут можна бачити з дотепного викриття шарлатанських прийомів пані Блавацької, що взялася тлумачити про філософію Платона і що набовтала цілу тьму-тьмущу всілякої нісенітниці».

У 1890 році В. С. Соловйов писав, що книга Блаватської , так само як і інші твори її і її однодумців, «представляє буддизм з нового боку, який в нім навряд чи хто раніше підозрював, — а саме, як релігію, хоча і без твердих догматів, але з дуже визначеною і, по суті, винятковою тенденцією до самообожествленію людини». У 1892 році Соловйов, як би підбиваючи підсумок діяльності Блаватської, зробив вивід, що вона в своїх книгах «Викрита Ізіда», «Таємна доктрина» та «Ключ до теософії» намагалася «в три прийоми» викласти суть езотеричного буддизму:

«Перша з цих книг рясніє іменами, виписками і цитатами. Хоча велика частина цього матеріалу узята, очевидно, не з перших джерел, проте не можна відмовити авторові в обширній начитаності. Зате систематичність і послідовність мислення відсутні сповна. Смутнішої і незв'язної книги я не читав у все своє життя. І головне, тут не видно щирого переконання, немає виразної постановки питань і добросовісної відповіді на них. <…> На чому ж, проте, заснована ця антирелігійна, антифілософська й антинаукова доктрина? Єдино на припущенні про існування якоїсь таємної мудрості, крупиці якої знаходяться в містиків всіх часів і народів, але яка в цілості зберігається якимсь за-гімалайським братерством, члени якого живуть по тисячі років і більш, можуть, не виходячи зі своєї келії, діяти в будь-якій точці земної кулі і тому подібне. Зовсім не заперечуючи, безумовно, можливості подібних речей, ми вважаємо, що учення, яке приймає їх дійсність як свій вихідний пункт, яке ґрунтується на якомусь голослівно стверджуваному секреті, — за який ніхто і ніщо не ручається, — ніяк не може бути визнано щирим і серйозним ученням».

У 1893 році Макс Мюллер відмітив:

«Неможливо вивчити буддизм без попереднього освоєння санскриту та палі, інакше не прочитати канонічні книги і навіть не записати назви правильно. Мадам Блаватська не зробила це, хоча у неї були досить здібностей, щоб вивчити санскрит або палі. Але навіть її інформатори, мабуть, були майже повністю неосвічені в цих мовах, або, можливо, вони користувалися її довірливістю найбезсоромнішим чином».

Гаррі Олдмедоу був упевнений в тому, що «всупереч легенді, вигаданій самій Блаватською і поширюваною її численними агіографами», вона ніколи не була в Тибеті. Її заяви, що вона отримала свої знання від «гімалайських магатм, що є членами свого роду братерства, проживають у віддаленої області Тибету і що володіють доступом до якихось джерел таємної мудрості, не можна розглядати серйозно».

У 2015 році Удітха Девапрайя писав, що Олкотт створив «Буддійський катехізис» за образом і подобою католицького катехізису, після чого він заснував буддійські школи, навчальні програми яких копіювали за формою програми християнських місіонерів. В результаті все повернулося до тих порядків, з якими він боровся, таким чином, буддизм, «заснований» Олкоттом, не був дійсним буддизмом.

Тибетолог  охарактеризував теософа Волтера Еванс-Вентца як «великого колекціонера текстів, написаних на мовах, які він ніколи не вивчав».

Див. також
 Буддійський катехізис
 Голос Безмовності
 Історія буддизму
 Теософія є релігією ?

Коментарі

Примітки

Джерела

Наукові

Інші

Посилання
 Madame Blavatsky, Buddhism and Tibet.

Буддизм
Теософія
Окультизм


text:
Der Kieselbach ist ein ehemaliger Zufluss der Saar. Er entspringt am Fuße des Schwarzenberges.

Verlauf
Der Kieselbach entspringt an zwei Stellen. Zum einen an der Willingsquelle (früher: Kieselquelle) und am Römerbrünnchen. Der Kieselbach verläuft von der Willingsquelle aus durch eine Einbuchtung an einem Wanderweg bis zu einem See. Dort vereinigen sich der Kieselbach vom Römerbrünnchen und der der Willingsquelle. Dies ist der derzeitige Endpunkt des Kieselbaches. Früher führte er weiter nach Süden bis zu einem Teich an der Kobenhütte. Danach führte der Bach weiter nach Süden in die heutige Straße Kieselpfad und wurde vom Strummerbrunnen und dem Holzbrunnen am Kaninchenberg gespeist. Er führte weiter bis hin in die Saar.

Geschichte
Die erste urkundliche Erwähnung geht auf das 1514 zurück. Das Wasser war von guter Qualität. Seit dem Beginn des 20. Jahrhunderts wurden viele Teile des Kieselbaches trockengelegt. Zunächst, um für das Wohnviertel Rotenbühl Platz zu machen. Der südliche Teil des Kieselbaches wurde trockengelegt, Strummersbrunnen und Holzbrunnen versiegt. Damit endete der Kieselbach seitdem an der Kobenhütte im Teich. Im Laufe der Zeit produzierte die Willingsquelle immer weniger Wasser, bis der Bach beinahe verschwunden war. Der große See am Römerbrünnchen wurde 2008 trockengelegt, seitdem ist dort nur noch ein sehr kurzes Bächlein vorhanden. Die Willingsquelle ist derzeit (Stand: Januar 2012) fast komplett ausgetrocknet und produziert kaum noch Wasser, damit ist die Existenz des Kieselbaches stark bedroht.
Derzeit (Stand: März 2012) ist der Teich an der Kobenhütte fast ausgetrocknet und wird nicht vom Kieselbach gespeist. An manchen Tagen produziert die Willingsquelle kein Wasser, womit der Kieselbach teilweise ganz ausgetrocknet ist (Stand: März 2012).

Einzelnachweise

Geographie (Saarbrücken)
Gewässer im Regionalverband Saarbrücken

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Catacumba dos Santos Gordiano e Epímaco é uma catacumba romana localizada no local onde hoje está a Piazza Galeria, no quartiere Appio-Latino de Roma.

História
Esta catacumba, cujo nome é uma referência a dois mártires sepultados no local, foi chamada de Catacumba da Água Mariana quando foi descoberta, pois o arqueólogo Enrico Josi, durante um programa de escavações realizado durante a Segunda Guerra Mundial (1940-1941), não a identificou como sendo a catacumba dos mártires Gordiano e Epímaco. Uma descoberta casual foi feita em 1955: numa escavação realizada durante as obras de um edifício na superfície, foi recuperada uma parte de um cubículo com afrescos, salvo da destruição total por causa da intervenção do padre Antonio Ferrua, na época o diretor da Pontifícia Comissão de Arqueologia Sacra, mas ainda assim parte da estrutura acabou demolida.

Somente algumas galerias desta catacumba hipogeia foram descobertas e, em parte, objeto de escavações; os arqueólogos supõem tratar-se de uma necrópole muito maior, com muitos níveis, utilizada ainda, segundo algumas inscrições descobertas no local, até o reinado do imperador Flávio Cláudio Juliano (361-363).

Mártirio
As fontes antigas contam que estavam sepultados numa catacumba hipogeia na Via Latina perto da Muralha Aureliana: Gordiano, Epímaco, Quarto e Quinto. Os quatro foram mencionados no "Martirológio Jeronimiano" nas celebrações de 10 maio. Segundo a tradição cristã, Gordiano foi martirizado durante as perseguições aos cristãos do imperador Juliano, o Apóstata — na realidade, durante o reinado de Juliano não foram martirizados cristãos, pois ele sabia que os mortos seriam tratados como santos, o que só ajudava a nova religião — e Epímaco foi morto um século antes, durante a perseguição do imperador Décio (249-251). Nada se sabe sobre Quarto e Quinto. As sepulturas destes mártires nas catacumbas foram depois confirmadas pelo itinerário destinado a peregrinos do século VII, a Notitia ecclesiarum urbis Romae, que acrescenta ainda a presença de outro santo, Trófimo. Outros itinerários, além dos cinco já mencionados, relembram ainda outros mártires sepultados no local, Sofia, Sulpício e Serviliano, mas as informações sobre eles são confusas e fragmentárias. Os itinerários mencionam ainda a presença, no nível do solo, de uma basílica, dedicada aos santos Gordiano e Epímaco, e de um mausoléu dedicado a Trófimo, mas nenhum vestígio resta destas estruturas.

Descrição
O monumento mais interessante desta catacumba é o que foi descoberto em 1955 e hoje batizado de "Cubículo D". Ele tem a forma quadrada com três arcossólios e os afrescos das paredes são da segunda metade do século IV. O mais importante mostra Cristo sentado com roupa de um "mestre", o senhor de uma residência romana, com duas figuras aos lados, provavelmente Gordiano e Epímaco, que trazem nas mãos uma coroa, o símbolo de seu martírio. Outros afrescos representam Moisés recebendo as tábuas da Lei, a Ressurreição de Lázaro, o Pecado original e o episódio do Antigo Testamento, muito popular na época, de Susana "casta" (representada nua se banhando).

Bibliografia

Gordiano e Epimaco
Roma Q. IX Appio-Latino


text:
Aspsik (Coregonus pallasii) är en art av sik som är cirka 35 cm lång och väger ungefär 1,5 kilo. Den lever vanligtvis i sjöar som ligger i Norden (främst Finland) eller i Ryssland. De förökar sig i rinnande vatten. De brukar börja leka runt oktober till december. Enligt lag får man bara fånga två aspsikar per dygn.

Deras föda är plankton och olika bottendjur. De lever ungefär 10 år om de inte blir uppätna av några andra fiskar eller blir sjuka.

Källor
Fiskbasen.se Aspsik (Coregonus pallasii)

Laxfiskar


text:
Карму-да-Кашуэйра ()  —  муниципалитет в Бразилии, входит в штат Минас-Жерайс. Составная часть мезорегиона Юг и юго-запад штата Минас-Жерайс. Находится в составе крупной городской агломерации . Входит в экономико-статистический  микрорегион Варжинья. Население составляет 12 576 человек на 2006 год. Занимает площадь 505,947 км². Плотность населения — 24,9 чел./км².

История
Город основан 17 декабря 1938 года.

Статистика
 Валовой внутренний продукт на 2003 составляет 52.542.183,00 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики).
 Валовой внутренний продукт на душу населения на 2003 составляет 4.331,95 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики).
 Индекс развития человеческого потенциала на 2000 составляет 0,745 (данные: Программа развития ООН).

География
Климат местности: тропический.

Муниципалитеты штата Минас-Жерайс


text:
Boris Andreyevich Mozhayev (Борис Андреевич Можаев; June 1, 1923, in Pitelino village, Ryazan Governorate - March 2, 1996, in Moscow) was a Soviet Russian author, dramatist, script-writer and editor, the USSR State Prize (1989) laureate, best known for his novel Zhivoy (Alive, 1966) and the two-part epic Peasant Men and Women (Muzhiki i babyi, 1972-1980). Supported by Alexander Tvardovsky and  admired by Alexander Solzhenitsyn, Mozhayev experienced serious difficulties with publishing his harshly realistic, tinged with bitter humour Village prose, dealing with trials and tribulations of the Soviet peasantry in the years of collectivisation and beyond.

Biography
Boris Andreyevich Mozhayev was born on June 1, 1923, in Ryazanskaya Oblast, to an Oka River steamship pilot; all of his ancestors (on mother's side too) have been one way or another connected to Oka, Volga or the Caspian Sea, where they worked as sailors, skippers, navigators, even burlaks. In 1935, during the Stalin purges, Andrey Mozhayev was arrested and deported to the Russian far East where he died. Boris was one of the six children his mother had to raise on her own. In 1940, after graduating the secondary school, Mozhayev enrolled into the shipbuilding faculty of the Gorky Institute of Navy Transport Engineers. He had to leave it due to financial difficulties and, after working as a teacher for half a year, got drafted. In 1943 he joined the Military Engineering-Technical University in Leningrad.

Literary career
In 1948, after the graduation in the rank of a lieutenant-engineer, Boris Mozhayev went to the Soviet Far East, to build fortifications in Port Arthur. It was there that he started writing poetry. His first book of verses, Dawns at the Ocean, was published in Vladivostok in 1955. The same year the book of the Uedegean folklore collected and edited by Mozhayev came out. In 1957 his debut short story "The Power of Taiga" appeared in the Oktyabr magazine. Even in his early works, according to critic Andrey Turkov, Mozhayev's approach differed from what was considered the norm: "instead of singing paeans to the 'achievements of Socialism', he was among the first to express deep concern about the consumerist attitude towards natural resources which was becoming more and more evident."

In 1961 Mozhayev's essay "The Land Awaits Its Master" caused controversy and Oktyabr magazine editor Fyodor Panfyorov had to approach one of Nikita Khrushchev's secretaries to receive the permission for the publication. In 1963 the Heaven Against Earth novel caused scandal and its publication was stopped. It came out only in 1966 under the new title Polyushko-Pole. Mikhail Kedrov's production of Mozhayev's play Having Lied Once (Yedinozhdy solgav) was banned by the Soviet Ministry of Culture. Also in 1966 one of the best known work by Mozhayev, Episodes of the Life of Fyodor Kuzkin was published by Alexander Tvardovsky's Novy Mir. The publication of a sequel was cancelled by the Minister of Culture Ekaterina Furtseva personally who (despite the Central Committee member Dmitry Polyansky's efforts to save it) declared it a parody on the Soviet way of life. Also banned was Yuri Lyubimov's production of "Fyodor Kuzkin" at Taganka Theatre; it was only in 1986 that the play could be premiered there. In 1973 Kuzkin was at last published in a small almanac called Forest Roads, under the new title Alive.

In 1980 Boris Mozhayev finished his magnum opus Peasant Men and Women a two-part epic telling the story of collectivization at Ryazanshchina, the subsequent peasant mutiny and its brutal suppression. The first part of it was published by Nash Sovremennik in 1973. The second had to wait until 1987, when it appeared in the Don magazine. Mozhayev was planning a trilogy but could manage only several chapters of the third, autobiographical part, called Izgoy (The Outcast). In 1995 he started editing the Rossiya magazine but soon was diagnosed with cancer and retired.

Boris Andreyevich Mozhayev died on March 2, 1996, in Moscow.

References

1923 births
1996 deaths
Soviet novelists
Soviet male writers
20th-century male writers
Recipients of the USSR State Prize
Burials in Troyekurovskoye Cemetery


text:
В данном списке приводятся сведения о поглощениях, осуществлённых корпорацией Twitter — американской компанией, владеющей одноимённым сервисом микроблогов.

Приобретения

Примечания

Списки поглощений


text:
Wolfen ist ein Stadtteil von Bitterfeld-Wolfen im Südosten von Sachsen-Anhalt, südlich von Dessau-Roßlau und nordöstlich von Halle (Saale) gelegen. Bis zum 30. Juni 2007 war Wolfen eine eigenständige Stadt.

Geographie
Wolfen liegt etwa 30 km nordöstlich von Halle (Saale) und 45 km nördlich von Leipzig. Östlich befindet sich die Mulde und der Muldestausee, südlich schließen sich die Ortsteile Bitterfeld und Greppin, nördlich Bobbau sowie Jeßnitz (Anhalt) und westlich Thalheim an. Die Fuhne fließt durch Wolfen. Wolfen liegt im Naturraum Bitterfelder Bergbaurevier. Am östlichen Ortsrand der Stadt befinden sich außerdem der Wolfener Busch und das Naturschutzgebiet Salegaster Forst.

Geschichte
Der Ort Wolfen wurde im Jahre 1400 in einer Lehensurkunde für das Rittergut Altjeßnitz als Wulffen erstmals urkundlich erwähnt. Der Ortsname wird auf einen Gründer, dessen Name mit Wolf anfing, zurückgeführt. Basierend auf archäologischen Funden wird die Erstanlage des Dorfes um 1140/50 als Kolonisationssiedlung gestützt. Im Verlauf der spätmittelalterlichen Wüstungsphase fiel Wolfen in der ersten Hälfte des 15. Jahrhunderts wüst und wurde 1550/51 als Dorf mit 21 Hofstellen neu angelegt. Es war zunächst ein direktes Amtsdorf und dem kursächsischen Amt Bitterfeld zugeordnet. Durch die Beschlüsse des Wiener Kongresses kam Wolfen zu Preußen und wurde 1816 dem Kreis Bitterfeld im Regierungsbezirk Merseburg der Provinz Sachsen zugeteilt, zu dem der Ort bis 1944 gehörte.

1846 wurde in der Umgebung Braunkohle entdeckt, die in der Grube Johannes abgebaut wurde. Das Tagebaurestloch wurde zwischen 1938 und 1991 mit Abwasser der Zelluloseproduktion und anderer chemischer Prozesse der Filmfabrik Wolfen geflutet. Daher trägt das Gewässer im Volksmund den Namen Silbersee.

Wolfen ist heute eine Chemiestadt, die ihre Entwicklung hauptsächlich der von Agfa 1909 erbauten Filmfabrik Wolfen verdankt. So entstand unter anderem hauptsächlich für die Arbeiter der Filmfabrik Wolfen der Neubaukomplex Wolfen-Nord. In Wolfen wurde 1936 der Farbfilm erfunden, das Patent 1945 von amerikanischen Truppen beschlagnahmt und an den US-Konzern Kodak übergeben.

Während des Zweiten Weltkrieges mussten hunderte Frauen, Kinder und Männer aus den von Deutschland besetzten Ländern in den IG-Farben-Werken, die in Wolfen auch Krankenanstalten unter Leitung des sich auch mit der Achondroplasie beschäftigenden Röntgenologen Georg Rodenacker betrieben, Zwangsarbeit verrichten. In der Kunstfaserherstellung (Vistra) wurden gegen Ende des Krieges 350 weibliche Häftlinge des KZ Ravensbrück eingesetzt (nach anderen Angaben 1.200 bis 1.700 Jüdinnen), die in Baracken in der Thalheimer Straße untergebracht waren. Viele verloren ihr Leben.

Nach Kriegsende wurde die Film- und Faserproduktion zunächst fortgesetzt und am 31. Dezember 1953 als VEB Film- und Chemiefaserwerk Agfa Wolfen an die DDR übergeben. Im Jahr 1964 erfolgte die Umstellung des Warenzeichens von Agfa auf ORWO (Original Wolfen). Nach der Wende scheiterte die Privatisierung der Filmfabrik. Schließlich wurde 1994 die Liquidation des Gesamtwerkes eingeleitet. Teilprivatisierungen führten zur Gründung der ORWO Net GmbH (Foto-Colorlabor) und der FilmoTec GmbH (Herstellung von ORWO-Filmen).

Am 7. Oktober 1958 wurde der bisherigen Gemeinde Wolfen das Stadtrecht verliehen.

Seit 1990 ging die Einwohnerzahl Wolfens um 57,4 % von 43.900 auf 18.698 im Jahr 2013 (Stand: 31. März 2013) zurück.

Der Ortsteil Wolfen-Nord ist typisch für eine sogenannte Trabantenstadt im Osten Deutschlands, von Plattenbauten geprägt und seit 1990 von Arbeitslosigkeit, starkem Wohnungsleerstand und Abwanderung betroffen. Wolfen-Nord wurde in den 1960er bis 1980er Jahren hauptsächlich für die arbeitende Bevölkerung aller Schichten aus der Filmfabrik Wolfen, dem Chemiekombinat Bitterfeld, der Rohrwerke Bitterfeld und anderen Industrie- und Bildungszweigen gebaut. Von circa 33.000 Einwohnern (1993) in Wolfen-Nord lebten Ende 2008 nur noch etwas mehr als 11.000 dort, Wohnungsleerstand ist wegen Wegzug in attraktivere Gegenden zum größten Problem des Stadtteils geworden. Dem wird seit dem Jahr 2000 vor allem durch umfangreiche Abrissarbeiten begegnet. Allein in der Rückbauplanung für 2005/2006 wurden 1.182 Wohnungen mit über 70.000 m² Wohnfläche als Abrissobjekte festgelegt.

Eingemeindungen
 1961: Steinfurth (bis dahin zu Jeßnitz (Anhalt) gehörend)
 13. Juli 1993: Reuden
 15. März 2004: Rödgen mit dem am 1. Juli 1950 eingegliederten Zschepkau

Städtefusion 2007
Wolfen ist am 1. Juli 2007 mit der Nachbarstadt Bitterfeld und den Gemeinden Greppin, Holzweißig und Thalheim zur neu gegründeten Stadt Bitterfeld-Wolfen fusioniert.

Die Gemeinde Bobbau ist am 1. September 2009 (lt. Bürgeranhörung waren 54 % der Einwohner Bobbaus gegen den Anschluss) ebenfalls zur Einheitsgemeinde beigetreten. Die Stadt Bitterfeld-Wolfen hatte zu diesem Zeitpunkt zusammen knapp 50.000 Einwohner und war damit die viertgrößte Stadt Sachsen-Anhalts, im Jahre 2012 ist sie mit ca. 45.000 Einwohnern nur noch fünftgrößte Stadt.

Zudem schlossen sich im Zuge der Kreisgebietsreform in Sachsen-Anhalt die Landkreise Bitterfeld und Köthen mit großen Teilen des Landkreises Anhalt-Zerbst zum Landkreis Anhalt-Bitterfeld zusammen.

Einwohnerentwicklung

Wolfen hat seit der Wende mehr als die Hälfte seiner Einwohner verloren und zählt damit zu jenen Städten in den neuen Bundesländern, die am stärksten von Abwanderung betroffen sind. Prognosen zufolge werden im Jahre 2020 nur noch etwa 14.000 Einwohner im einstigen Stadtgebiet leben.

Entwicklung der Einwohnerzahl (wenn nicht anderes angegeben ab 1960 31. Dezember):

Datenquelle ab 1995: Statistisches Landesamt Sachsen-Anhalt

Gedenkstätten
 VVN-Gedenkstätte von 1946 auf dem Friedhof für 86 Frauen, Kinder und Männer, die während des Zweiten Weltkrieges nach Deutschland verschleppt und Opfer von Zwangsarbeit für die I.G. Farben wurden, sowie ein Sammelgrab für sowjetische und deutsche Bürger als Opfer eines Luftangriffs
 Gedenkstein von 1945 in der Leipziger Straße Wolfen-Süd zur Erinnerung an zwei KZ-Häftlinge, die hier ermordet wurden
 Schaukasten zu Anne Frank in der Sonderschule für Lernbehinderte Wolfen-Nord als Fortführung der Ehrung dieses jüdischen Mädchens, die mit der Namensgebung der "Anne-Frank-Schule" 1989 begann

Politik

Ortschaftsrat
Der Ortschaftsrat des Ortsteils Wolfen hat 19 Sitze. Bei der letzten Wahl zum Ortschaftsrat am 26. Mai 2019 ergab sich bei einer Wahlbeteiligung von 47,15 % folgende Sitzverteilung:

Wappen

Historische Stadtwappen

Flagge
Die Flagge wurde am 19. April 2001 durch das Regierungspräsidium Dessau genehmigt.

Die Flagge ist Schwarz – Gelb (1:1) gestreift. Das Stadtwappen ist mittig auf die Flagge aufgelegt.

Städtepartnerschaften
Wolfen unterhielt ab 1990 eine Städtepartnerschaft zu Witten in Nordrhein-Westfalen und ab 1994 zu Villefontaine (Frankreich). Diese Partnerschaften werden von der Stadt Bitterfeld-Wolfen weitergeführt.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Kulturhaus
Das Kulturhaus Wolfen wurde 1927 von den Agfa-Werken erbaut und diente auch während der Zeit der späteren Filmfabrik Wolfen als Veranstaltungsort für die Mitarbeiter des Werkes. 1991 wurde es von der Stadt übernommen und wird seither als lokale und regionale Veranstaltungsstätte genutzt. Es gibt zwei Säle, Konferenz- und Beratungsräume, eine Bibliothek sowie Atelier und Keramikwerkstatt. Auf den verschiedenen Bühnen finden auch regelmäßig Theaterveranstaltungen statt.

Museen

 Industrie- und Filmmuseum
 Geschichte der Filmfabrik Wolfen
 Geschichte von Agfa und ORWO
 Dokumentation der Rohfilmherstellung anhand historischer Maschinen
 zahlreiche Sonderausstellungen zur historischen und zeitgenössischen Fotografie
 Museumslok

Bauwerke

 Ehemaliges, denkmalgeschütztes ORWO-Verwaltungsgebäude "041". Nach der Rekonstruktion dient es jetzt als Rathaus der neu gebildeten Stadt Bitterfeld-Wolfen.
 Johanneskirche
 Wolfen besitzt die größte überdachte Freilichtbühne Sachsen-Anhalts.

Natur

 Im Osten der Stadt, erreichbar über eine Fußgängerbrücke, erstreckt sich der Wolfener Busch und der Salegaster Forst als Teil der Muldenaue.
 Die Fuhne ist ein sich verzweigender Fluss, dessen westlicher Arm in die Saale mündet und der östliche, der durch Wolfen fließt, in die Mulde.

Sport
In Wolfen existieren 43 Sportvereine. Einer der bekanntesten darunter ist der Fußballverein FC Grün-Weiß Wolfen, der als BSG Chemie Wolfen lange Jahre in der DDR-Liga spielte. Nach der Wende spielte die erste Männermannschaft des Vereins in der Verbandsliga Sachsen-Anhalt, mit Ausnahme der Saison 2008/2009, in der die Mannschaft in der Oberliga Nordost antrat. Ende 2011 stellte der Verein Antrag auf Eröffnung eines Insolvenzverfahrens wegen drohender Zahlungsunfähigkeit. Der Spielbetrieb der ersten und zweiten Männermannschaft wurde daraufhin eingestellt.

Regelmäßige Veranstaltungen
 Alljährlich im Frühjahr die "Wolfener Kneipennacht"
 Alljährlich im Juni das "Vereins- und Familienfest"
 Alljährlich in der Adventszeit die "Wolfener Weihnacht"

Wirtschaft und Infrastruktur

Verkehr

Wolfen liegt an der Bundesstraße 184. An die Bundesautobahn 9 ist der Stadtteil über die Anschlussstelle Bitterfeld-Wolfen angebunden.

Wolfen besitzt einen Bahnhof an der Bahnstrecke Dessau–Leipzig. Hier halten Regional-Express-Züge der Linie Leipzig–Magdeburg sowie die Linien S2 Leipzig-Stötteritz–Bitterfeld–Dessau und S8 Halle–Bitterfeld–Dessau der S-Bahn Mitteldeutschland. Der nächste Fernverkehrshalt befindet sich im Stadtteil Bitterfeld. 2010 begann der Umbau des Bahnhofs Wolfen im Zuge der Modernisierung des Eisenbahn-Verkehrsknotens Roßlau/Dessau. Die Gleisanlagen, Bahnsteige sowie der Personentunnel wurden erneuert. Außerdem wurde von 2014 bis 2017 das gesamte Bahnhofsumfeld modernisiert, neue Parkplätze und Bushaltestellen werden errichtet. Nur die Überdachung des Wartebereichs der Bushaltestellen wurde erst Anfang 2019 fertiggestellt.

Ansässige Unternehmen

 Filmotec GmbH (Hersteller von Orwo-Filmen)
 Folienwerk Wolfen GmbH
 Guardian Flachglas GmbH
 IPI GmbH (Hersteller von AC-Folien)
 Kesla-Gruppe (stellt u. a. die bekannte Wofacutan-Waschlotion her)
 MCE Industrietechnik Ost
 Organica Feinchemie GmbH Wolfen (Produzent organischer Feinchemikalien)
 Orwo Net GmbH (Photodienstleister)
 Q-Cells (ehemals weltweit größter Hersteller von mono- und multikristallinen siliziumbasierten Hochleistungs-Solarzellen)
 Soex Textilvermarktungsgesellschaft mbH (Produktionsstätte für Textilrecycling mit ca. 700 Mitarbeitern)
 Wiesheu Wolfen GmbH (Ladenbackofenhersteller)
 WBG Wolfen mbH (kommunale Wohnungsgesellschaft)

Persönlichkeiten

Ehrenbürger
 1967, 8. März: Janina Stanislawska, ehemals polnische Zwangsarbeiterin in der Filmfabrik
 1997, 21. Dezember: Axel Noack, Bischof a. D. der ehemaligen Evangelischen Kirche der Kirchenprovinz Sachsen, ehem. Pfarrer in Wolfen
 2000, 3. Oktober: Ingrid Bolzmann-Dillenberger († 9. Mai 2005), ehemalige stellvertretende Bürgermeisterin von Wolfens Partnerstadt Witten

Söhne und Töchter Wolfens

 Irmela Hadelich (1923–2017), Malerin, Grafikerin und Buchautorin

 Brigitte Hecht (* 1929), Schauspielerin
 Wolfgang Haubold (* 1937), Chemiker und Universitätspräsident
 Heinz Zander (* 1939), Maler, Zeichner, Grafiker, Illustrator und Schriftsteller
 Lioba Winterhalder (1945–2012), Bühnen- und Kostümbildnerin
 Wolfgang Böhme (* 1949), Handballspieler und -trainer
 Helmut Wolf (* 1948), rechtsextremer Politiker (DVU, FDVP)
 Paul Werner Wagner (* 1948), Literaturwissenschaftler
 Petra Wust (* 1952), Diplom-Ingenieurökonomin, Oberbürgermeisterin von Wolfen und Bitterfeld-Wolfen
 Frank Lienert-Mondanelli (* 1955), Schauspieler und Regisseur
 Michael Stein (1956–2021), Schlagersänger
 Roger Pyttel (* 1957), Schwimmer
 Bernhard Hoff (* 1959), Leichtathlet und Olympiateilnehmer
 Manfred Wilde (* 1962), Historiker und Oberbürgermeister der Stadt Delitzsch
 Thomas Konietzko (* 1963), Unternehmer, Sportfunktionär und Präsident des Deutschen Kanu-Verbandes
 Volker Wawrzyniak (* 1964), Fußballspieler
 Axel Andrae (* 1965), Fagottist
 Birgit Fechner (* 1965), Politikerin (DVU)
 Ralph Bock (* 1967), Molekularbiologe
 Iris Junik (1968–2009), Schauspielerin
 René Tretschok (* 1968), Profifußballer und Trainer (Hallescher FC, Borussia Dortmund, Hertha BSC, FC Grün-Weiß Wolfen)
 Katrin Huß (* 1969), Journalistin und Fernsehmoderatorin beim MDR
 Karen Forkel (* 1970), Leichtathletin und Olympiamedaillengewinnerin
 Doreen Nixdorf (* 1972), Schauspielerin
 Michael Dreher (* 1973), Mathematiker und Hochschullehrer
 Astrid Retzke (* 1973), Siebenkämpferin
 Hendrik Otto (* 1974), Koch (zwei Michelin-Sterne)
 Denise Zich (* 1975), Schauspielerin und Sängerin
 Raik Dalgas (* 1976), Künstler und Aphoristiker
 Julia Schmidt (* 1976), Malerin
 Christian Gille (* 1976), Kanute
 Jan Brademann (* 1977), Historiker und Archivar
 Ondrej Drescher (* 1977), Maler
 Nadine Koppehel (* 1977), Politikerin (AfD), Abgeordnete im Landtag von Sachsen-Anhalt
 Gabriel Machemer (* 1977), Schriftsteller und Künstler
 Yvonne Schuring (* 1978), Kanutin
 André Rößler (* 1978), Schauspieler und Regisseur
 Hannes Loth (* 1981), Politiker (AfD), Abgeordneter im Landtag von Sachsen-Anhalt
 Oliver Hampel (* 1985), Fußballspieler
 Gregor Kiedorf (* 1985), Rettungsschwimmer und Ingenieur
 Marinus Schöberl (1985–2002), Opfer rechtsextremer Gewalt
 Karolin Braunsberger-Reinhold (* 1986), Politikerin (CDU)
 Daniel Roi (* 1987), Politiker der Alternative für Deutschland, seit 2016 Abgeordneter im Landtag von Sachsen-Anhalt
 Sarah Sauermann (* 1988), Politikerin
 Franziska Hentke (* 1989), Schwimmerin
 Robin Sowa (* 1999), Volleyball- und Beachvolleyballspieler

Literatur über Wolfen
 Manfred Wilde: Wolfen in alten Ansichten. Zaltbommel/Niederlande 1994. ISBN 90-288-5782-6.
 Manfred Wilde: Häuserbuch der Stadt Wolfen Kreis Bitterfeld 1550–1990. Verlag Degener & Co., Neustadt/Aisch 1999. ISBN 3-7686-4198-8.

Weblinks

 Website von Bitterfeld-Wolfen

Quellen

Geographie (Bitterfeld-Wolfen)
Ort im Landkreis Anhalt-Bitterfeld
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Anhalt-Bitterfeld)
FrauenORTE Sachsen-Anhalt
Ersterwähnung 1400
Gemeindeauflösung 2007
Stadtrechtsverleihung 1958


text:
Instrukcja prosta – instrukcja zdefiniowana w składni określonego języka programowania, wykonująca pojedynczą akcję.

Rodzaje
Do najczęściej spotykanych instrukcji prostych zalicza się:
 instrukcję przypisania, lub szerzej instrukcję wyrażeniową
 instrukcję skoku, wraz z instrukcją kontynuacji, opuszczenia, powrotu
 instrukcję pustą
 instrukcję wywołania
 instrukcję wejścia-wyjścia.

Charakterystyka
Instrukcje proste, w odróżnieniu od instrukcji strukturalnych, charakteryzują się tym, że stanowią zlecenie wykonania pojedynczej akcji i nie zawierają innych instrukcji jako swoich składowych. Instrukcja prosta jest zapisana w kodzie źródłowym, w ciągu instrukcji (prostych lub strukturalnych) i oddzielona od nich separatorem bądź terminatorem instrukcji.

W niektórych językach, do instrukcji prostych zalicza się także deklarację jako instrukcję bierną, nie wykonującą akcji lecz tworzącej określone obiekty programu (np. zmienne, ingresje itp.). Tak jest np. w języku PL/I.

Niejednoznaczność klasyfikacji
Pewne specyficzne instrukcje są różnie klasyfikowane przez literaturę przedmiotu. Przykładem są instrukcje ukierunkowane na programowanie hybrydowe. Np. w Turbo Pascalu instrukcja inline umożliwiająca wprowadzenie fragmentu kodu w języku maszynowym, mimo że składa się z ciągu instrukcji (maszynowych) jest zaliczana do instrukcji prostych, natomiast instrukcja asm … end, która de facto może składać się z tych samych poleceń ale zapisanych za pomocą mnemoników asemblera, zaliczana jest do instrukcji strukturalnej – grupującej.

Bibliografia
 Michael Marcotty, Henry Ledgord, W kręgu języków programowania, tłum.: Krystyna Jerzykiewicz, Wydawnictwa Naukowo-Techniczne, Warszawa 1980, Seria: Biblioteka Inżynierii Oprogramowania,
 John E. Nicholls, Struktura języków programowania, Wydawnictwa Naukowo-Techniczne, Warszawa 1980, seria: Informatyka,
 Andrzej Marciniak, Borland Pascal 7.0, Wyd. Nakom, Poznań 1994, seria: Biblioteka Użytkownika Mikrokomputerów, , ISSN 0867-6011

Zobacz też
 Instrukcja strukturalna

Konstrukcje programistyczne


text:
Apteropeoedes variabilis är en insektsart som beskrevs av Marius Descamps 1971. Apteropeoedes variabilis ingår i släktet Apteropeoedes och familjen Euschmidtiidae.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 A. v. variabilis
 A. v. maculatus

Källor

Hopprätvingar
variabilis


text:
Alberto Bressan (born 15 June 1956) is an Italian mathematician at Penn State University. His primary field of research is mathematical analysis including hyperbolic systems of conservation laws, impulsive control of Lagrangian systems, and non-cooperative differential games.

Contributions
Bressan has contributed several important results in the theory of hyperbolic conservation laws.
His early work was on certain mathematical problems from the theory of combustion. His research to date includes a number of key results in such diverse areas as: hyperbolic systems of conservation laws and nonlinear wave equations, impulsive control of Lagrangian system, systems of Hamilton–Jacobi equations (related to non-cooperative differential games), Nash equilibrium solutions in feedback form for infinite-horizon, discounted differential games, dynamic blocking problems (mathematical models of wild fire confinement), and optimization problems for elliptic equations.

Education and career
Bressan obtained his PhD in mathematics from University of Colorado under Jerrold Bebernes in 1982. Bressan received a full professorship at the SISSA in Trieste, Italy in 1991. In 2003, he moved to Penn State University to assume a full professorship there — a position he still holds.

Recognition
He won the Bôcher Memorial Prize in 2008 and the Analysis of Partial Differential Equations Prize of the SIAM in 2007 for his work in PDEs. He was appointed to the Eberly Family Chair in Mathematics at Penn State in August 2008.

In addition to the above, his honors include the A. Feltrinelli prize for Mathematics, Mechanics and Applications of the Accademia Nazionale dei Lincei in Rome. In 2012 he became a fellow of the American Mathematical Society.

Bressan was invited to give a plenary talk at the International Congress of Mathematicians at Beijing in August 2002.

References

External links

 Bressan's CV

20th-century Italian mathematicians
21st-century Italian mathematicians
University of Colorado alumni
1956 births
Living people
Pennsylvania State University faculty
Fellows of the American Mathematical Society
Mathematicians from Philadelphia
Scientists from Venice


text:
The Cooloola sedge frog or Cooloola tree frog (Litoria cooloolensis) is a species of frog in the subfamily Pelodryadinae.

It is endemic to Australia and only known from Fraser and North Stradbroke Islands, off south-eastern Queensland.

Habitat
It inhabits sandy coastal and island freshwater lakes and wallum creeks, with a preference for dense reed beds. It is threatened by water extraction and pollution and by tramping of the reef beds. It occurs in the Great Sandy National Park.

Description
This amphibian's back is yellowish green, speckled with dark spots, and the hidden surfaces of its thighs are orange with a purple-brown stripe. The belly is grainy and white in color.

L. cooloolensis, like other members of the genus Litoria, has horizontal irises.

Taxonomy
Litoria cooloolensis is part of the species-group L. bicolor, which was created to accommodate 7 species from the region that had characteristics in common.

The other members of the group are: Litoria fallax in Australia; Litoria bicolor in Austrália and Papua New Guine; Litoria bibonius, Litoria contrastens, Litoria longicrus and Litoria mystax in Papua New Guine.

References

Litoria
Frogs of Australia
Endemic fauna of Australia
Amphibians of Queensland
Amphibians described in 1974
Taxonomy articles created by Polbot


text:
Hathiyol  is ward No.1&2 of Balara Municipality in Sarlahi District in the Janakpur Zone of south-eastern Nepal. At the time of the 1991 Nepal census it had a population of 5,192 people living in 917 individual households.

References

External links
UN map of the municipalities of Sarlahi  District

Populated places in Sarlahi District


text:
Kenneth Selmon (born August 27, 1996) is an American track and field athlete who specializes in the 400 metres hurdles. He won the USA Outdoor Championship in 2018 and represented his country at the 2018 Athletics World Cup in London, where he won the 400 metres hurdles.

Early life
Selmon attended high school at Pace Academy in Atlanta, GA. He was a 7-time GHSA state champion in track and field and 3-time all-american in the 400 metres hurdles. While in high school, Selmon placed third at the 2013 World Youth Championships in the 400mH and won the 2014 National Championship.

Collegiate career
Selmon attended the University of North Carolina where he competed in indoor and outdoor track and field. While at UNC, Selmon won two ACC Championships in the 400 metres hurdles and placed 4th, 3rd, and 2nd in the NCAA Division I National Championships in the 400mH in 2016, 2017, and 2018. His college personal record of 48.12, which he ran at the NCAA Division I Championships in 2018, is the fastest in UNC history. While in college, Selmon competed in the 2016 Olympic Team Trials where he placed 7th. After graduating from UNC, Selmon won the 2018 USATF Outdoor Championships in the 400 metres hurdles.

Professional career
After graduating college, Selmon represented the United States at the 2018 London Athletics World cup which he won.

Kenny Selmon signed a professional contract with Spyder Korea in 2019.

Selmon qualified for the 2021 U.S. Olympic team in the 400m hurdles.

International competitions

National titles
USA Outdoor Track and Field Championships
400 m hurdles: 2018
USATF U20 Outdoor Championships
400 m hurdles: 2015

References

Living people
1996 births
People from Mableton, Georgia
Track and field athletes from Atlanta
American male hurdlers
American male sprinters
USA Outdoor Track and Field Championships winners
African-American male track and field athletes
North Carolina Tar Heels men's track and field athletes
Athletes (track and field) at the 2020 Summer Olympics
Olympic track and field athletes of the United States
21st-century African-American sportspeople


text:
Die Route nationale 215, kurz N 215 oder RN 215, war eine französische Nationalstraße.

Die Straße wurde ab den 1970er Jahren gebaut. Die Gesamtlänge betrug 99 Kilometer. Die Route nationale führte vom Autobahnring Bordeaux (A 630, Ausfahrt 8: Eysines) auf die Halbinsel Médoc bis zum Hafen von Le Verdon-sur-Mer (Pointe de Grave). Die Straße ist einstreifig in jede Fahrtrichtung gebaut. 2005/2006 folgte die Abstufung zur Route départementale. Da die Verkehrsdichte in den vergangenen Jahren zugenommen hat, werden auf der Strecke mehrere Umgehungsstraßen geplant, u. a. zwischen Castelnau-de-Médoc und Listrac-Médoc sowie zwischen Lesparre-Médoc und Gaillan-en-Médoc. Bei Castelnau-de-Médoc ist ein Abschnitt zweistreifig in beide Fahrtrichtungen ausgebaut.

Weblinks
 Route nationale française 215 auf WikiSara (französisch)

215


text:
Grandi domani è una serie tv italiana del 2005  prodotta da Maurizio Costanzo e Maria De Filippi per la regia di Vincenzo Terracciano.

La serie, andata in onda in prima serata su Italia 1, è articolata in ventiquattro puntate trasmesse in dodici settimane e racconta le vicende quotidiane all'interno di una scuola d'arte di Roma.

I protagonisti della serie sono giovani talentuosi attori, cantanti e ballerini che vogliono diventare famosi e i loro professori, nonché molti attori di grande fama che faranno incursione nelle 24 puntate. La serie richiama molto il telefilm spagnolo Paso adelante.
In Grandi domani i ruoli principali sono quindici, contati tra gli allievi e il personale della scuola.

Si ipotizzava la messa in onda di una seconda stagione, ma non è mai stata realizzata dacché la prima non ha avuto il successo sperato. La serie è però stata esportata in Francia, su M6.

Episodi
 Il verdetto
 Essere e...non essere
 Il colpo
 Il gioco delle parti
 I segreti del passato
 Quando il gioco si fa duro
 Fermata d'autobus
 Passo a due
 Metamorfosi
 La selezione
 Proposta di matrimonio
 Il tradimento
 L'occupazione
 Il punto debole
 Scomparso
 La reentre
 I miserabili
 Alla ricerca dell'identità perduta
 Gli esami non finiscono mai
 Superstizione
 La resa dei conti
 L'occasione
 Il tramonto di Cyrano
 A doppio filo

Collegamenti esterni


text:
TG Sokół Sokołów Małopolski je poljski nogometni klub iz Sokolova. Trenutačno se natječe u poljskoj peti ligi.

Imena

 1894. TG Sokół Sokołów
 1947. KS Związkowiec Sokołów
 1951. KS Spójnia Sokołów
 1955. KS Sparta Sokołów
 1957. KS Sokołowianka Sokołów
 1998. TG Sokół Sokołów
 2002. Crunchips TG Sokół Sokołów
 2003. TG Sokół Sokołów

Poznati igrači
  Piotr Piechniak

Vanjske poveznice

  Službena stranica

Izvori

 Walicki B., Walicki L., W biało-niebieskich barwach. Towarzystwo Gimnastyczne "Sokół" w Sokołowie Małopolskim i jego dziedzictwo 1894-2004, Sokołów Młp. 2005

Poljski nogometni klubovi


text:
Unilorin Secondary School is the staff school of the University of Ilorin, Nigeria.
The school is a private school.
The school used to be located near the senior staff quarters in the University permanent site, but it was relocated in 2012 to  the mini  campus of the University.

Achievements
In 2009, a student of the school was the overall best student in the National examination council examinations.

References

Secondary schools in Kwara State
University of Ilorin
Educational institutions established in 1981
1981 establishments in Nigeria
Private schools in Nigeria


text:
Das Taktlos Festival ist ein 1984 gegründetes "Festival für zeitgenössische Musik, Jazz, Freejazz und improvisierte Musik" in Zürich. Der Verein Fabrikjazz kuratierte das Festival von 1984 bis 2017. Seit 2018 wird das Festival vom Verein Taktlos veranstaltet. In den ersten Jahrzehnten (bis 2005) fand das Festival auch in Basel statt.

Das Taktlos Festival präsentiert an drei Tagen in der Zürcher Roten Fabrik (und früher auch im Gare du Nord (Basel)) ein Programm mit Solisten und Gruppen aus der Schweiz, vor allem aber aus dem Ausland. Musiker wie Borah Bergman, Evan Parker, Irene Schweizer, Hans Koch, Fred Frith (etwa im Duo mit Carla Kihlstedt), Ken Vandermark und Mats Gustafsson, Zeena Parkins / Ikue Mori, Matthew Shipp (Invisible Touch at Taktlos Zürich, 2017) oder die Gruppe AMM sind dort aufgetreten. Dabei wird die Spanne zwischen zeitgenössischen Kompositionen, Jazz und Neuer Improvisationsmusik abgebildet. Das Festival ist geprägt von der Suche nach interessantem Neuen; dabei hat es sich "zu einem Ereignis entwickelt, das garantiert nicht die etablierten Stars präsentiert, sondern immer wieder neue Musikerinnen und Musiker und Projekte zu Tage fördert." Auch nach Einschätzung der Neuen Zürcher Zeitung gelingt es den Veranstaltern immer wieder, "willkürlich und kompetent musikalische Originale aufzubieten und periphere Genres zu präsentieren."

Die Konzerte des Taktlos Festivals werden im Sommer regelmässig auf DRS2 ausgestrahlt. Einige Konzerte wurden auf dem Zürcher Label Intakt und auf anderen Labels dokumentiert.

Weblinks
 Webpräsenz
 Archiv für 1981 bis 2017

Einzelnachweise

Jazzfestival in der Schweiz
Improvisationsmusik-Festival
Musikveranstaltung in Zürich
Musikveranstaltung in Basel
Erstveranstaltung 1984


text:
David West ist der Name folgender Personen:

* David West (Philologe) (David Alexander West; 1926–2013), britischer Klassischer Philologe
 David West (Baseballspieler) (1964–2022), US-amerikanischer Baseballspieler
 David West (Fußballspieler) (* 1967), US-amerikanischer Fußballspieler
 David West (Basketballspieler) (* 1980), US-amerikanischer Basketballspieler
 Pseudonym von Norman Newell (1919–2004), britischer Musikproduzent


text:
Федеральная автодорога Р-215 — автомобильная дорога федерального значения Астрахань — Кочубей — Кизляр — Махачкала. Протяжённость автодороги составляет примерно 470 км. Является частью европейского маршрута  на всём своём протяжении и азиатского маршрута  от начала автодороги до Бабаюрта.

Имеет две полосы для движения, по одной в каждую сторону.

В июне 2014 года был открыт участок дороги км 106–133,577 длиной 27,6 км от пгт Лиман до границы Астраханской области и Калмыкии.

В 2013 году были начаты работы по ликвидации грунтового разрыва от границы  Астраханской области и Калмыкии до Артезиана на участке км 133,577–208,0 протяжённостью 93,6 км со строительством автодороги II-III технической категории с асфальтобетонным покрытием.

В январе 2019 года был сдан I этап протяжённостью 58,773 км от Улан-Хола до Артезиана.

В июле 2020 года был сдан II этап протяжённостью 17,64 км от поворота на Лагань до Улан-Хола. В составе этапа построена транспортная развязка по типу «труба» на повороте в Лагань.

29 января 2021 года были сданы III этап протяжённостью 15,001 км от границы Астраханской области и Калмыкии до поворота на Лагань, и IV этап протяжённостью  2,219 км с транспортной развязкой по типу «труба» на съезде в Улан-Хол.

В результате ввода в эксплуатацию этих участков ликвидирован грунтовый разрыв и на всём протяжении от Астрахани до Махачкалы автодорога соответствует II-III технической категории и имеет асфальтобетонное покрытие.

Примечания

Ссылки
 Трасса Р-215 Астрахань – Махачкала. Состояние дороги. Автострада.

Автомобильные дороги федерального значения России
Автомобильные дороги Астраханской области
Автомобильные дороги Калмыкии
Автомобильные дороги Дагестана


text:
Le contrôle technique des véhicules automobiles est une procédure requise et encadrée par les gouvernements nationaux ou régionaux dans de nombreux pays, au cours de laquelle un véhicule est inspecté afin de s'assurer qu'il est conforme aux réglementations régissant la sécurité, les émissions gazeuses, ou les deux. Ce contrôle peut être exigé à différents moments, par exemple lors du transfert du titre de propriété d'un véhicule ou périodiquement ; dans ce cas, l'intervalle type est souvent annuel ou bisannuel.

Dans certaines juridictions, une preuve du contrôle technique est requise avant qu'un permis de conduire ou une plaque d'immatriculation puisse être délivré ou renouvelé. Dans d'autres, une fois qu'un véhicule a passé l'inspection, une vignette est apposée sur le pare-brise, et la police peut appliquer la loi en matière de contrôle technique en vérifiant si le véhicule affiche une vignette à jour. Dans le cas d'un véhicule dépourvu de pare-brise (par exemple une remorque ou une motocyclette), la vignette est généralement fixée à la carrosserie du véhicule.

Dans l'Union européenne

Histoire
La notion de contrôle technique est introduite dans la réglementation européenne en 1976, par la directive 77/143/CEE du Conseil, concernant le rapprochement des législations des États membres relatives au contrôle technique des véhicules à moteur et de leurs remorques.

Les directives européennes 96/96/CE, .

La directive 2014/45/UE abroge la directive 2009/40/CE applicable au plus tard en mai 2018, prévoit l'harmonisation des contrôles au niveau de tous les pays de l'union européenne s'appelle : contrôle technique périodique des véhicules à moteur et de leurs remorques.

Dans le même temps, la CEE-ONU a développé un concept international en Europe de contrôle technique périodique.

Véhicules concernés
Au niveau européen différents véhicules sont concernés :
 véhicules à moteur conçus pour le transport de personnes et de leurs bagages — catégorie M1, M2 et M3,
 véhicules à moteur conçus et construits essentiellement pour le transport de marchandises — catégorie N1, N2 et N3,
 remorques conçues et construites pour le transport de marchandises ou de personnes, ainsi que pour l'hébergement de personnes, ayant une masse maximale supérieure à 3,5 tonnes — catégories O3 et O4,
 à compter du , véhicules à deux ou trois roues — véhicules des catégories et sous-catégories L3e, L4e, L5e et L7e, de cylindrée supérieure à ,
 tracteurs à roues appartenant à la catégorie T5, dont l'utilisation a lieu essentiellement sur la voie publique et dont la vitesse maximale par construction dépasse .

Étendue
En Europe,
Le contrôle couvre au moins les domaines suivants:

Certificat du contrôle technique

Le certificat de contrôle technique est un rapport du contrôle technique délivré par l'autorité compétente ou par un centre de contrôle contenant les résultats du contrôle technique.

Un certificat de contrôle technique imprimé doit être délivré après chaque contrôle. Le certificat de contrôle technique contient les informations suivantes :

En France

Le contrôle technique des véhicules automobiles en France est obligatoire depuis le . Il est règlementé par le code de la route (articles L. 323-1 et R. 323-1 à R. 323-26) et un arrêté du , modifié par plusieurs arrêtés successifs, eux-mêmes encadré par la directive européenne 2014/45/UE sur le contrôle technique.

Au , on comptait  de contrôle technique en France.

Les contrôles doivent être réalisés dans des centres et par des contrôleurs titulaires d'un agrément préfectoral. Ces agréments sont obtenus après avoir prouvé que les matériels, l'organisation, la qualification obéissent à un cahier des charges précis. Les centres et les contrôleurs agréés font l'objet d'une surveillance serrée avec la réalisation d'audits qualité et technique annuels obligatoires réalisés par des organismes habilités et par des visites de surveillance régulière de l'administration (DREAL).

En Belgique
En Belgique, tous les véhicules immatriculés depuis au moins 4 ans doivent obligatoirement être soumis au contrôle technique périodique.

Le contrôle technique des véhicules en Belgique est établi selon l'Arrêté Royal 15.03.1968 du code de la route.

Périodicité du contrôle technique en Belgique
La périodicité du contrôle technique périodique varie selon le type du véhicule concerné.

Le premier contrôle technique périodique d'une voiture automobile doit être effectué 4 ans après sa mise en circulation initiale. Il doit ensuite être réitéré tous les ans.

La périodicité de 1 an peut toutefois être étendue à 2 selon le système de bonus.

Le contrôle technique est obligatoire pour tous les véhicules immatriculés depuis au moins 4 ans. Il doit ensuite être effectué tous les ans. Cette périodicité peut toutefois être étendue à deux ans par le système de bonus.

La périodicité du contrôle technique pour chaque type de véhicule est disponible sur le site du Code de la Route belge.

Depuis le 1er janvier 2023, le contrôle technique est obligatoire pour les motos à vendre ou pour les motos accidentées de  et de cylindrée supérieure à .

Dans quels cas un contrôle technique doit-il être effectué ?
Outre le contrôle technique périodique, un contrôle technique est également obligatoire dans les situations suivantes :
 Revente d'un véhicule d'occasion ;
 Vérification de conformité lors de l'importation d'un véhicule ;
 À la suite d'un accident nécessitant réparation ;
 À la suite de l'installation d'un attache-remorque ;
 Véhicules ancêtres ;
 Immatriculation de camping-cars ou de remorques ;
 À la suite d'une transformation technique / tuning.

Où passer le contrôle technique en Belgique ?
Le choix de la station de contrôle est libre. Cependant, si le véhicule doit être présenté à un recontrôle, celui-ci devra être effectué dans la même station que celle du contrôle initial.

Prix du contrôle technique en Belgique
Les prix du contrôle technique sont fixés par arrêté ministériel. Le contrôle technique étant une compétence régionale, les tarifs varient cependant selon les régions.

Ils varient également selon le type de véhicule et le type de contrôle technique (périodique, revente,...)

À titre d'exemple, le prix d'un contrôle technique périodique pour une voiture dans une station située à Bruxelles est de 38,20 €, contre 55,70 € en Wallonie.

Amende en cas de retard

Un supplément est réclamé en cas de retard au contrôle technique.

 Bruxelles : le premier mois, ce montant s'élève à . Pendant le deuxième et le troisième mois, il est de . Pendant les quatrième, cinquième et sixième mois, le supplément est de . Après le sixième mois, le coût est de  supplémentaires.
 Wallonie : le premier mois, ce montant s'élève à . Pendant le deuxième et le troisième mois, il est de . Pendant les quatrième, cinquième et sixième mois, le supplément est de . Après le sixième mois, le coût est de  supplémentaires.

Issue du contrôle technique

Si le véhicule est conforme à toutes les obligations en vigueur en Belgique, un certificat de contrôle technique est octroyé. Lorsque des défaillances majeures ou critiques sont constatées, un délai de deux mois vous est accordé pour une nouvelle visite de contrôle. En cas de défaillances critiques, le véhicule n'est autorisé qu'à circuler que jusqu'à minuit, le jour du contrôle technique.

Au Royaume-Uni
Le test MOT est un contrôle annuel pour les véhicules de plus de trois ans.

En Suisse

Le contrôle est effectué par un service des automobiles cantonal.

En Allemagne

Notes et références

Liens externes

Sécurité routière
Réglementation automobile
Transport routier


text:
Kosmos 2351, ruski satelit sustava ranog upozorenja o raketnom napadu, iz programa Kosmos. Vrste je Oko (br. 6067).
Lansiran je 7. svibnja 1998. godine u 08:53 s kozmodroma Pljesecka u Rusiji. Lansiran je u visoku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Molnija-M 8K78M. Orbita mu je 544 km u perigeju i 39.812 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 62,99°. Spacetrackov kataloški broj je 25327. COSPARova oznaka je 1998-027-A. Zemlju obilazi u 717,80 minuta. Pri lansiranju bio je mase kg.

Iz te misije još su tri objekta bila u orbiti, od kojih su se dva iz niske orbite vratila u atmosferu - BOZ i 11S510, dok je blok ML još u visokoj orbiti.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1998 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos


text:
Grad Žebnik (nemško Sibenegg, Sybenegk) je bil srednjeveški grad, ki je stal na Žebniški gori zahodno nad zaselkom Njivice pri Radečah. Skromne ruševine gradu se nahajajo na kopi nekaj deset metrov zahodno od cerkve sv. Žalostne Matere Božje, ki je bila nekoč grajska kapela.

Zgodovina

Grad je prvič omenjen posredno v dokumentu iz leta 1150, ko nastopa kot priča vitez »Roudgerus de Sibeneccke". Nastal je na območju posesti rodu grofice Heme Breško-Seliške. Takrat so ga posedovali žebniški vitezi, ki so bili sprva ministerijali Spanheimov, grad z gospoščino pa je bil spanheimski fevd do 1148. Spanheime kot fevdalne gospode so nasledili Traungauci (1148-1192), Babenberžani (1192-1246), Otokar II. Přemysl (1261-1276) in krajši čas Vovbrški. Grof Ulrik Vovbrški je grad leta 1286, ki je takrat prvič neposredno  omenjen kot castrum in Sybenekke, prodal vojvodi Albertu Habsburškemu. Ta ga je nato leta 1291 izročil Tirolskim grofom, koroškim vojvodam na Kranjskem in v savinjski grofiji.

Žebniški vitezi, ki so izumrli konec 13. stoletja, so bili ministerijali vsakokratnih lastnikov. Tako je bil omenjeni Rudiger traungavski ministerial, kot tudi njegov istoimeni sin, nato se leta 1175 omenja Wolfel, 1188 brata Oton in Tomaž Žebniška. Po letu 1261 je grad in gospoščino upravljal gradiščan češkega kralja Otokarja II. Přemysla  Teoderik s Stanga pri Deutschlandsbergu. Po Otokarjevi smrti leta 1278 je njegova bivša žena in pravnukinja Leopolda VI. Babenberškega, sedaj poročena z Ulrikom Vovbrškim zahtevala tudi Žebnik. Za odpoved se je sporazumela s kraljem Rudolfom Habsburškim za odpravnino za katero je z možem prejela v zastavo več gradov vključno z Žebnikom. Rudolfov sin Albrecht je leta 1291 grad odkupil in ga predal Tirolskim. Pred letom 1328 je tirolski grof kot kranjski gospod Žebnik podeljeval v zakup. Habsburžani so po prevzemu Kranjske leta 1336 grad Žebnik in druge zastavili Frideriku Žovneškemu. Na gradu je takrat živel tirolski deželnoknežji gradiščan neki Herman in njegov sin Jurij, ki sta deželnemu glavarju Frideriku Žovneškemu leta 1340 obljubila zvestobo.

Po letu 1366 so gospoščino in grad pridobili v last Celjski grofje od nekega Hansa iz Kamnika. Na gradu so imeli gradiščane, ki so upravljali z gospoščino; med letoma 1421 in 1438 je to bil Jurij I. pl. Širski (Scheyer). Leta 1442 je grad razrušil celjski vojskovodja Jan Vitovec in ga niso več obnovili. Gospoščina je bila združena z Radečami, sedež pa je bil prenesen na stari grad Radeče. Po smrti zadnjega Celjana leta 1456 je grad in gospostvo postalo deželnoknežji fevd, vendar ga takratni gradiščan in oskrbnik ni hotel izročiti cesarju Frideriku.

Leta 1458  je Žebnik, kot deželnoknežji fevd dobil v zastavo Hans Mehovski,  od leta 1478 Bernard Griebinger, od 1482 do 1485 Viljem Dollacher, leta 1493 Ludvik pl. Gall Gallenstein, leta 1497 Filip pl. Werngkh in do leta 1511 Pavel pl. Liechteinstein. Vsaj leta 1507 je bil oskrbnik Andrej (V.) pl. Turjaški. Po letu  1511 ga je imel v zakupu Žiga pl. Mordax, nekdanji oskrbnik v Mokronogu, nato ga je imel od 1517 v zastavi gospod Žiga Višnjegorski. Pred 1581 ga je imel v zastavi Karel pl. Višnjegorski, varuh njegovih dedičev Janez pl. Gallenberg je leta 1581 gospostvo prodal Viljemu pl. Lambergu z Boštanja pri Sevnici. Ta je 1598 zastavne pravice prenesel na Inocenca pl. Moscona, ki je razrušeni grad in posest kupil leta 1618. Po letu 1650 je gospoščino Žebnik kupil   baron Andrej Danijel Mordax. V lasti te rodbine je bilo gospostvo do leta 1689.

Galerija

Sklici

Viri

 Stopar, Ivan, dr.: »Grajske stavbe v osrednji Sloveniji (II. Dolenjska) – Med Bogenšperkom in Mokricami«, Založba Viharnik, Ljubljana, 2001, ISBN 961-6057-28-6

Glej tudi

 Seznam dvorcev v Sloveniji
 Seznam trdnjav v Sloveniji

Žebnik
Žebnik


text:
Cináed mac Mugróin (died 829) was a king of the Uí Failge, a Laigin people of County Offaly, Ireland. He was the son of Mugrón mac Flainn (died 782), a previous king. He ruled from 806 to 826.

Nothing is recorded of his reign in the annals other than his death date. His descendants were known as Clann Cináeda. His son Riacáin was ancestor of the Uí Riacáin sept (Hy-Regan). His son Niall mac Cináeda (died 849) was a King of the Uí Failge.

Notes

See also
 Kings of Ui Failghe

References

 Annals of Ulster at  at University College Cork
 Book of Leinster,Rig hua Falge at  at University College Cork
 Genealogies from Rawlinson B 502, compiled by Donnchadh Ó Corráin at  at University College Cork

External links
CELT: Corpus of Electronic Texts at University College Cork

9th-century Irish monarchs
People from County Offaly
829 deaths
Year of birth unknown


text:
Le virus israélien de la paralysie aiguë, ou virus IAPV (sigle issu de l'anglais Israel acute paralysis virus), est une espèce de virus de la famille des Dicistroviridae qui infecte notamment les abeilles.

En 2007 une vaste étude sur des ruches mortes durant le grave épisode de mortalité apicole aux USA l'a désigné comme étant fortement corrélé aux mortalités. D'autre travaux montrent qu'il affecte le comportement des abeilles et perturbe l'homéostasie.

Ce virus, découvert en Israël, a été détecté (par RT-PCR) pour la première fois chez des abeilles en France en 2008 à partir d'échantillons d'abeilles prélevés dans des ruchers français ayant connu de lourdes pertes et une forte mortalité l'hiver 2007-2008 (de  à ).

Cinq des trente-cinq ruchers étudiés, dans deux régions différentes contenaient des abeilles infectées. Une analyse phylogénétique des virus a montré que ces isolats français de IAPV étaient étroitement liées à un cluster comprenant les isolats américains et australiens. Néanmoins, la plupart des isolats américains signalés déjà connus pour être associé à des cas de mortalité de colonies (Colony Collapse Disorder ou CCD) et un isolat d'Israël d'abord isolé en 2004 sur des abeilles mortes ont été inclus dans un autre cluster. L'IAPV n'ayant depuis été détecté que dans seulement 14 % des ruchers touchés, il n'a pas été possible d'établir un lien de causalité entre IAPV et ces pertes hivernales en France.

Articles connexes
Syndrome d'effondrement des colonies d'abeilles

Notes et références

Dicistroviridae

en:Diseases of the honey bee#Israel acute paralysis virus (IAPV)


text:
Le cyclone tropical sévère Gita est un cyclone tropical de force équivalente à la catégorie 4 de l'échelle de Saffir-Simpson de la saison cyclonique 2017-2018 dans l'océan Pacifique sud. C'est la deuxième tempête nommée et le premier cyclone majeur de cette saison. Gita est née le long d'un creux de mousson au début février 2018 et qui fut classé comme perturbation tropicale le 3 février près du Vanuatu. Le système serpenta pendant plusieurs jours dans la région sans peu de développement puis se dirigea vers l'est à partir des Fidji, s'organisant en un cyclone tropical de catégorie 1 le 9 février près de Samoa. Il effectua ensuite un tournant dans le sens des aiguilles d'une montre tout en s'intensifiant rapidement en cyclone tropical sévère, dans l'échelle australienne des cyclones, le 10 février près de Niue.

Tout au long de son parcours dans le Pacifique Sud, le cyclone Gita a touché plusieurs nations et territoires insulaires. Les Tonga ont été les plus durement touchées par de graves dégâts sur les îles de Tongatapu et d'Eua. Il s'agit du plus intense cyclone tropical à toucher ce pays depuis le début des annales modernes, faisant 2 morts et 41 blessés, détruisant au moins 171 maisons et en endommageant plus de  par ses vents violents. Les pluies torrentielles et les vents dévastateurs ont provoqué des problèmes généralisés aux îles Samoa et aux Samoa américaines qui furent placées  en état d'urgence. Les îles périphériques des îles fidjiennes de Lau furent aussi fortement touchées. Wallis-et-Futuna, Niue et Vanuatu subirent un impact mineur. Finalement, la Nouvelle-Zélande fut touché par la dépression post-tropicale et a subi des inondations importantes dans certaines régions de chaque côté du détroit de Cook.

Évolution météorologique
Le 3 février, le Service météorologique fidjien (FMS) commença à surveiller la perturbation tropicale 07F qui s'était développée dans un creux barométrique à environ  au sud-est de Honiara dans les îles Salomon. Le système était mal organisé et se situait près d'une crête barométrique dans une zone de fort cisaillement vertical du vent.

Au cours des deux jours suivants, le système s'était déplacé de manière erratique près du nord du Vanuatu et est resté mal organisé, avec une convection atmosphérique située au sud de la circulation à basse altitude. Le système avait ensuite commencé à se déplacer vers le sud-est, vers les îles Fidji, et avait rencontré un environnement favorable pour le développement ultérieur. Il était ensuite passé près de la nation insulaire le 8 février où il s'était transformé en une dépression tropicale et avait commencé à se déplacer vers le nord-est vers les îles Samoa.

Le 9 février, le Joint Typhoon Warning Center (JTWC) des États-Unis émit ses premiers avis, et l'a désigné comme cyclone tropical 09P, après qu'une image satellitaire ASCAT eut montré qu'il avait engendré des vents de . Le FMS a par la suite nommé le système Cyclone tropical Gita après que le bureau du National Weather Service américain à Pago Pago en eut fait la demande pour avertir les populations sous sa juridiction.

Après une période prolongée d'intensification rapide, Gita devint un cyclone tropical de catégorie 1 sur l'échelle australienne des cyclones tropicaux utilisée par le FMS, avant de passer à moins de  des Samoa américaines. Après avoir passé les îles Samoa, Gita bifurqua vers le sud-est, puis vers le sud, sous l'influence d'une crête proche de l'équateur. Le 19 février, le cyclone atteignit la catégorie 3, soit cyclone tropical sévère, de l'échelle australienne tout en traversant des températures anormalement chaudes de la surface de la mer comprises entre .

Le 11 février, Gita avait continué à s'intensifier pour atteindre la catégorie catégorie 4. Au même moment, le système se dirigeait vers l'ouest sous l'influence d'une crête subtropicale juste au sud de celui-ci. Vers  () le 11 février, le cyclone était passé à environ  au sud de Tongatapu, près de son intensité maximale, comme un puissant cyclone de catégorie 4 autant sur l'échelle australienne que l'échelle de Saffir-Simpson utilisée par JTWC. Les vents soutenus sur 10 minutes étaient de  et sur une minute de . Cela faisait de Gita le cyclone tropical le plus intense à frapper Tonga dans les annales modernes.

Gita a poursuit ensuite sa trajectoire vers l'ouest, atteignant même la catégorie 5 de l'échelle australienne (mais toujours de catégorie 4 dans celle de Saffir-Simpson). Le 14 février, le cyclone avait ainsi une pression centrale estimée à  et des vents soutenus  sur 10 minutes, avec des rafales pouvant atteindre . Il était à  au sud de Kadavu (Fidji). Le 15 février en après-midi, Gita était toujours un cyclone de catégorie 4, passant au sud-ouest de Kadavu, mais affaiblissant avec des vents soutenus sur dix minutes estimés à  et une pression centrale de . Le cyclone se dirigeait vers l'ouest et est passé au sud de la Nouvelle-Calédonie le 17 février. Il s'est ensuite mis à recourber vers le sud et le 18 février, Gita était devenu de catégorie 2 dans l'échelle australienne.

Le 19 février, le cyclone est devenu extra-tropical, perdant graduellement de son intensité mais augmentant en diamètre en se dirigeant vers la Nouvelle-Zélande. L'intense dépression restante donna de fortes pluies dès mardi le 20 février sur certaines parties de ce pays avant que son centre ne traverse de l'autre côté de l'île du Sud la nuit suivante. Alors que la plupart des conditions météorologiques sévères associées au reste de Gita s'étaient apaisées 21 février au matin, l'Est de l'Otago continuait de recevoir de fortes pluies dans l'après-midi. De la neige est même tombée sur certaines parties plus élevées de l'île du Sud en raison de la circulation de l'air antarctique derrière le cyclone.

La dépression est ensuite allée se perdre en direction de l'océan antarctique.

Préparatifs

Aux îles Tonga, environ  se sont dirigés vers les refuges avant l'arrivée du cyclone tropical et le courant électrique fut coupé par mesure de prudence.

En Nouvelle-Calédonie, la plupart des touristes de l'île des Pins, au sud-est de Grande Terre, furent évacuées vers  Nouméa le 16 février. Ceux-qui restèrent reçurent de l'eau, des bougies, des allumettes et des lampes torches pour passer la nuit. Plusieurs édifices municipaux servirent de refuge et tous les commerces fermèrent, ainsi que l'aéroport de Magenta, sur l'île des Pins et sur le sud de Grande Terre.

Alors que le cyclone Gita menaçait de frapper la Nouvelle-Zélande en tant que fort cyclone extra-tropical, le MetService de Nouvelle-Zélande avait émis des avertissements de fortes pluies et des avertissements de vents violents couvrant une vaste étendue du pays. Il était suggéré aux campeurs, aux randonneurs et aux plaisanciers dans la région de Marlborough Sounds d'évacuer, et les résidents furent prévenus que les communications pourraient être coupées par la tempête. Plusieurs écoles de la région de Nelson furent fermées ainsi que celles des districts de Buller et Grey sur la côte ouest. Air New Zealand annula un certain nombre de vols le 20 février.

Impact

Samoa

Le cyclone Gita apporta des pluies torrentielles les 8 et 9 février aux Samoa et l'état d'urgence fut déclaré le 10 février. La région la plus touchée est celle autour d'Apia où il est tombé plus de  durant la nuit ce qui fit déborder plusieurs rivières et inonda plusieurs maisons. Au moins 233 personnes durent rejoindre un refuge. Des glissements de terrains et les inondations rendirent plusieurs routes impraticables. Les communications furent aussi brièvement interrompues avec la côte sud d'Upolu. Les dommages au réseau électrique atteignirent le .

Samoa américaines
Aux Samoa américaines, un creux de mousson engendra jusqu'à  de précipitations dans certaines parties des îles, pendant les deux jours précédents l'arrivée de Gita. De multiples cours d'eau avaient débordé et nécessité des évacuations dans le village de Malaeloa. Des glissements de terrain furent signalés à Avau, Amanave et Poloa.

Gita atteignit ces îles le 9 février, apportant de nouveau de la pluie et des vents violents, endommageant les maisons sur Nu'uuli, Tafuna et Tutuila. Les vents déchirèrent les toits, abattirent des arbres et coupèrent les lignes électriques. Environ 90 % de Tutuila se retrouva sans électricité et sans eau potable. Le bureau du National Weather Service à Pago Pago s'était retrouvé sans courant électrique et celui d'Honolulu, Hawaï, avait dû prendre la relève. Les accumulations de pluie à Pago Pago dépassèrent . Plus de 800 personnes durent quitter leur habitation dans ce territoire outre-mer des États-Unis et l'aéroport de Pago Pago a suspendu toute activité durant la tempête.

Un Lockheed AC-130 de la Garde côtière survola le territoire pour répertorier les dégâts et un petit groupe de l'Agence fédérale de gestion des urgences (FEMA) fut déployé. Le président des États-Unis, Donald Trump, déclara l'état d'urgence le 11 février. Les responsables de la santé conseillèrent aux résidents de faire bouillir l'eau pour faire face au risque accru de propagation de fièvre dengue. Les dégâts furent estimés à  le 23 février.

Tonga

Frappant Tonga le 12 février, le cyclone Gita fut accompagné de vents destructeurs à l'île principale de Tongatapu. Les rapports initiaux signalèrent 119 maisons détruites et  autres endommagées, principalement à Nukuʻalofa. De nombreuses régions furent laissées sans eau potable et sans électricité. De nombreuses structures ont perdu leur toit au plus fort de la tempête, les plus anciennes subissant les dégâts les plus importants, notamment le bâtiment du Parlement des Tonga construit il y a plus de 100 ans et qui fut rasé. L'aéroport international Fuaʻamotu a subi aussi des dommages ce qui a incité les autorités à le garder fermé. À travers l'île, 3 personnes subirent des blessures graves tandis que 30 autres s'en tirèrent avec des blessures mineures. Une femme âgée est morte en essayant de trouver un abri après que sa maison eut été détruite. Une autre personne est décédée d'une crise cardiaque à Fua'amotu, possiblement liée à la tempête.

Sur l'île voisine d'Eua, la tempête a causé d'importants dégâts. Comme à Tongatapu, les structures plus anciennes subirent de graves dommages, tandis que les bâtiments plus récents ont bien résisté. Cinquante-deux maisons furent complètement détruites sur l'île et huit personnes furent blessées, dont une sévèrement. Les cultures ont aussi été largement détruites.

Immédiatement après le passage du cyclone, un couvre-feu fut imposé à l'ensemble des Tonga. Le personnel des Forces armées tongiennes a secouru les gens pendant la tempête et a commencé à dégager les routes dès le matin du 13 février. Le porte-parole du Bureau national de gestion des urgences, Graham Kenna, qualifia Gita de « pire situation au cours de sa carrière de 30 ans ». Le député Lord Fusitu'a a décrit l'impact comme le pire depuis au moins le passage du cyclone Isaac en 1982.

Le 13 février, l'Australie a fourni  () en fournitures d'urgence par l'intermédiaire de la Royal Australian Air Force (RAAF) pour venir en aide à plus de . L'Australie avait également envoyé des fournitures humanitaires à la Croix-Rouge des Tonga et deux spécialistes humanitaires furent déployés pour aider le Bureau national de gestion des situations d'urgence des Tonga. Un expert médical avait également assisté Tonga pour évaluer l'infrastructure sanitaire. La Nouvelle-Zélande a fourni une assistance de  ().

Le 20 février, le gouvernement des Tonga a reçu un paiement de  de la Pacific Insurance Capital Insurance Company (PCRIC) avec laquelle elle avait contracté une police en cas de cyclone tropical, permettant un financement rapide pour soutenir les efforts de secours aux sinistrés. Les Tonga sont l'un des cinq pays insulaires du Pacifique ainsi assurés auprès de PCRIC pour les catastrophes climatiques et sismiques avec une stipulation de remboursement dans les 10 jours suivant un événement déclencheur.

Fidji

Le 13 février, le centre de Gita est passé à environ  au sud d'Ono-i-Lau dans l'archipel de Lau des Fidji. Des vents soutenus maximaux de ,  avec des rafales à  furent enregistrés sur l'île et les inondations causées par l'onde de tempête y ont précédé de plusieurs heures le cœur du cyclone.

Les communications avec les îles de Ono-i-Lai et Vatoa furent perturbées pendant environ une journée Dans les deux îles, 10 maisons furent détruites et 26 autres endommagées. De nombreuses autres structures subirent des dommages à leur toiture et les cultures furent dévastées.

Nouvelle-Calédonie

Gita est passé à  au sud de l'archipel des Pins où il a donné des rafales à  et des pluies allant de  dans les zones montagneuses, équivalent à 2 mois de précipitations, provoquant quelques inondations locales. Une importante houle cyclonique avec des vagues de 6 mètres a causé des submersions côtières locales.

En mer, le passage du cyclone provoqua des dégradations sur l'épave en cours de démantèlement du Kea Trader, rendant nécessaire des opérations de prévention de la pollution maritime.

Nouvelle-Zélande

En Nouvelle-Zélande, le centre de la dépression extra-tropicale passa sur le nord de l'île du Sud, affectant particulièrement la région de part et d'autre du détroit de Cook qui sépare les deux îles principales formant ce pays. Les vents furent entre 100 et  à plusieurs endroits. Les rafales maximales furent notées à Stephens Island dans Marlborough Sounds sur l'île du Sud avec  et à Rimutaka Hill sur l'île du Nord avec . Dans les grands centres urbains, les rafales ont atteint  à Kelburn dans la région de Wellington et  à Le Bons Bay dans celle de Christchurch. Les accumulations de pluie ont varié entre  avec le plus grand total à une station de montagne dans les Hundalee Ranges au sud de Kaikoura (). Derrière le système, la pluie s'est changée en neige dans les régions montagneuses de Crown Range de la région d'Otago. Les vagues le long de la côte ouest de l'île du Nord furent importantes avec une hauteur de  rapporté à Port Taharoa et  à Port Taranaki (avec une vague scélérate de 15 mètres).

La pluie provoqua des inondations et les vents violents causèrent des dommages, ces derniers laissant des milliers de personnes sans électricité. Jusqu'à  furent bloquées à Golden Bay sur l'île du Sud en raison des inondations et des glissements de terrain. Ainsi la route de Takaka Hill, qui relie la région à Christchurch, fut coupée en plusieurs endroits et le trafic ne reprit que le 25 février sur une seule voie. La gravité des dégâts fut exacerbées par les pratiques forestières dans la région. Des résidents de Nelson se plaignirent que les débris de coupe qu'elles génèrent se retrouvent dans les cours d'eau, limitant leur débit et diminuant la possibilité d'évacuation des fortes précipitations laissées par Gita (jusqu'à  dans ce secteur). Christchurch a cependant largement échappé aux inondations, ayant reçu environ la moitié de la quantité de pluie prévue à l'origine.

De même, environ 40 touristes chinois furent pris au piège dans la ville de Whataroa, sur la côte ouest de l'île du Sud, et ont dû passer la nuit dans leurs bus après la fermeture des routes en raison de conditions dangereuses.

Notes et références

Liens externes

Gita
Gita
Catastrophe naturelle en Océanie
Histoire des Fidji
Histoire de Niue
Gita
Cyclone tropical en Nouvelle-Zélande
2018 aux Samoa
Cyclone tropical aux Samoa américaines
Histoire des Tonga
Histoire du Vanuatu
Gita


text:
Sundevedsgade er en gade på Vesterbro i København, der går fra Vesterbrogade til Enghavevej. Gaden er en sidegade, der overvejende er præget af etageejendomme med enkelte forretninger. På halvvejen er der et brolagt T-kryds med Tøndergade. På hjørnet af Enghavevej er der blevet plads til en ganske lille plads udfor Café Høegs.

Oprindelig hed gaden Frydsvej eller Frydsgade opkaldt efter jernstøber H.C. Fryd (1810-1868), der opførte de nuværende Sundevedsgade 4 og 6 i den nordlige ende af gaden, og hvoraf nr. 4 blev fredet i 1987. I 1891 blev gadenavnet ændret til Sundevedsgade efter den sønderjyske landsdel Sundeved.

Kilder
 Storbyens Stednavne, s. 282-283, af Bent Jørgensen. Gyldendal, 1999.
 Sag: Sundevedsgade 4, Fredede og bevaringsværdige bygninger, Slots- og Kulturstyrelsen.

Gader på Vesterbro


text:
Joseph Jacques Hughes Laperrière (born November 22, 1941) is a Canadian professional ice hockey coach and former player. Laperrière played for the Montreal Canadiens in the National Hockey League (NHL) from 1962 until 1974, winning six Stanley Cups on his way to induction in the Hall of Fame. As a coach, he was a member of two Stanley Cup-winning staffs. He is the father of NHL hockey player Daniel Laperrière and of major junior hockey coach Martin Laperrière.

Playing career
Born in Béarn, Quebec, Laperrière grew up idolizing the Montreal Canadiens. Defenceman Doug Harvey was Laperriere's favourite player as they both played defence. Laperrière spent his junior career with the Hull-Ottawa Canadiens, the Montreal Junior Canadiens and the Brockville Jr. Canadiens before making the jump to the National Hockey League in 1962–63 with the Montreal Canadiens. Laperriere played six games in the regular season and five more in the playoffs against the Toronto Maple Leafs in his first year in the NHL.

The next season saw Laperrière earn a full-time spot on the roster. His rookie season saw him play in 65 games while recording 30 points and 102 PIM. Laperrière also made few defensive errors. At season's end, the NHL awarded Laperrière the Calder Memorial Trophy for top rookie in the NHL, beating out teammate John Ferguson. Adding to that, Laperrière was selected to play in the 1964 NHL All-Star Game and he was also named to the NHL second All-Star team as a defenceman. This was the first time a rookie had earned a spot on the NHL All-Star team since World War II.

In 1964–65 season, Laperrière had another stellar season as he was named to the NHL first All-Star team in only his second season in the NHL. He also won the Stanley Cup as the Canadiens defeated the Chicago Black Hawks in seven games. The following season Laperrière was plagued with injuries. He only played 57 games but he was still awarded the James Norris Memorial Trophy for best defenceman in the league, and he was also selected to the NHL first All-Star team for the second year in a row. The Canadiens would also win the Stanley Cup that year, defeating the Detroit Red Wings. Laperrière did not participate in the post-season due to injuries.

Laperrière would play eight more seasons with the Canadiens, winning four more Stanley Cups. In 1972–73, Laperrière led the league in Plus-minus being the only player other than Bobby Orr to lead the league in that statistic between 1969 and 1975. He would retire halfway through the 1973–74 season due to a career-ending knee injury.

He was inducted into the Hockey Hall of Fame in 1987.

Coaching career
After retiring, Laperrière became the coach of the Montreal Juniors in 1975–76. He would resign the following year due to his distaste of the pressure and violence at the amateur level. In 1980–81, Laperrière rejoined the Canadiens organization as an assistant coach to Claude Ruel. He would stay as the Canadiens assistant coach for 16 years, serving under six different head coaches, and winning two Stanley Cups in 1985–86 and in 1992–93. In 1997–98, Laperrière joined the Boston Bruins staff, serving under Pat Burns as an assistant coach again. He spent four seasons in Boston before joining the New York Islanders in 2001–02. After two seasons with the Islanders, Laperrière became a part of the New Jersey Devils organization in 2003–04. Once again, Laperriere served as an assistant coach until 2006–07 when he was named a special assignment coach for the Devils.

Awards and achievements
 Calder Memorial Trophy — 1964
 NHL second All-Star team — 1964, 1970
 NHL All-Star Games — 1964, 1965, 1967, 1968, 1970
 Stanley Cup champion — 1965, 1966, 1968, 1969, 1971, 1973 (as a player) (Montreal)
 NHL first All-Star team — 1965, 1966
 James Norris Memorial Trophy — 1966
 NHL Plus/Minus leader — 1973
 Stanley Cup champion — 1986, 1993 (as an assistant coach) (Montreal)
 Inducted into Hockey Hall of Fame in 1987

Career statistics

Regular season and playoffs

* Stanley Cup Champion.

References

External links

1941 births
Boston Bruins coaches
Calder Trophy winners
Canadian ice hockey defencemen
French Quebecers
Hockey Hall of Fame inductees
Sportspeople from Rouyn-Noranda
Ice hockey people from Quebec
James Norris Memorial Trophy winners
Living people
Montreal Canadiens coaches
Montreal Canadiens players
Montreal Junior Canadiens players
Montreal Juniors coaches
New Jersey Devils coaches
New York Islanders coaches
Stanley Cup champions
Canadian ice hockey coaches


text:
La deviazione magnetica è un fenomeno fisico che provoca una differenza tra la direzione del nord magnetico e quella indicata dall'ago di una bussola: l'angolo compreso tra le due direzioni è appunto definito deviazione magnetica che viene indicata con la lettera greca δ (delta).

Tale differenza è visibile soprattutto a bordo delle imbarcazioni e degli aerei ed è dovuta all'influenza da parte dei campi magnetici di bordo, generati da masse metalliche, strumenti elettronici e circuiti elettrici.

Per avere una tabella delle deviazione magnetiche su un'imbarcazione è necessario compiere dei giri bussola (fatti da un perito compensatore) al fine di ottenere una tabella propria dell'imbarcazione.

Bibliografia

 Flavio Guglielmi, Guida al diporto nautico
 Pollastri Stefano, "Patente Nautica entro le 12 miglia: Testo tecnico - didattico", I.P., 2018, ISBN 9781706427926

Magnetismo
Strumenti di navigazione


text:
El guacamayo cubano (Ara tricolor) es una especie extinta de ave psitaciforme de la familia de los loros (Psittacidae), que habitaba las islas de Cuba y de la Juventud. Desapareció a finales del siglo XIX.

Descripción
El guacamayo cubano tenía una frente roja que se desvanecía a naranja y luego a amarilla en la nuca. Tenía áreas blancas sin plumas alrededor de los ojos e iris amarillos. La cara, la barbilla, el pecho, el abdomen y los muslos eran de color naranja. La parte superior de la espalda era de color rojo pardusco con plumas festoneadas de verde. La rabadilla, las plumas inferiores y la espalda baja eran azules. Las plumas de las alas eran de color marrón, rojo y azul violáceo. La superficie superior de la cola era de color rojo oscuro que se desvanecía a azul en la punta y la superficie inferior de la cola era de color rojo pardusco. El pico se ha descrito de diversas formas como oscuro, completamente negro y negro grisáceo. Las patas eran marrones. Los sexos eran idénticos en apariencia externa, como con otros guacamayos. El guacamayo cubano se diferenciaba físicamente del guacamayo escarlata por la falta de un parche amarillo en el hombro, su pico completamente negro y su tamaño más pequeño.

Con unos 50 centímetros de largo, el guacamayo cubano era un tercio más pequeño que sus parientes más grandes. El ala medía de 27,5 a 29 centímetros de largo, la cola de 21,5 a 29 centímetros, el culmen de 42 a 46 milímetros y el tarso de 27 a 30 milímetros. El cráneo subfósil muestra que la longitud entre la bisagra naso-frontal y el cóndilo occipital era de 47,0 milímetros, el ancho a través de la bisagra naso-frontal era de aproximadamente 25,0 milímetros y el ancho de los procesos postorbitales era unos 40 milímetros. Los detalles del cráneo eran similares a los de otras especies de Ara.

Extinción
El guacamayo cubano era bastante común en torno a 1800 en Cuba, y probablemente también vivió en la isla de la Juventud (anteriormente llamada isla de Pinos). Durante el siglo XIX, la población humana en su ámbito de hogar aumentó dramáticamente, lo que lleva a la deforestación generalizada. Escritos de mediados del siglo XIX muestran la situación antes de que se extinguiesen. Se muestra que poblaban Matanzas en la ciénaga de Zapata y la isla de la Juventud. Su captura se incrementó pues eran hermosos regalos para los reyes de España y poco a poco fueron reducidos. La deforestación que se llevó a cabo durante la etapa colonial eliminando sus últimos hábitats, exterminó a los últimos ejemplares igualmente. El último ejemplar conocido fue abatido en 1864 en  La Vega cerca de la Ciénaga de Zapata. Testimonios sin confirmar sobre la existencia de ejemplares continuaron hasta 1885.

El ave fue cazada como alimento, aunque su carne tenía mal sabor. Sus nidos fueron saqueados  para adquirir las aves jóvenes como mascotas. Hasta 1849, la especie parece haber sido capaz de mantener su posición por lo menos en áreas remotas nunca visitadas, pero posteriormente, la población disminuyó drásticamente y no pudo recuperarse. Se sabe de al menos 19 especímenes conservados, incluido el último registrado en 1864 en La Vega, en las inmediaciones de la Ciénaga de Zapata, que parece haber sido el último bastión de la especie. Los registros no confirmados sugieren que las aves han persistido en ella hasta 1885.
En 2005, una especie de piojo, Psittacobrosus bechsteini, se informó de un espécimen de museo del Guacamayo cubano. Se cree que han sido exclusivos de este guacamayo, por lo que es un ejemplo de coextincción.

Referencias

Enlaces externos

Tricolor
Aves extintas en periodo histórico
Especies extintas por la actividad humana
Aves extintas de América
Animales extintos descritos en 1811
Taxones descritos por Johann Matthäus Bechstein


text:
Son of the Navy, also known as The Young Recruit in the United States, is a 1940 American comedy-drama film directed by William Nigh and starring Jean Parker, James Dunn, and Martin Spellman.

Plot
Racing to his battleship the USS Florida, Chief Gunners Mate Mike Malone attempts to hitchhike to the Naval Base San Diego and runs into Tommy and his Cairn terrier Terry who are runaways from an orphanage.

The scheming Tommy gets the two a lift to the base.  At the base and frightened of being discovered he's a runaway, Tommy meets Steve Moore, the daughter of a Chief Petty Officer and gives her the impression that Mike is his father, especially after Steve saw Tommy see Mike off.  Steve spreads the word that Mike is a runaway father abandoning his child getting him in trouble with his ship's captain and fellow chief petty officers.

Boy and his dog hitchhike unsuccessfully after running away from an orphanage to find a mom and a dad. A sailor, a chief gunner's mate, who is trying to get to San Pedro, CA to meet his ship before it leaves port, catches up with the boy. Unable to hitchhike while in uniform, the boy gets an idea to jump in the sailors arms to seek pity on a passing driver. A single woman on her way to the port to meet her father, a navy commander, stops and picks them up, boy calls the man pops in order to continue the ruse.
The sailor makes it to the ship in time, the woman visits her commander father.  The boy, listening to the radio in the woman's car while waiting for her to come back, hears his name and description as a run away orphan in Los Angeles, California. Boy panics, woman comes back to the car and doesn't see boy. Woman decides boy must have gone home, woman heads to San Francisco to meet her dad at the next port.

While driving, woman hears knocking and thinks it is her car engine, she stops at a service station and asks the attendant to fill it up and check the motor and fix it while she gets a cup of coffee at the diner. The attendant looks at the motor and hears the knocking coming from the rumble seat in the rear of the car and finds the boy and his dog. Attendant brings boy to the woman, she buys the boy lunch who in turn shares it with his dog. Woman assumes the sailor abandoned his son and hi-jinx ensue.

In the end the truth comes out, the sailor contacts the orphanage but finds he is not eligible to adopt because he is single and on active duty, the woman is also told she is not eligible to adopt the boy because she is single.
The woman hangs up the phone, man and woman look at each other mischievously.
The woman, who throughout the entire movie swore she would never marry a sailor and was engaged to a business man earlier in the movie, marries the sailor, they adopt the boy and his dog. Mom, boy, and dog, see dad off at the port as he sails to Florida with his shipmates.

Cast
Jean Parker (actress) as Stevie Moore
James Dunn as Chief Gunners Mate Mike Malone
Martin Spellman as Tommy
Terry as Terry
Selmer Jackson as Capt. Parker
William Royle as Chief Moore
Sarah Padden as Mrs. Baker, Landlady
Craig Reynolds as Brad Wheeler
Dave O'Brien as Chief Machinist's Mate
Gene Morgan as Burns
Charles King as Duke Johnson

Soundtrack
"Anchors Aweigh", by Charles A. Zimmermann

External links

1940 films
1940 comedy-drama films
American black-and-white films
American comedy-drama films
1940s English-language films
Films about orphans
Monogram Pictures films
Films directed by William Nigh
1940s American films