text:
La tredicesima edizione del reality show Grande Fratello è andata in onda in diretta in prima serata su Canale 5 dal 3 marzo al 26 maggio 2014. È durata 85 giorni, ed è stata condotta per l'ottava volta consecutiva da Alessia Marcuzzi, affiancata per le prime quattro puntate dall'attrice Manuela Arcuri e dal giornalista Cesare Cunaccia nei ruoli di opinionisti, ma a causa della gravidanza e degli impegni di lavoro, rispettivamente, i due sono stati sostituiti dall'opinionista Vladimir Luxuria a partire dalla quinta puntata.

La diretta 24 ore su 24 è stata trasmessa sui canali Premium Extra 1 e Premium Extra 2 di Mediaset Premium, sulla piattaforma Mediaset Connect e sul sito ufficiale del programma. Il day-time è andato in onda su Canale 5 dal lunedì al venerdì alle 14:05 e alle 16:05 e, per la prima volta, anche su Italia 1 tutti i giorni alle ore 13:40. Inoltre Canale 5 ha trasmesso alcuni appuntamenti speciali in diretta dalla Casa in seconda serata. Le repliche del daytime sono state trasmesse da La5 sul digitale terrestre che ha trasmesso anche la mezzanotte live, in esclusiva sul canale.

È stata l'edizione che ha segnato il ritorno del reality, dopo quasi due anni di assenza dai palinsesti televisivi italiani. Per lanciare la nuova edizione sono andati in onda per settimane, numerosi e vari promo, il 15 febbraio 2014 è partito il conto alla rovescia: ogni giorno è andato in onda un promo diverso, che ricordava i giorni che restavano prima della messa in onda.

La puntata settimanale in diretta in prima serata del Grande Fratello 13 è stata trasmessa nuovamente di lunedì alle ore 21:10 e la replica è stata riproposta su Mediaset Extra il giorno successivo alla diretta alle 20:35.

L'edizione è stata vinta da Mirco Petrilli, che si è aggiudicato il montepremi di  €.

Il ritorno alle origini
È stata l'edizione che ha segnato il ritorno alle origini; dopo tre edizioni "no limits", sia per numero di giorni di reclusione che per numero di concorrenti, il Grande Fratello 13 ha segnato un ritorno al format "classico" con una durata di circa tre mesi e un numero di concorrenti limitato (erano 17 le persone che sono entrate nella Casa rispetto alle 36 dell'edizione precedente). Il numero di concorrenti di questa edizione era infatti il più basso dal 2006; inoltre non c'erano più nuovi ingressi dopo la seconda puntata (non accadeva dal 2004, nella quarta edizione). Anche il meccanismo delle nomination è tornato ad essere "libero" e tutti i concorrenti potevano essere nominati; sempre come segno di ritorno alle origini era possibile seguire la diretta dalla Casa 24 ore su 24 in maniera gratuita dal sito ufficiale del programma (non accadeva dal 2004, nella quarta edizione).

La svolta social
Questa edizione è stata presentata come la più social di sempre. Il Grande Fratello 13 era infatti tra i primi programmi in Italia che offriva una visione in "second screen". Tramite l'app gratuita Mediaset Connect, era possibile interagire in diretta sia durante la puntata serale che durante i day-time, utilizzando uno smartphone o un tablet. L'applicazione offriva video esclusivi, sondaggi, domande di vario genere e approfondimenti. Inoltre tramite la sezione "Decidi tu" dell'app, il pubblico poteva influenzare alcuni avvenimenti all'interno della Casa. All'interno dell'app si trovavano anche tutti i video del programma, le notizie, le schede dei concorrenti, le photogallery e permetteva di seguire la diretta 24 ore su 24 dalla Casa e di votare sia per il televoto settimanale (a pagamento) che per il preferito. In sole tre settimane, l'app ha superato il milione di download.

Erano attivi anche i profili Facebook, Twitter e Instagram. Per la prima volta, durante la puntata serale su Canale 5, attraverso una striscia di led in studio è stato promosso l'hashtag #GF13 per i commenti sui social. In alcune puntate, i telespettatori potevano inviare le proprie domande per il concorrente eliminato e alcune tra tutte quelle arrivate, sono state lette in diretta da Alessia Marcuzzi.

Inoltre è stata lanciata l'app "Grande Fratello - The Reality Game", il gioco ufficiale del programma per smartphone e tablet che resta per settimane tra le app più scaricate.

La casa
L'edizione sarebbe dovuta iniziare il 23 gennaio 2014, ma nella notte tra il 13 e il 14 dicembre 2013, la casa del Grande Fratello, ormai quasi pronta ad essere riaperta, è stata bruciata, esclusa la regia e l'acquario; il fatto ha ritardato la messa in onda del programma. La casa inizialmente doveva assomigliare a quella dell'edizione precedente ma dopo l'incendio è stata modificata.

La nuova casa ha avuto la stessa metratura degli anni precedenti, ma con un ritorno alle origini, più semplice, senza lussi, ad esclusione della piscina e della sauna, presenti sin dalla prima edizione.

In questa nuova casa era presente la Cantina al posto del Tugurio delle scorse edizioni e nella puntata del 24 marzo è stata svelata la biblioteca.

Concorrenti
L'età dei concorrenti si riferisce al momento dell'ingresso nella casa.

 Nota: Durante la puntata di Verissimo del 22 febbraio 2014, Silvia Toffanin in collegamento telefonico con Alessia Marcuzzi presenta quattro possibili concorrenti (Diletta, Eithel, Lorenzo ed Enzo). Per decidere il concorrente da far entrare nella casa bisogna votare nel sito ufficiale, i primi due che passeranno i preliminari si scontreranno con un televoto durante la prima puntata, che decreterà il concorrente ufficiale. Al televoto si sono scontrati Lorenzo e Diletta. La vincitrice del televoto è stata Diletta con il 65% dei voti.

Tabella delle nomination
Legenda

 Nota 1: Veronica e Fabio, in qualità di nuovi concorrenti, sono immuni e non possono esprimere la loro nomination. Tutti i concorrenti sono nominabili. Le nomination sono divise, gli uomini possono nominare soltanto un ragazzo, mentre le donne solo una ragazza oppure i fratelli Armenise. I fratelli Armenise devono fare il nome di una ragazza. Il risultato del televoto è: Michele 65%, Modestina 35%.
 Nota 2: Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Veronica 36%, Francesca 35%, Chicca 21%, Mia 8%.
 Nota 3: Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Francesca 38%, Giuseppe e Armando 22%, Modestina 19%, Andrea 12%, Chicca 9%.
 Nota 4: Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Greta 38%, Giuseppe e Armando 30%, Andrea 12%, Modestina 11%, Chicca 7%, Giovanni 3%.
 Nota 5 : Durante la puntata i ragazzi devono affrontare una seconda eliminazione tramite una catena di salvataggio. L'eliminato, in questo caso Greta, deve decidere uno dei concorrenti da salvare così da dare inizio alla catena. L'ultimo concorrente rimasto dovrà abbandonare la casa, ovvero Fabio, il quale, invece, decide di rimanere in gioco, accettando così di vivere per una settimana da solo nella cantina. Tutti i concorrenti, escluso Fabio, sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Andrea 48%, Giuseppe e Armando 46%, Giovanni 6%.
 Nota 6: Durante la puntata i ragazzi devono affrontare una seconda eliminazione. Ogni concorrente è chiamato a fare un nome di una persona che vogliono eliminare, colui che viene votato va in nomination con Fabio. I più votati sono Giuseppe e Armando. Il risultato del televoto è: Giuseppe e Armando 78%, Fabio 22%. Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Valentina 75%, Samba 13%, Chicca 8%, Modestina 4%.
 Nota 7: Valentina essendo stata eliminata, ha però l'opportunità di fare due nomination ufficiali. Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere due nomi. Il risultato del televoto è: Mia 70%, Chicca 25%, Fabio 3%, Modestina 2%.
 Nota 8: I concorrenti devono affrontare una seconda eliminazione. Gli uomini devono scegliere una donna da eliminare e viceversa. Il risultato del televoto è: Diletta 54%, Fabio 46%. Tutti i concorrenti sono nominabili e devono esprimere un nome. Il risultato del televoto è: Fabio 66%, Chicca 34%.
 Nota 9: Tutti i concorrenti hanno la possibilità di scegliere il primo finalista. Il più votato risulta essere Samba. Tutti i concorrenti sono nominabili tranne Samba e devono esprimere un nome. Il risultato del televoto è: Roberto 69%, Chicca 31%.
 Nota 10: Il Grande Fratello propone a Samba di mantenere il suo posto da finalista oppure regalare la finale ad un altro concorrente. Samba sceglie di regalare l'opportunità a Giovanni, che quindi è il primo ufficiale finalista. I ragazzi sono sottoposti ad una seconda votazione. Il Grande Fratello fa la domanda "chi vuoi fuori dalla casa?", i due più votati però andranno in un televoto per decretare il secondo finalista ufficiale. Angela è la più votata e decide di portarsi con sé in nomination Modestina. Il risultato del televoto è: Modestina 53%, Angela 47%. I concorrenti nominabili sono quindi Mirco, Chicca, Angela e Samba. Modestina e Giovanni non possono esprimere le loro nomination. Il risultato del televoto è: Chicca 76%, Angela 24%.
 Nota 11: Si apre un televoto per decretare il quarto finalista tra Angela, Mirco e Samba. Il risultato del televoto è: Mirco 66%, Angela 20%, Samba 14%. Si riapre un televoto settimanale tra Samba e Angela per decretare il quinto e ultimo finalista. Il risultato del televoto è: Samba 51%, Angela 49%.
 Nota 12: Si apre il primo televoto per decretare il vincitore tra Chicca, Giovanni, Mirco, Modestina e Samba. Il quinto classificato è Giovanni con il 5% dei voti, il quarto classificato è Samba con l'8% dei voti. Si apre un televoto tra Chicca, Mirco e Modestina. Il terzo classificato è Modestina con l'11% dei voti. L'ultimo televoto quindi viene aperto per Chicca e Mirco. Il risultato finale è: Mirco 72%, Chicca 28%. Mirco vince la tredicesima edizione del Grande Fratello.

Sommario settimanale

Ascolti

 Nota: Il picco in share del 53% si è registrato durante la finale, al momento della proclamazione del vincitore.

Ascolti giornalieri
Italia 1
In questa tabella sono indicati i risultati in termini di ascolto del day-time in onda dal lunedì al sabato alle 13:40 e alla domenica alle 14:00 su Italia 1.

Canale 5
In questa tabella sono indicati i risultati in termini di ascolto del breve day-time in onda dal lunedì al venerdì su Canale 5 alle 14:05.

Canale 5
In questa tabella sono indicati i risultati in termini di ascolto del breve day-time in onda dal lunedì al venerdì su Canale 5 alle 16:05.

Note

Collegamenti esterni


text:
Tasnádmalomszeg település Romániában, Szatmár megyében.

Fekvése
Szatmár megyében, Nagykárolytól délre, Tasnádszántó és Tasnád között fekvő település.

Története
Tasnádmalomszeg Tasnád szomszédságában fekvő Tasnádhoz tartozó település volt a 20. század eleji adatok szerint, mely a 18. század közepe táján keletkezett.

A Tasnád melletti patakon levő malom mellé ekkor néhány szegény embert telepítettek a malomra való vigyázás címén. Eleinte külön helységként szerepelt, de a terület birtokosa vajai Vay László indítványára és kérésére Közép-Szolnok vármegye adott ki bizonylatot arról, hogy Malomszeg nem régi település, és nem külön faluhely, hanem csak a malom oltalmára lett odatelepítve. Malomszeg később azonban önálló településsé fejlődött. Az 1847-ben végzett összeíráskor már 253 lakosa volt, valamennyien görögkatolikusok.

Tasnádmalomszeg a trianoni békeszerződéskor még mint Tasnádhoz tartozó településrész volt feltüntetve Szilágy vármegye Tasnádi járásában.

Nevezetességek

 Görögkatolikus kőtemploma - 1882-ben épült.

Hivatkozások

Források

Szatmár megye települései

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Elisabeth Abanda e Katarena Paliivets erano le detentrici del titolo, ma Paliivets non ha partecipato.

Abanda ha fatto coppia con Yawna Allen, ma ha perso nel 1º turno.

Il doppio del torneo di tennis WOW Tennis Challenger 2011, facente parte della categoria ITF Women's Circuit, ha avuto come vincitrici Alexandra Mueller e Asia Muhammad che hanno battuto in finale Eugenie Bouchard e Megan Moulton-Levy 6–3, 3–6, [10–7].

Teste di serie

 Sharon Fichman /  Tetjana Lužans'ka (quarti di finale)
 Alexandra Mueller /  Asia Muhammad (campionesse)

 Amanda Fink /  Tammi Patterson (quarti di finale)
 Hsu Wen-hsin /  Chanel Simmonds (quarti di finale)

Tabellone

Note

WOW Tennis Challenger 2011


text:
Javier Muñoz Arévalo, més conegut com a Javi Muñoz, és un futbolista andalús. Va nàixer a Sevilla el 27 de gener de 1982, i ocupa la posició de porter.

Trajectòria
Sorgeix del planter del Sevilla FC, jugant amb el primer filial a la campanya 03/04. L'any següent fitxa pel Màlaga CF, que l'incorpora al seu equip B, en aquella època a Segona Divisió, on disputa 21 partits amb els mal·lacitans. No arriba a debutar a la màxima categoria amb el primer equip.

La temporada 06/07 marxa al Rayo Vallecano, al qual seguiria la UD Vecindario (07/08) i CD Lugo (08/09). L'estiu del 2009 fitxa per CF Atlético Ciudad.

Enllaços externs
 Fitxa del jugador

Futbolistes sevillans
Futbolistes del Sevilla Atlético
Futbolistes del Málaga CF B
Futbolistes del Rayo Vallecano
Futbolistes de la UD Vecindario
Futbolistes del CD Lugo
Futbolistes del CF Atlético Ciudad


text:
Pavonia arenaria är en malvaväxtart som beskrevs av Albrecht Wilhelm Roth. Pavonia arenaria ingår i släktet påfågelsmalvor, och familjen malvaväxter. Utöver nominatformen finns också underarten P. a. microphylla.

Källor

Påfågelsmalvor
arenaria


text:
Dmitrij Josifovič Gulija (;  Uarča – ), narozen jako Gač Urysovič Gulija () byl abchazský spisovatel, básník, historik, lingvista a národopisec. Byl zakladatelem moderní abchazské literatury a v roce 1937 získal ocenění Lidový básník Abchazské ASSR.

Život

Mládí a studium
Dmitrij Gulija se narodil do chudé rolnické rodiny ve střední Abcházii v obci Uarča a dostal jméno Gač. Poté, co celá jeho rodina přijala jako věrovyznání pravoslaví, se všichni členové přejmenovali dle křestních jmen, tedy jeho otec vyměnil jméno Urys za Josifa a malý Gač se od té doby jmenoval Dmitrij, resp. abchazsky Dyrmit. Následkem Rusko-turecké války byl v jeho zhruba čtyřech letech on i celá rodina vyhnaná (mahadžirstvo) do Osmanské říše, kde se ocitli bez bydlení a bez prostředků (dům Guliů byl po jejich odchodu vojáky vypálen). V Turecku ale místní jeho otci o rok později pomohli dostat se do Batumi, aby byli blíže své domovině. V Batumi však zemřeli jeho mladší sestra a bratr. Později se zbytku rodiny Guliových podařilo vrátit se nelegálně do Abcházie díky tureckým rybářům, kteří je pod rouškou tmy převezli na břeh poblíž řeky Inguri. Následná legalizace návratu byla s podmínkou přijetí křtu a s tím, že budou žít v Adzjubže.

V Adzjubže se Gulija učil číst a psát od tamního křesťanského kněze, když mu bylo osm až deset let. Poté byl přijat ke studiu na suchumské horské gymnázium, které absolvoval v roce 1889, kdy pak ve studiu pokračoval na Zakavkazském pedagogickém semináriu v gruzínském Gori. Zde však byl kvůli nákaze tyfem ze studia po čtyřech měsících vyloučen s vysvětlením, že "místní klima zjevně není vhodné pro posluchače Dmitrije Guliju", a vrátil se na léčení domů do Abcházie. Po zotavení pracoval ve školním roce 1890-1891 v obci Jekatěrinovka poblíž Suchumu jako učitel ruštiny na tamní škole, přičemž se spřátelil navzdory vysokému věkovému rozdílu s učiteli ze školy, kam jako náctiletý chodil. V lednu 1891 zemřela jeho matka, o dva roky později jeho otec a za další rok jeho babička, a tak se stal hlavou rodiny a sám vychovával další dva mladší sourozence Inala a Jekatěrinu.

Počátky abchazské literatury
Přijal místo překladatele a tlumočníka na úřadech v Suchumi v Očamčyře, kde působil několik let. Přitom ale nadále spolupracoval s ředitelem jekatěrinovské školy Konstantinem Mačavarianim a spolu s ním v roce 1892 v Tbilisi vydal Abchazský slabikář, na němž začali pracovat už o dva roky dříve. Teprve díky tomuto počinu se abcházština stala spisovným jazykem, neboť dřívější pokus P. K. Uslara a I. A. Bartoloměje o sestavení abchazské abecedy byl v praxi nevhodný z důvodu, že ani jeden z nich neuměl abchazský jazyk a nebyli tak schopni pojmout v celkovém rozsahu abchazskou fonetiku. Gulijova abeceda byla užívána pro zápis jazyka až do roku 1926, kdy byla nahrazena latinkou.

Příležitostně nadále pracoval jako učitel ve venkovských školách a začal skládat své první verše, jež se však nedochovaly. Avšak ty, jež skládal s blížícím se přelomem století, si už ponechal pro budoucí vydání. Při zaměstnání si dokončil pedagogickou kvalifikaci a v letech 1904 až 1912 působil jako pedagog na školách v Kutolu, Kyndygu a v Tamyši. V tomto období se věnoval ve svém volném čase překladatelství a pracoval na překladech bible a církevních textů z řečtiny, církevní slovanštiny, ruštiny a gruzínštiny do abcházštiny. Ačkoliv byla tato rozsáhlá práce znamenitým počinem, u veřejnosti byla přijata stejně vlažně, jako je obecně vlažný přístup Abchazů k náboženství. Také se věnoval cestám po Abcházii a studoval živý jazyk a zvyky svého národa, příležitostně se účastnil veřejných shromáždění, avšak do politiky zasahoval málo, pouze kritizoval šlechtu za ožebračování národa.

S druhou polovinou prvního desetiletí 20. století skládal básně a tři z nich ("Весна", "Двое еле волочили ноги, а третий не мог догнать их" a "Милый человек") byly poprvé publikovány v učebnici "Аԥсуа шәҟәы аԥсуаа рышколқәа рзы..." (česky Abchazská kniha pro abchazské školy...) od Antona Ivanoviče Čukbara a Nikolaje Solomonoviče Pateipy v letech 1908 a 1911. Toto vydání mělo velký ohlas, a tak se v roce 1912 Gulija odhodlal k vydání básnické sbírky Aжәеинраалақәеи ахьӡыртәрақәеи, vůbec první knihy vytvořené kompletně v abcházštině s původní tvorbou. Ještě předtím ale v roce 1907 vydal brožuru s abchazskými příslovími a rčeními s překlady do ruštiny.

Dílo

Pedagogická a naučná díla
 Абхазская азбука (Abchazská abeceda, 1892–Tbilisi)
 Алаӡара змоу аҿы ӷәӷәа, аҿы зҩыда алиԥшаара (Как выбрать хорошую, здоровую, рабочую лошадь, Jak si vybrat silného, zdravého, tažného koně, 1919–Suchum)
 История Абхазии, Том I (Dějiny Abcházie, díl I., 1925–Tbilisi)
 Божество охоты и охотничий язык у абхазов (Božstvo lovu a lovecký jazyk mezi Abcházci, 1926–Suchum)
 Материалы по абхазской грамматике (Дополнения и разъяснения к книге П. К. Услара "Абхазский язык") (Materiály o abchazské gramatice (Dodatky a vysvětlení ke knize P. K. Uslara "Abchazský jazyk", 1927–Suchum)
 Культ козла у абхазов (К этнографии Абхазии) (Kult kozla mezi Abcházci (K etnografii Abcházie), 1928–Suchum)
 Ialⱪaau iyәmtakua (Избранные произведения, Výbor z díla, 1933–Suchum)
 Iaazәrⱪıaҿны apsua bazԇa aorfografia (Иаазыркьаҿны аԥсуа бызшәа аорфографиа, Краткий орфографический словарь абхазского языка, Krátký ortografický slovník abchazského jazyka, 1933–Suchum)
 Iaazәrⱪıaҿны apsԇa aorfografia (Иаазыркьаҿны аԥсшәа аорфографиа, Краткая орфография абхазского языка, Krátká ortografie abchazského jazyka, 1935–Suchum)
 Aliţeraţura xresţomaţia V-?i aⱪlass azә (Хрестоматия по литературе для V класса, Čítanka literatury pro 5. ročník, 1936–Suchum)
 Apsua bazԇa (Абхазский язык, Abcházština, 1936–Suchum)
 აფსუა ბჷზშoა (Абхазский язык, Abcházština, 1940–Suchumi)
 Аҧсуа бызшәа (Абхазский язык, Abcházština, 1954–Suchumi)

Poezie a sbírky
 Абхазские пословицы, загадки и скороговорки (Аԥсшәа иалоу ажәаԥҟақәеи, ацуфарақәеи, ажәарццакқәеи; Abchazská přísloví, hádanky a jazykolamy, 1907–Tbilisi)
 Aжәеинраалақәеи ахьӡыртәрақәеи (Стихотворения и частушки; Básně a častušky, 1912–Tbilisi)
 Арԥызбеи аԥҳәызбеи рышәҟуи даҽа жәаԥҟақуаки жәеинраалақуаки (Переписка парня и девушки и еще несколько стихотворений и частушек, Dopisování chlapce s dívkou a pár dalších básní a častušek, 1913–Tbilisi)
 Аԥсуа зка-ԥҟақәеи, азка-рццактқәеи ацуфарақәеи (Абхазские пословицы, поговорки, скороговорки и загадки; Abchazská přísloví, rčení, jazykolamy a hádanky, 1921–Suchum)
 Абаӡӡеи (Воспитатель (вольный перевод поэмы А. Церетели), Pedagog (volný překlad poémy A. Cereteliho), 1923–Suchum)
 Ажәеинраалақәеи, ахьӡыртәрақәеи, ашәақәеи (Стихотворения, частушки, песни; Básně, častušky, písně, 1923–Suchum)
 Apsua ɥasţuṣⱪakua (Абхазские частушки; Abchazské častušky, 1934–Suchum)
 Шарԥы-еҵәа, иалкаау иҩымҭақәа (Утренняя звезда, избранные произведения; Jitřenka, vybraná díla, 1937–Suchum)
 Сборник абхазских пословиц, загадок, скороговорок, омонимов и омографов, народных примет о погоде, заговоров и наговоров (Sbírka abchazských přísloví, hádanek, jazykolamů, homonym a homografů, lidových pranostik o počasí, spiknutí a pomluvách, 1939–Suchumi)
 Стихи из сборника "Поэты Абхазии" (Básně ze sbírky "Básníci Abcházie", 1941–Moskva)
 Песнь о Сталине (Píseň o Stalinovi, 1946–Suchumi)
 Поэмы (Poémy, 1954, 1976–Leningrad)
 Ажәеинраалақәеи ахьӡыртәрақәеи (Арԥызбеи аԥҳәызбеи рышәҟәи, даҽа хьӡыртәрақәаки, жәеинраалақәаки) (Стихотворения и частушки (Переписка юноши и девушки, частушки и стихотворения), Básně a častušky (Dopisování chlapce s dívkou a pár dalších básní a častušek), 2013–Suchum) – nové vydání.

Próza
 Под чужим небом (Pod cizí oblohou, 1918, 1980–Suchumi)
 Cара сыԥсит (Я умер, Umřel jsem, 1921–Suchum)
 Короткое рассказы (Povídky, 1942–Suchumi)
 Kamaҷyҷ (Камачич, Kamačyč; 1958–Moskva, 1979–Kyjev, 2011–Suchum)

Drama
 Призраки (Přízraky, 1958)

Ostatní
 Аԥсуа календар (Абхазский календарь; Abchazský kalendář, 1921–Suchum)
 იჳჷმთაქუა (Сочинения, Spisy, 1947–Suchumi)
 Сочинения, Том третий (Spisy, svazek třetí, 1952–Suchumi)
 Иҩымҭақуа (Сочинения. В 4 томах, Spisy. Ve 4 svazcích, 1956–1962–Suchumi)
 Иҩымҭақуа реизга. Ф-томкны (Собрание сочинений. В 6 томах, Sebrané spisy. V 6 svazcích, 1981–1986–Suchumi)
 Иҩымҭақәа (Сочинения, Spisy, 2003–Suchum)

Odkazy

Reference

Externí odkazy
 Životopis Dmitrije Guliji na stránkách Svazu spisovatelů Abcházie
 "Гулиа Д. И." – Díla dostupná online na abchazské internetové knihovně "Apsnyteka"

Narození v roce 1874
Narození 21. února
Úmrtí v roce 1960
Úmrtí 7. dubna
Abchazští spisovatelé
Abchazští historikové
Nositelé Leninova řádu
Nositelé Řádu rudého praporu práce (SSSR)


text:
Tartarus Scopulus és una formació geològica de tipus scopulus a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -2.86 latitud N i 178.5 ° longitud E, que fa 251.31 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1985 i fa referència a una característica d'albedo.

Referències

Enllaços externs

Tartarus
Tartarus


text:
Adrian Perrig (born 1972) is a Swiss computer science researcher and professor at ETH Zurich, leading the Network Security research group. His research focuses on networking and systems security, and specifically on the design of a secure next-generation internet architecture.

Biography
Born 1972, Perrig is a Swiss computer science researcher specialising in the areas of security, networking, and applied cryptography. He received his BSc degree in Computer Engineering from EPFL in 1997, MS and PhD degrees from Carnegie Mellon University in 1998 and 2001, respectively. He spent three years during his PhD working with his advisor Doug Tygar at the University of California, Berkeley. From 2002 to 2012, he was a Professor of Electrical and Computer Engineering, Engineering and Public Policy, and Computer Science (courtesy) at Carnegie Mellon University, becoming Full Professor in 2009. From 2007 to 2012, he served as the technical director for Carnegie Mellon's Cybersecurity Laboratory (CyLab). During this time he built a research project called SCI-FI (Secure Communications Infrastructure for a Future Internet). A research project aimed at building a next-generation secure internet architecture. The project later got renamed into SCION (Scalability, Control, and Isolation On Next-generation networks). Since 2013, he is Professor at ETH Zurich, leading the Network Security Group, whose research "revolves around building secure and robust network systems—with a particular focus on the design, development, and deployment of the SCION Internet architecture.".

To commercialise the SCION technology, Adrian Perrig in 2017 founded the ETH Zurich spin-off Anapaya Systems together with Samuel Hitz and fellow professors at the Department of Computer Science David Basin and Peter Müller".

Main contributions
His work on TESLA, a protocol for broadcast stream authentication has been standardised by the IETF and ISO/IEC JTC 1, and is used by industry (e.g. Galileo SATNAV)

Perrig has worked on securing routing protocols in ad hoc networks. The Ariadne, and Packet Leashes have had a lasting impact on the community.  This work forms the basis for the Zigbee secure sensor communication standard and has had over 5000 citations.

Starting in 2004, Perrig's research group has been studying hardware-based approaches leveraging the newly deployed TPM chip for trustworthy computing. The Flicker and TrustVisor systems (available open-source) were important early systems that guided attestation-based trusted computing research. With Bryan Parno and Jon McCune, Perrig published the introductory book Bootstrapping Trust in Modern Computers".

Starting in 2003, his group proposed software-based attestation, also known as time-based attestation, a mechanism for performing attestation without special hardware support. Although initially met with resistance by the community, the systems stood the test of time (SWATT, PIONEER, SAKE, VIPER) and the research area was pursued by several research groups.

Since 2013, Perrig and his Network Security group at ETH Zürich further develop and introduce new components to the SCION architecture.

Awards
 2004: NSF CAREER Award
 2006: Sloan Research Fellowship
 2011: Benjamin Richard Teare teaching award
 2013: ACM SIGSAC Outstanding Innovation Award
 2017: ACM Fellow
 2020: IEEE Symposium on Security and Privacy, won 4 test of time awards

References

External links
 SCION Internet Architecture
 Network Security Group ETH Zurich
 Google Scholar Adrian Perrig
 Anapaya Systems

1972 births
Living people
Carnegie Mellon University alumni
École Polytechnique Fédérale de Lausanne alumni
Academic staff of ETH Zurich
Swiss computer scientists
University of California, Berkeley alumni


text:
Amber Nicole Straughn, née vers 1979, est une astrophysicienne américaine travaillant au Goddard Space Flight Center de la NASA, où elle est scientifique de projet adjointe pour le télescope spatial James-Webb, responsable des communications scientifiques. Ses recherches portent sur les galaxies en interaction et formatrices d'étoiles dans le contexte de l'assemblage(?) des galaxies. Elle est également directrice associée de la Division des sciences astrophysiques.

Jeunesse et éducation
Straughn a grandi dans une ferme de bétail et de porcs à Bee Branch, dans l'Arkansas, et a également cultivé des pastèques.  Le ciel sombre a inspiré son intérêt précoce pour l'astronomie, observant les étoiles sur une couverture près de sa ferme.  Lorsque le télescope spatial Hubble a été lancé, en 1990, alors qu'elle était à l'école primaire, elle a vu des vidéos de l'événement et a déclaré . Un conseiller de son lycée l'a aidée à obtenir des stages d'été pour l'aider à ouvrir la voie à une carrière dans les sciences. Après avoir obtenu son diplôme de South Side High School en 1998,  elle est devenue la première personne de sa famille à aller à l'université. Straughn a fréquenté l'Université de l'Arkansas à Fayetteville, qui lui a fourni une bourse d'excellence. Là, elle a travaillé avec une équipe d'étudiants pour rédiger une proposition réussie de recherche sur l'avion en microgravité KC-135 de la NASA connu sous le nom de « comète vomie » en 2001. Après avoir obtenu son baccalauréat universitaire ès sciences en physique en 2002, Straughn a fréquenté l'Université d'État de l'Arizona, où elle a obtenu une maîtrise ès sciences. En 2005, elle a reçu la bourse prédoctorale Harriett-Jenkins de la NASA de 3 ans pour les groupes sous-représentés dans les STEM. Straughn a obtenu son doctorat en physique en 2008. Sa thèse de doctorat,  (Tracer l'assemblage des galaxies : Une étude des galaxies en fusion et à raies d'émission), porte sur le thème de l'évolution des galaxies à l'aide de données de Hubble.

Carrière scientifique
Straughn est membre de l'équipe scientifique du télescope spatial James-Webb à Goddard, où elle a commencé en tant que postdoctorante en 2008. Elle est devenue scientifique adjointe du projet pour JWST Science Communications en 2011.  En tant qu'un des premiers utilisateurs de la nouvelle caméra Wide Field Camera 3 sur le télescope spatial Hubble, Straughn a démontré sa capacité à mesurer la distance et les propriétés de galaxies très faibles dans l'univers primitif.  Elle est co-investigatrice de l'équipe CANDELS, menant le plus grand projet d'étude de galaxies sur Hubble.

Straughn est connu comme une communicatrice scientifique passionnée et a parlé dans des écoles, des clubs d'astronomie, des musées et des sociétés de recherche localement dans la région de Washington et à l'échelle nationale. L'Université de l'Arkansas lui a décerné un statut d'ancienne élève avec distinction en 2017 pour son travail scientifique et de sensibilisation. Amber interagit également fréquemment avec les médias, ayant fait de nombreuses interviews télévisées en direct, des reportages médiatiques pour la NASA et est apparue sur TEDx, PBS NOVA, National Geographic, DiscoveryGo,  the History Channel, Spike TV et dans le segment Hubble Gotchu de Jimmy Fallon.

Straughn est devenu pilote en 2013, aux commandes d'un Cessna 182, et pratique activement le yoga et donne des cours de yoga hebdomadaires.

Récompenses et honneurs

 2004, lauréate du Gerald A. Soffen Memorial Fund for the Advancement of Space Science Education
 2005, Bourse prédoctorale Harriet G. Jenkins de la NASA
 2007, AAS Chambliss Student Achievement Award
 2016, Médaille pour réalisation exceptionnelle de la NASA

Références

Naissance en 1979
Astrophysicienne
Étudiant de l'université de l'Arkansas
Étudiant de l'université d'État de l'Arizona
Astronome américain du XXIe siècle
Femme astronome
Astrophysicien américain


text:
El Palau de la Diputació de Lleida és un edifici de Lleida situat a la rambla de Ferran i al carrer del Carme i acull des de 1898 la seu central de la Diputació de Lleida, govern local de la província de Lleida. Actualment acull la Secretaria General, Cooperació Municipal, Àrea Econòmica, Informàtica, Recursos Humans, Recursos Patrimonials i Arxius, Estudis i Informació, a més de tota l'activitat política com el Ple, la Presidència, la Junta de Govern i les diferents Comissions Informatives. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

Descripció
Edifici representatiu en cantonera, de planta baixa i tres pisos, amb desnivell entre el carrer del Carme i el Passeig Ferran. Façana de composició clàssica amb apantallament vers la Rambla Ferran, amb una bona resolució del problema del desnivell dels carrers. Està organitzat al voltant d'un pati central. Hi ha elements com pilars, pilastres i llindes que li confereixen gran qualitat arquitectònica. El balcó del serraller es troba a la façana del carrer Carme. Murs de càrrega i forjats esostàtics, fàbrica de totxo i aplacats de pedra. Balcó de forja situat a la façana del carrer Carme, ricament ornamentat i de gust barroc.

Història
Als anys 1700 apareix el balcó a Lleida, gràcies al qual els edificis compten amb major possibilitat a les obertures. Els mestres d'obres comencen a col·locar balcons de ferro, eixint de les façanes i aquest del Serraller fou d'una casa pairal, després instal·lat al Palau de la Diputació.

L'edifici es va construir entre l'any 1789 i el 1795 com a hospici damunt de l'antic Hospital del Sant Esperit destruït per la Guerra de Successió, amb part dels béns de Gaspar de Portolà. El 1873 es va voler establir la seu de la Diputació en aquest emplaçament però l'hospici estava en runes. Els diputats volien bastir un edifici de nova planta costejat amb la venda de l'antic hospici del carrer del Carme, però per manca de recursos es va haver d'abandonar l'antic convent de Sant Francesc i es va arranjar l'edifici per establir-hi la seu de la Diputació.

Referències

Diputació de Lleida
Edificis eclèctics de Lleida
Patrimoni monumental de Lleida
Palaus de Catalunya


text:
Olavo Egídio Setúbal (16 April 1923 – 27 August 2008) was a Brazilian industrialist, banker and politician. He was Mayor of São Paulo from 1975 to 1979, Minister of External Relations from 1985 to 1986, and chairman of the Itaúsa conglomerate from 2001 until his death in 2008.

Early life
Olavo Setúbal was born in São Paulo. His surname comes from the city Setúbal in Portugal, where his great-grandfather was born. He decided to become an engineer at an early age, against the wishes of his father Paulo, a successful bohemian writer, who advised Olavo to become a lawyer instead. After his father's death, his mother, Francisca Setúbal, supported his studies from the age of 13 onwards. In 1945, he graduated from the Polytechnic School of the University of São Paulo and began working as professor-assistant at the Instituto de Pesquisas Tecnológicas (IPT) in São Paulo.

Business career
With US $10,000 that he managed to save, Setúbal and an old school friend bought two machines, founding Deca. The company produced parts for knobs and faucets and had ten employees at the time of its founding. The business struggled until 1953, with the introduction to the industry of the flush valve.

When Deca was doing well, Setúbal was asked to help salvage his uncle Alfredo's businesses, Duratex and a small bank, the Banco Federal de Crédito. Setúbal successfully relieved both institutions from debt. When his uncle died in 1959, Setúbal became general director of the Banco Federal de Crédito. He started seeking big clients and obtained resources that allowed the bank to finance bigger operations. One of his first measures was to make sure all managers had at least a high-school education.

In the 1960s, Setúbal concluded that the only way to expand the business was to incorporate other institutions. When Banco Itaú was bought in 1964, the client base was mainly rural and the bank became the 16th largest in Brazil. A series of further mergers led to Setúbal becoming the second largest banker in Brazil by the end of the 1970s.

Political career
In 1975, Governor of São Paulo Paulo Egydio Martins appointed him to the post of Mayor of São Paulo.

In 1985, Tancredo Neves appointed Setúbal as Minister of Foreign Relations, and he took up the post during the presidency of José Sarney.

He attempted to run for Governor of São Paulo in 1986, but was defeated in an internal election of the Liberal Front Party (PFL), and gave up the idea, retiring from political life.

References

Mayors of São Paulo
1923 births
2008 deaths
Businesspeople from São Paulo
Brazilian people of Portuguese descent
University of São Paulo alumni
Brazilian bankers
Foreign ministers of Brazil
Democrats (Brazil) politicians


text:
41 of the 50 states have an intermediate appellate court, and nine (Delaware, Maine, Montana, New Hampshire, Rhode Island, South Dakota, Vermont, West Virginia and Wyoming) do not.

Some of the states that do have intermediate appellate courts have more than one, such as Alabama, which has one intermediate appellate court for civil matters and another for criminal, and Pennsylvania, with a Superior Court and a Commonwealth Court which are both appellate courts but with different subject-matter jurisdictions.

Of the states with intermediate appellate courts, some have many divisions with varying degrees of independence from each other.

State intermediate appellate courts

References

External links

List
Appellate Courts, intermediate


text:
В данном списке приведена информация о войнах, датируемых I веком нашей эры.

Примечания

Литература

Списки войн
Войны I века
Войны Древнего мира


text:
«Тачки» — серия компьютерно-анимационных мультфильмов и медиафраншиза Disney, события которой разворачиваются в мире, населённом антропоморфными автомобилями. Начало франшизы было положено с выпуска одноимённого мультфильма в 2006 году, снятого компанией Pixar и выпущенного Walt Disney Pictures. В 2011 году последовало продолжение. Третий мультфильм, «Тачки 3», вышел в 2017 году. Студией Disneytoon было выпущено два спин-оффа — «Самолёты» (2013) и «Самолёты: Огонь и вода» (2014).

Режиссёром первых двух мультфильмов был Джон Лассетер, в то время главный креативный директор Pixar, Walt Disney Animation Studios и Disneytoon Studios, а режиссёром третьих «Тачек» был Брайан Фи, художник по раскадровке предыдущих частей. Лассетер выступил в качестве исполнительного продюсера «Тачек 3» и мультфильмов «Самолёты». Все три мультфильма «Тачки» собрали в мировом прокате более 1,4 миллиарда долларов, а продажи товаров франшизы за первые 5 лет составили более 10 миллиардов долларов.

Мультфильмы

Тачки (2006)

Герой картины — гоночный автомобиль NASCAR по имени Молния Маккуин, привыкший жить только на гоночной трассе. На Кубке Большого Поршня он из-за лопнувших задних покрышек приходит на финиш одновременно с другими участниками — чемпионом Кингом и грубияном Чико Хиксом, вследствие чего организаторы гонок решают провести решающую гонку в Калифорнии. По пути туда, из-за команды уличных гонщиков Маккуин во сне вываливается из везущего его трейлера, Мака, в надежде нагнать его, в темноте сбивается с пути, нарушает все мыслимые и немыслимые правила и оказывается в захолустном городишке Радиатор-Спрингс на Шоссе 66. Там Молнию Маккуина арестовывают за то, что он испортил дорогу. Пока Молния находится под арестом и чинит дорогу, он ближе знакомится с обитателями городка.

Тачки 2 (2011)

Мультфильм продолжает историю об антропоморфных автомобилях, главными героями которого являются гоночный автомобиль Молния Маккуин и его друг — эвакуатор Мэтр, которые окажутся втянуты в сердце международного шпионажа.

Тачки 3 (2017)

По сюжету все старые машины заменяют машины нового поколения и Молния Маккуин намеревается доказать новому поколению высокотехнологичных автомобилей, что он по-прежнему лучший гонщик в мире.

Сериалы

Байки Мэтра

Американский мультсериал, основанный на мультфильме «Тачки». Главными героями во всех сериях являются Мэтр, выступающий в роли рассказчика, и Молния Маккуин. Первая серия вышла 27 октября 2008 года. Последняя на сегодняшний день серия вышла 5 июня 2012 года.

Истории из Радиатор Спрингс

Американский мультсериал, коротких анимационных фильмов или «Истории Тачек». Первые три двухминутных эпизода — «Икота», «Прослушивание» и «Прядильный» — вышли 22 марта 2013 года на канале Disney и были доступны онлайн с 24 марта 2013 года. Четвёртая серия под названием «Радиаторные пружины 500 ½», была выпущена весной 2014 года на сайте Digital Disney Movies Anywhere. Позже премьера состоялась 1 августа 2014 года на канале Disney.

Тачки на дороге

1 августа 2022 года Pixar выпустил трейлер сериала «Тачки на дороге». Сериал состоит из 9 серий, в которых Молния и Мэтр путешествуют по США. Премьера состоялась 8 сентября на стриминговом сервисе Disney+.

Короткометражки

Мэтр и Призрачный Свет

Школа Вождения Мисс Крошки

Спин-оффы

Самолёты (2013)

Главный герой — сельскохозяйственный самолёт Дасти, работающий на провинциальном аэродроме «Кривые лопасти». Он мечтает принять участие в кругосветных соревнованиях быстрейших самолётов мира. При этом Дасти боится большой высоты. Случайно попав в число участников отборочных соревнований, Дасти просит помощи у ветерана авиации, истребителя в отставке Шкипера.

Самолёты: Огонь и вода (2014)

Отменённые проекты
На выставке D23 Expo, прошедшей в июле 2017 года, Джон Лассетер объявил, что третий фильм из серии «Самолёты» будет исследовать будущее авиации в космическом пространстве. Дата выхода фильма была назначена на 12 апреля 2019 года. Он был исключён из графика релизов в марте 2018 года, а позже, 28 июня, была закрыта студия Disneytoon Studios, что положило конец разработке фильма.

Помимо спин-оффа серии «Самолёты» о будущем авиации в космическом пространстве, студия также планировала ещё несколько спин-оффов с участием лодок, поездов и других транспортных средств, но эти планы так и не были реализованы из-за закрытия Disneytoon Studios в 2018 году.

Игры
Также выходили компьютерные игры по мотивам мультфильмов, сюжет которых развивался по окончании их сюжетных линий.

Релиз

Кассовые сборы

Критика

Тачки

Самолёты

Примечания

Ссылки

Франшизы Pixar
Медиафраншизы


text:
Institut zasvěceného života je v katolické církvi typem instituce zasvěceného života, jejíž členové vyznávají evangelní rady a skládají sliby: čistoty, chudoby a poslušnosti nebo jiný posvátný závazek. Mezi tyto instituce patří řeholní instituty, které podle katolické kanonické terminologie spojuje slib odloučení od "světa" a život podle řehole nebo konstituce bratrského života, a sekulární instituty, které zůstávají ve "světě" a evangelizují v něm.

Definice

Objasnění pojmů
Pro pochopení kanonické definice institutů zasvěceného života je třeba objasnit dva pojmy: institut a zasvěcený život. Na jedné straně, když mluvíme o institutu v církevním prostředí, máme na mysli, že se v průběhu času určitá skupina nebo společnost osob s určitými zvláštnostmi, které ji charakterizují, zorganizovala tak, že vypracovala své zákony a ty byly schváleny kompetentní autoritou. Na druhé straně je zasvěcený život chápán jako zasvěcení Bohu prostřednictvím evangelních rad čistoty, chudoby a poslušnosti.

Obecně lze říci, že institutem zasvěceného života je společnost, jejíž zasvěcení prostřednictvím evangelních rad bylo v průběhu času institucionalizováno, která si vytvořila vlastní zákony a která byla kanonicky schválena kompetentní autoritou katolické církve. V tomto smyslu nejsou všechny instituty instituty zasvěceného života, ani každá forma zasvěceného života není institutem. V prvním případě například existují církevní hnutí, která mohou být schválena kompetentní autoritou, a mohou se tedy nazývat institutem, ale nejsou zasvěceným životem, protože jejich instituce není založena na vyznání evangelních rad. K tomuto případu by bylo možné přidat společnosti apoštolského života, které, i když se podobají institutům zasvěceného života skládáním slibů, slibů nebo něčeho podobného, evangelijní rady nejsou příčinou jejich ustavení jako takových.

V druhém případě existují jiné formy zasvěceného života, jako je řád panen nebo poustevnický život, které sice vyznávají evangelní rady, ale nepatří do žádného institutu, protože jejich způsob života nezahrnuje formaci skupiny nebo společnosti a podléhají přímo kompetentní autoritě (obvykle diecéznímu biskupovi).

Kanonická definice
Podle Kodexu kanonického práva (CIC) jsou instituty zasvěceného života společnosti v rámci katolické církve, které byly založeny, schváleny a kompetentně organizovány na základě příslušných obecných a zvláštních právních předpisů, tj.: řehole, řeholní konstituce, stanovy, aby mohly dostatečně a oficiálně vyznávat stav zasvěceného života, který se vyznačuje vyznáním evangelních rad čistoty, poslušnosti a chudoby.

Historie

Různé formy zasvěceného života sahají až k samým počátkům křesťanství. Již Bible se zmiňuje o pannách, které se rozhodly zůstat pannami, nebo o vdovách, které se zasvětily službě církvi, zasvětily jí svůj život a žily podle vzoru toho, co dnes známe jako evangelní rady. Po nich se kolem 2. a 3. století zrodili anachorité, kteří se věnovali životu v samotě. První institucionalizace zasvěceného života však sahá až do 4. století, kdy se bývalí anchorité začali organizovat do malých skupin, z nichž se nakonec staly první kláštery. Od tohoto období můžeme správně hovořit o zrodu institutů zasvěceného života, i když v dějinách nebyly vždy jako takové známy.

Chronologie institutů zasvěceného života

Tato chronologie podle staletí zahrnuje formy zasvěceného života, které jsou součástí institutů zasvěceného života:
 4. století: organizovaní mniši se objevují jako první forma institucionalizovaného komunitního života v Egyptě, zejména komunity sv. Pachomia. Ve stejném století se v Malé Asii objevili mniši, které založil sv. Basil. V Itálii se objevili mniši sv. Benedikta, známí jako benediktini.
 4.-5. století: sv. Augustin inicioval nový způsob života v severní Africe (dnešní Alžírsko), řeholní kanovníky.
 6. století: na Západě se prosadilo benediktinské mnišství.
 11. století: vznik prvních vojenských řádů, jako je Řád Božího hrobu v Jeruzalémě a špitální řád svatého Jana Jeruzalémského.
 12. století: zrod prvních řeholních řádů, které nebyly ani vojenské, ani mnišské, ale které nelze zařadit mezi žebravé řády následujícího století, jako například řád Spasitele a řád Nejsvětější Trojice (trinitáři) a řád pro vykupování otroků Jana z Maty.
 13. století: zrod žebravých řádů, mezi nimiž vyniká řád menších bratří (františkáni) (OFM) sv. Františka z Assisi a řád kazatelů (dominikáni) (OP) sv. Dominika z Guzmánu.
 16. století: staré řeholní řády zahájily proces reforem, podnícený Tridentským koncilem, který v některých řádech vedl k rozdělení mezi "obuté" a "bosé". V této skupině stojí za zmínku bosé karmelitky (OCD) sv. Terezie od Ježíše.
 16. století: zrodily se řády řeholních kleriků, jako byli jezuité (SJ) sv. Ignáce z Loyoly a barnabité sv. Antonína Maria Zaccaria.
 16. století: zrodily se první řeholní kněžské kongregace, jako například Otcové křesťanské nauky bl. Césara de Bus a Zbožní služebníci křesťanské nauky Carla Carafy.
 17. století: rozšířily se kněžské řeholní kongregace a vznikly první laické kongregace, jako například Kongregace školských bratří (FSC) sv. Jana Křtitele de la Salle.
 18. století: období rušení řeholních řádů a kongregací v různých evropských státech. Přesto se laické kongregace rozšířily.
 18. a 19. století: vznikly první sekulární instituty, ale jejich konstituování v rámci katolické církve nebylo na legislativní úrovni jasné.
 20. století: schválení prvních sekulárních institutů, jako byla Společnost sv. Pavla (CSP) bl. Andrey Carla Ferrariho, a jejich začlenění do Kodexu kanonického práva. Kromě toho vznikají mezinárodní a národní organizace a federace různých náboženských institutů, jako je Konference řeholníků (CONFER), Latinskoamerická konference řeholníků (CLAR) a Světová konference sekulárních institutů (CMIS).

Organizace

Kategorie
Existují různé formy institutů zasvěceného života, podle pohlaví se může jednat o mužské nebo ženské instituty, i když v některých historických obdobích existovaly skupiny nazývané smíšené, tj. složené z mužů i žen. Podle jejich legislativy mohou být instituty papežské nebo diecézní. Instituty s papežským právem jsou ty, které Svatý stolec zřídil nebo schválil formálním dekretem. Instituty s diecézním právem jsou ty, které zřídili biskupové a které neobdržely schvalovací dekret Apoštolského stolce. Annuario Pontificio registruje pouze instituty s papežským právem.

Podle stylu života, ať už řádového nebo sekulárního, se instituty zasvěceného života dělí na řeholní a sekulární, přičemž ty první žijí v bratrských komunitách podle řehole, odtud název řádové, zatímco ty druhé se zasvěcují uprostřed společnosti, aniž by se vzdaly stoletého stylu života, odtud název sekulární.

Mužské instituty mohou být podle stavu života klerické nebo laické. Instituty, v nichž většina členů přijímá svátost svěcení a jsou řízeny kněžími, se nazývají kněžské, zatímco instituty, v nichž tato svátost není podmínkou, protože jejich činnost nezahrnuje kněžskou službu, se nazývají laické. V tomto smyslu jsou všechny ženské instituty laické, protože v katolické církvi ženy svátost svěcení nepřijímají. Všechny řeholní nebo sekulární instituty, ať už ženské nebo mužské, laické nebo kněžské, mohou mít své domy, konventy nebo bratrstva. Pokud je každý dům samostatný, jako je tomu u většiny klášterů kontemplativního života, nazývají se řády nebo instituty autonomních domů. Pokud naopak mají ústředí, které nazývají generální kurií a které je centrem správy institutu, nazývají se centralizované instituty.

Organizační schéma
Rozdělení institutů zasvěceného života:
 Řeholní instituty
 Řehole
 Mnišské řády
 Žebravé řády
 Řeholní kanovníci
 Řeholní klerici
 Kongregace
 Kněžské řeholní kongregace
 Laické řeholní kongregace
 Sekulární instituty
 Kněžské sekulární instituty
 Laické sekulární instituty

Odkazy

Reference

Související články
 Společenství apoštolského života

Externí odkazy

Literatura

Církevní řády
Kanonické právo


text:
Abel Korzeniowski (* 18. Juli 1972 in Krakau, Polen) ist ein polnischer Filmkomponist.

Leben und Karriere

Studium und erste Erfahrungen
Abel Korzeniowski beendete 1996 sein Studium der Instrumentalmusik, besonders spezialisierte er sich auf das Streichinstrument Cello.

Vier Jahre später schloss er sein Studium am Institut für Komposition, Dirigieren und Musiktheorie in Krakau ab. Korzeniowski war in der Klasse von Krzysztof Penderecki.

Seine Kompositionen wurden auf den wichtigsten Filmfestivals in Polen, Deutschland, der Slowakei, Moldawien und der Ukraine aufgeführt. Korzeniowski schrieb auch Musik für Spiel- und Dokumentarfilme.

Im Jahr 1998 erhielt er ein sogenanntes "Creative-Studium" vom Krakauer Stadtpräsidenten. Zwei Jahre später wurde er für seine Filmmusik auf dem 25. Polnischen Filmfestival in Gdynia mit dem "Goldenen Löwen" ausgezeichnet.

Durchbruch
2001 wurde Korzeniowski von der Filmzeitschrift Cinema in die Liste der besten polnischen Filmkomponisten aufgenommen. Im gleichen Jahr hatte seine Sinfonie Hypnose Deutschland-Premiere.

Im Jahr 2002 erhielt er für die Musik zu dem umstrittenen Dokumentarfilm Evolution gute Kritiken.

2004 komponierte Korzeniowski eine neue Partitur für Fritz Langs Science-Fiction-Film Metropolis.

Im darauffolgenden Jahr erhielt er den Golden Knight Award für seine Filmmusik zu Das Wetter für morgen.

A Single Man und erste große Auszeichnungen
2009 komponierte Korzeniowski die Filmmusik für Tom Fords Regiedebüt A Single Man. Die Musik wurde von Kritikern hochgelobt und mit einer Golden-Globe-Nominierung in der Kategorie Beste Filmmusik bedacht. Korzeniowski musste sich aber Michael Giacchino (Oben) geschlagen geben.

2017 wurde er in die Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) aufgenommen, die jährlich die Oscars vergibt.

Privatleben
Im Jahr 2006 zog Korzeniowski nach Los Angeles, um sich stärker seiner Hollywood-Karriere zu widmen.

Filmografie (Auswahl)
 2000: Das große Tier (Duże zwierzę)
 2007: Terra
 2009: Tickling Leo
 2009: A Single Man
 2009: Copernicus' Star (Gwiazda Kopernika)
 2011: W.E.
 2013: Romeo und Julia (Romeo and Juliet)
 2013: Escape from Tomorrow
 2014–2016: Penny Dreadful (Fernsehserie)
 2016: Nocturnal Animals
 2018: The Nun
 2020: Der Spion
 2022: Emily
 2022: Till – Kampf um die Wahrheit (Till)

Auszeichnungen
25. Polnisches Filmfest (1998)
 Goldener Löwe: Beste Filmmusik für Das große Tier

Golden Duck Awards (2001)
 Golden Duck Award Nominierung in der Kategorie: Beste Filmmusik

Ludwik Awards (2002)
 Ludwik Award: Beste Musik zu Theaterstücken

Jancio Wodnik Awards (2002)
 Jancio Wodnik Award: Beste Filmmusik für Ein Engel in Krakau

Golden Knight Awards (2005)
 Golden Knight Award: Beste Filmmusik für Das Wetter von morgen

Golden Globe Awards 2010
 Golden-Globe-Nominierung: Beste Filmmusik für A Single Man

Weblinks

 Biografie auf der persönlichen Homepage
 Ausführliches Interview mit Abel Korzeniowski über seine Karriere bis 2009

Einzelnachweise

Filmkomponist
Pole
Geboren 1972
Mann


text:
Kościół Nawiedzenia Najświętszej Marii Panny w Psarach – rzymskokatolicki kościół parafialny należący do parafii pod tym samym wezwaniem (dekanat dobrski diecezji włocławskiej).

Obecna świątynia powstała w latach 1911–1913 według projektu architekta Jarosława Wojciechowskiego. Budowla jest murowana, wzniesiona została z cegły, otynkowana, usytuowana na podmurówce z kamienia, wybudowana na planie wydłużonego prostokąta. Prezbiterium o szerokości nawy głównej, zamknięte jest prosto z nieznacznie ściętymi narożnikami. Nawę główną nakrywa wysoki dach czterospadowy, z kolei nawy boczne nakryte są dachami pulpitowymi. Z lewej i prawej strony prezbiterium usytuowane są: kaplica i małe pomieszczenie magazynowe, po stronie zachodniej znajduje się wysoka wieża z dzwonnicą na planie kwadratu, nakryta dachem dwuspadowym zwieńczona iglicą. W kalenicy jest umieszczona sygnaturka nakryta daszkiem czterospadowym wspartym na czterech kolumnach. Dachy pokrywa blacha miedziana. Wnętrze kościoła jest trzynawowe o układzie bazylikowym z nawą główną o dwóch przęsłach. Nawę główną i prezbiterium nakrywa sklepienie kolebkowe, z kolei nawy boczne nakryte są kolebką opartą na łuku odcinkowym. Wejście główne jest umieszczone w szerokiej wnęce i poprzedzone jest rodzajem portyku w kształcie ryzalitu opartego na konsolach. Otwory okienne i drzwiowe mają kształt prostokąta. Budowla była wielokrotnie remontowana i zachowała się w dobrym stanie.

Do wyposażenia i wystroju świątyni należą m.in. ołtarz główny wykonany w 1913 roku, ozdobiony portretami
12 apostołów autorstwa Eligiusza Niewiadomskiego, ołtarz boczny w stylu rokokowym w kaplicy wykonany w 3 ćwierci XVIII wieku, ołtarz boczny prawy wykonany w XVIII/XIX wieku, prospekt organowy powstały w 1906 roku, feretrony z XIX wieku, polichromia w prezbiterium wykonana przez Eligiusza Niewiadomskiego z 1914 roku, w nawie głównej autorstwa Konstantego Mackiewicza, powstała w 1934 roku.

Przypisy

Zabytkowe kościoły w powiecie tureckim
Kościoły w diecezji włocławskiej
Religia w gminie Przykona
Kościół
Świątynie pod wezwaniem Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny
Budynki w Polsce oddane do użytku w 1913
Architektura secesyjna w województwie wielkopolskim


text:
Albano Narciso Pereira (21 December 1922 – 5 March 1990), known simply as Albano, was a Portuguese footballer who played as a forward.

Club career
Born in Seixal, Setúbal District, Albano joined Sporting CP in 1943 at the age of 20, from local Seixal FC. During his spell with the Lisbon club, he appeared in 334 games all competitions comprised and scored 162 goals, being part of an attacking line dubbed Cinco Violinos (Five Violins) that also included Jesus Correia, Fernando Peyroteo, José Travassos and Manuel Vasques and winning eight Primeira Liga championships and four Taça de Portugal trophies.

In the 1952–53 season, Albano netted a career-best 19 goals to help the Lions win the domestic league ahead of S.L. Benfica. He retired in 1957 at the age of 34, subsequently returning to his hometown.

International career
Albano won 15 caps for the Portugal national team over seven years, scoring three times. His debut came on 5 January 1947 in a 2–2 friendly draw against Switzerland, in the Portuguese capital.

References

External links

1922 births
1990 deaths
People from Seixal
Sportspeople from Setúbal District
Portuguese footballers
Association football forwards
Primeira Liga players
Seixal F.C. players
Sporting CP footballers
Portugal international footballers


text:
Встановлення прапора Збройних сил або День Прапора в Індії - це день, присвячений збору коштів народом Індії для військовослужбовців Збройних сил. Цей день щорічно проходить в Індії 7 грудня з 1949 року. За ці роки стало традицією відзначати цей день як день солдатів, льотчиків і моряків Індії.

Історія
Відразу ж після здобуття Індією незалежності уряд вважав за потрібне створити добробут для військовослужбовців. 28 серпня 1949 року комітет на чолі з міністром оборони вирішив святкувати День прапора щорічно 7 грудня. Ідея святкування Дня прапора полягає в тому, що населенню роздають прапорці та збирають пожертвування. День прапора набуває все більшого значення, оскільки піклуватися про сім'ю та військовослужбовців збройних сил, які борються за безпеку країни, є обов'язком цивільного населення Індії.

Значення і мета
Святкування передбачає три основні цілі:

 Реабілітація жертв битви
 Добробут військовослужбовців і членів їх сімей
 Переселення і добробут колишніх військовослужбовців та членів їх сімей.

Це час для індійців, щоб висловити свою подяку і шану ветеранам-військовослужбовцям Індії і вшанувати тих, хто помер, захищаючи країну.

У День прапора усі три гілки збройних сил Індії, ВПС і ВМС Індії, влаштовують різноманітні шоу, карнавали, вистави та інші розважальні програми, щоб продемонструвати широкій публіці зусилля своїх співробітників для забезпечення національної безпеки. По всій країні роздаються невеликі прапори і прапори на автомобілях червоного, синього і блакитного кольорів, що представляють три гілки Збройних сил в обмін на пожертвування.

Фонд Дня державного прапора
Первинний фонд Дня державного прапора був створений 1949 року Комітетом Міністерства оборони. У 1993 році Міністерство оборони Індії об'єднало всі фонди у єдиний Фонд Збройних Сил. Ці фонди включають:

 Об'єднаний Спеціальний фонд для загиблих під час війни, інвалідів війни та інших колишніх військовослужбовців.
 Фонд Дня державного прапора
 Фонд святого Данстана (Індія) і Фонд Кендрії Сейнік
 Індійський Фонд Горхи для колишніх військовослужбовців.

Складова фонду
Складовими фонду по всій країні управляє місцева рада Кендрії Сейнік , яка є частиною Міністерства оборони. Фонд наповнюють офіційні й неофіційні кошти за добровільних організацій.

Фондом управляє комітет на чолі з міністром оборони Індії та виконавча влада урядів у Штатах і союзних територіях. Коли була представлена програма святкування Дня прапора Збройних сил, Центральна штаб-квартира KSB отримала лише невелику частку фонду. Ці виділені кошти є тільки половиною пейси (копійки в Індії) на одну людину в державі.

Примітки

Збройні сили Індії
Свята Індії


text:
Mykel "Myke" Hawke (nacido el 29 de noviembre de 1965) es un exfuncionario de las Fuerzas Especiales del Ejército de los Estados Unidos. Es conocido por su papel en Man, Woman, Wild en Discovery Channel, donde co-protagoniza con su esposa, Ruth England. Es el autor de varios libros, recientemente publicó Hawke's Green Beret Survival Manual. Tiene una licenciatura en ciencias de la medicina de la Universidad de Nueva York y una Maestría en Ciencias en Psicología de la Universidad de California en Santa Bárbara. Se ha ganado cinturón negro en Aikido y Judo.

También es anfitrión del show One Man Army. Su primer trabajo en la industria del espectáculo fue como guardia de seguridad para el show Paradise Hotel 2.
Hawke apareció en el programa Tool Academy.

Hawke hizo su primera aparición en el cine en Dirty Sanchez: The Movie.

Como curiosidad, padece de daltonismo.

Libros
 Hawke's Special Forces Survival Handbook: The Portable Guide to Getting Out Alive  Running Press (26 de abril de 2011) ISBN 978-0-7624-4064-1
 Hawke's Green Beret Survival Manual Running Press (9 de junio de 2009) ISBN 978-0-7624-3358-2
 The Quick and Dirty Guide to Learning Languages Fast Paladin Press (1 de septiembre de 2000) ISBN 978-1-58160-096-4
 In the Dark of the Sun Pixel Dragon Designs (24 de agosto de 2010) ISBN 978-0-9829316-0-8

Premios, decoraciones y placas

Referencias

Escritores de Estados Unidos
Presentadores de televisión de Estados Unidos
Nacidos en Kentucky


text:
The men's 60 metres at the 2012 IAAF World Indoor Championships took place March 9 and 10 at the Ataköy Athletics Arena.

Medalists

Records

Qualification standards

Schedule

Results

Heats

Qualification: First 2 of each heat (Q) and 8 fastest qualified (q).  59 athletes from 56 countries participated.  Two athletes did not start the competition.

Semifinals

Qualification: First 2 of each heat (Q) and 2 fastest times (q) qualified.  22 athletes from 21 countries participated.  One athlete did not start the competition.

Final

8 athletes from 7 countries participated.  The final began at 20:05.

References

60 metres
60 metres at the World Athletics Indoor Championships


text:
(Pseudo-)Leon Diogenes (,  Leon Diogenewitsch; † 15. August 1116) war ein byzantinischer Usurpator, der an der unteren Donau mit Unterstützung der Kiewer Rus als Thronprätendent gegen Kaiser Alexios I. auftrat.

Leben
Der zweitälteste Sohn des byzantinischen Kaisers Romanos IV., Leon Diogenes, war im März 1086 in einer Schlacht gegen die Petschenegen bei Silistra gefallen. Drei Jahrzehnte später tauchte bei den Kiewer Rus ein Mann auf, der von sich behauptete, ebendieser Leon Diogenes zu sein. Großfürst Wladimir Monomach erkannte den imperialen Status des angeblichen byzantinischen Prinzen an und gab ihm seine Tochter Maria (oder Marina, † 1146) zur Frau.

Im Jahr 1116 fielen die Russen unter dem Vorwand, dem vorgeblichen Leon Diogenes zum Thron verhelfen zu wollen, in das byzantinische Thema Paristrion ein. Der Prätendent verzeichnete zunächst einige Erfolge, da ihm mehrere Städte am südlichen Donauufer zufielen. Jedoch wurde er am 15. August in Silistra von zwei arabischen Boten, die Alexios I. als Attentäter angeworben hatte, in einen Hinterhalt gelockt und umgebracht. Sein Sohn Wassilko wurde  1136 ebenfalls ermordet.

Weil Anna Komnena und die übrigen byzantinischen Quellen für das fragliche Jahr keine Kriegshandlungen mit den Russen im Donauraum mitteilen, wird die Pseudo-Diogenes-Episode von 1116 teilweise als historiografisches "Duplikat" der Ereignisse um den Pseudo-Diogenes von 1095 betrachtet. Die Nestorchronik und weitere russische Quellen (u. a. die Hypatiuschronik) berichten sub anno 1116 jedoch recht ausführlich über diesen "Leon Diogenewitsch" bzw. "Zarewitsch Gretscheski".

Bereits 1107 hatte ein angeblicher Sohn Romanos' IV. den Normannenfürsten Bohemund von Tarent bei dessen Angriff auf Dyrrhachion begleitet. Die bisweilen spekulativ erwogene Identität dieses Pseudo-Diogenes mit der Figur von 1116 muss offenbleiben.

Literatur
 Jean-Claude Cheynet: Pouvoir et contestations à Byzance (963–1210) (= Publications de la Sorbonne. Série Byzantina Sorbonensia. Band 9). Reimpression. Publications de la Sorbonne Centre de Recherches d'Histoire et de Civilisation Byzantines, Paris 1996, , S. 366.
 Alexander Kazhdan: "Rus"-Byzantine Princely Marriages in the Eleventh and Twelfth Centuries. In: Harvard Ukrainian Studies. 12–13, 1988–1989, , S. 414–429 (PDF; 1,3 MB).
 Marguerite Mathieu: Les faux Diogènes. In: Byzantion 22, 1952, , S. 134–148 (Digitalisat).
 Victor Spinei: The Romanians and the Turkic Nomads North of the Danube Delta from the Tenth to the Mid-Thirteenth Century. (= East Central and Eastern Europe in the Middle Ages, 450–1450. Band 6). Brill, Leiden 2009, ISBN 978-90-04-17536-5, S. 124–125.
 Mihail-Dimitri Sturdza: Dictionnaire Historique et Généalogique des Grandes Familles de Grèce, d'Albanie et de Constantinople. 2. Auflage. Selbstverlag, Paris 1999, , S. 275.

Anmerkungen

Usurpator (Byzantinisches Reich)
Mittelbyzantinisches Reich
Kiewer Rus
Geboren im 11. Jahrhundert
Gestorben 1116
Mann


text:
Христианизация — понятие в религиоведении, истории, культурологии и политике, обозначающее процесс принятия христианства одним человеком, или период принятия христианства группой людей (обществом, государством), в том числе принудительный. Христианизацию принято начинать с Поздней античности, когда многие иудеи и язычники уверовали во Христа как Мессию и Сына Божия. Древние святилища разрушались или освящались заново и обращались в христианские храмы, дохристианские верования в Бога и богов переосмысливались и отчасти демонизировались, старинные обряды подвергались переосмыслению, запрету и даже уголовному преследованию вплоть до смертной казни.

Христианская интерпретация

Христианская интерпретация — практика адаптации Церковью нехристианских элементов культуры (в том числе обрядов, празднеств и символов) или исторических фактов к христианскому мировоззрению. Этот термин обычно обозначает придание христианской формы религиозной и культурной жизни, верованиям и представлениям «языческих» народов, с целью их христианизации.

В процессе распространения христианства Христианская церковь целенаправленно приспосабливала языческие практики, наполняя их новым и, с её точки зрения, истинным содержанием. Первый этап адаптации приходится уже на первые века истории христианства, когда церковь заимствовала ряд античных языческих культурных элементов. В дальнейшем при христианизации различных стран и народов данная практика изменялась и при необходимости периодически возобновлялась. Элементы, заимствованные в ранний период, стали частью общехристианской традиции (даты и семантика некоторых праздников, ряд обычаев и культов). Заимствования, осуществлявшиеся в процессе дальнейшей христианизации, пополнили местные христианские традиции.

Христианские храмы часто возводились на месте языческих святилищ. В начале христианской истории языческие храмы обычно предварительно разрушались. С V века начинается процесс превращения их в христианские церкви. В ряде случаев прослеживается прямая связь между христианским и языческим посвящением храма.

Праздник Усекновения главы Иоанна Предтечи , вероятно, был установлен Александрийской церковью в противовес празднованию александрийского Нового года; праздники Рождества Богородицы  и Зачатия Богородицы 12 января — в Азии в противовес Олимпийским играм; праздник Преображения Господня  — в Армении в противовес языческому Празднику роз; день архангела Михаила  — александрийского происхождения и заменил собой древнейший праздник Крещения Господня, установленный египетской церковью в противовес крокиям и торжествам в честь Усири; праздник Успения Богородицы связан с языческим праздником Деметры в Афинах; и др.

Языческое влияние заметно в обычае носить нательный крест, заменивший языческие наузы, культовой роли яиц, почитании сакральных изображений и др.

Б. А. Успенский определяет традицию усвоения дохристианских образов, их переосмысления и наполнения христианским содержанием как «воцерковление язычества».

Христианизация отдельных стран и народов

В Средние века христианизация носила в основном политический характер. Путём крещения правящей верхушки языческих народов христианские государства стремились закрепить язычников в своей сфере влияния и уменьшить опасность военных конфликтов на своих границах.

Обращение в христианство воинственных соседей-язычников было стандартной практикой Византийской империи. В IX веке попытки христианизации предпринимались в отношении Великой Моравии (862) и Болгарии (864—920). Та же тактика была с успехом применена позднее и в отношении Киевской Руси.

Хронология
 301 — официально христианство приняла Великая Армения
 IV век — Грузия
 333 — Аксумское царство
 380 — Римская империя
 496 — Франкское государство
 864 — Болгария
 966 — Польша
 988 — Киевская Русь
 Померания

См. также
 Верденская резня
 История христианства

Примечания

Литература
 Curran, John 2000. Pagan City and Christian Capital. (Oxford) ISBN 0-19-815278-7. Reviewed by Fred S. Kleiner in Bryn Mawr Classical Review 20
 Kaplan, Steven 1984 Monastic Holy Man and the Christianization of Early Solomonic Ethiopia (in series Studien zur Kulturkunde) ISBN 3-515-03934-1
 Kerenyi, Karl, Dionysus: Archetypal Image of Indestructible Life 1976.
 MacMullen, Ramsay, Christianizing the Roman Empire, AD 100—400 Yale University Press (paperback, 1986 ISBN 0-300-03642-6)
 Fletcher, Richard, The Conversion of Europe. From Paganism to Christianity 371—1386 AD. London 1997.
 Padberg, Lutz v., (1998): Die Christianisierung Europas im Mittelalter, Stuttgart, Reclam (German)
 Trombley, Frank R., 1995. Hellenic Religion and Christianization c. 370—529 (in series Religions in the Graeco-Roman World) (Brill) ISBN 90-04-09691-4
 Vesteinsson, Orri, 2000. The Christianization of Iceland: Priests, Power, and Social Change 1000—1300 (Oxford:Oxford University Press) ISBN 0-19-820799-9

Ссылки
 Jorge Quiroga and Monica R. Lovelle, «Ciudades atlánticas en transición: La "ciudad" tardo-antigua y alto-medieval en el noroeste de la Península Ibérica (s.V-XI)» from Archeologia Medievale vol xxvii (1999), pp 257—268 Christianizing Late Antique Roman sites from the 6th century onwards.
 Unilineal Descent Groups and Deep Christianization: A Cross-Cultural Comparison

Культурная ассимиляция


text:
Тамара Тејлор (; Торонто, Онтарио, 27. септембар 1970) је канадска филмска и телевизијска глумица. Широј јавности је позната по улогама др. Камил Саројан у серији Кости и Анђеле Витли у НБЦ-овој криминалистичкој серији Ред и закон: Организовани криминал.

Референце

Спољашње везе

Рођени 1970.
Амерички глумци
Амерички телевизијски глумци
Амерички позоришни глумци
Амерички гласовни глумци


text:
James Welling (* 1951 in Hartford, Connecticut) ist ein US-amerikanischer Fotograf.

Leben und Werk
Von 1969 bis 1971 studierte Welling an der Carnegie Mellon University in Pittsburgh bei Gandy Brodie, John Stevenson, Connie Fox und Robert Tharsing. Er wechselte zum California Institute of the Arts und setzte sein Studium bis zum Master (1971) bei Wolfgang Stoerchle und John Baldessari fort. Dort lernte er unter anderem Dan Graham, William Wegman und Joan Jonas kennen. Weitere enge Freunde bei Cal Arts waren Marcia Resnick, Suzanne Lacy, David Salle und Matt Mullican. Von 1995 bis 2016 war Welling der Leiter der Abteilung Fotografie an der University of California, Los Angeles und seit 2012 ist er Gastprofessor für Fotografie an der Princeton University.

Welling arbeitet mit verschiedenen fotografischen Materialien, mit Polaroids, Gelatin Silver Prints, Fotogrammen und Digitaldrucken.

Glass House (2009) ist eine bekannte Serie von Welling. Über einen Zeitraum von drei Jahren hinweg fotografiert er mit Farbfiltern das Glass House von Philip Johnson.

2014 erhielt Welling den Infinity Award vom International Center of Photography, New York und 2016 den Julius Shulman Institute Excellence Preis für Fotografie.

Ausstellungen (Auswahl)

Einzelausstellungen
 1989: Troy Brauntuch, Matt Mullican, James Welling Kent  Fine Art, New York City, NY
 1990: James Welling,photographs 1977–90, Kunsthalle Bern, Bern
 1994: James Welling-Photographs From The 1990's Galerie Paul Andriesse, Amsterdam
 1996: James Welling: Calais Lace Factories Camden Arts Centre, London
 1998: James Welling-Light Sources Kunstmuseum Luzern, Luzern
 1999: James Welling-New Abstractions Sprengel Museum Hannover, Hannover
 2013: James Welling-Autograph Fotomuseum Winterthur, Winterthur

Gruppenausstellungen
 1992: documenta IX, Kassel
 1995: Album: The photographic collection of Museum Boijmans-van Beuningen Rotterdam, Museum Boijmans Van Beuningen, Rotterdam
 1997: Heaven-MoMA PS1, New York City
 1998: Veronica's Revenge Deichtorhallen, Hamburg
 1996: Prospect 96: Photography in Contemporary Art Frankfurter Kunstverein, Frankfurt/Main
 2005: Recent Acquisitions - From the Grunwald Center Armand Hammer Museum of Art, Los Angeles
 2006: The 1980s-a topology Museu de Arte Contemporânea, Porto
 2008: Photography on Photography: Reflections on the Medium since 1960 Metropolitan Museum of Art, New York City
 2008: Whitney Biennial, Whitney Museum of American Art, New York City
 2009: The Pictures Generation, 1974–1984 The Metropolitan Museum of Art, New York City
 2009: Sonic Youth etc.: sensational fix Kunsthalle Düsseldorf, Dusseldorf
 2010: Manhattan, uso mixto. Fotografía y otras prácticas artísticas desde 1970 al presente Museo Reina Sofía, Madrid
 2010: Outside the Box . Edition Jacob Samuel, 1988-2010, UCLA Hammer Museum, Los Angeles
 2011: Signs of a Struggle: Photography in the Wake of Postmodernism Victoria and Albert Museum, London
 2012: Zauberspiegel: Die Sammlung nach 1945 Kunsthalle Bremen, Bremen
 2012: Fotografie Total-Werke Aus Der Sammlung Des Mmk Museum für Moderne Kunst, Frankfurt am Main
 2013: Abstract Generation: Now in Print, Museum of Modern Art, New York City
 2014: Convergences: Selected Photographs from the Permanent Collection, Getty Center, Los Angeles
 2015: Collected by Thea Westreich Wagner and Ethan Wagner, Whitney Museum of American Art, New York City
 2015: Qu´est-ce que la photographie?, Centre Georges-Pompidou, Paris
 2016: Wolfsburg Unlimited-Eine Stadt als Weltlabor Kunstmuseum Wolfsburg, Wolfsburg
 2022/23: Dark Matter. Thomas Ruff, James Welling, Kunsthalle Bielefeld

Werke
 James Welling: Flowers, von Denise Bratton, Lynne Tillman, James Welling, David Zwirner (Juni 2007) ISBN 978-0-97691-3-689
 Light Sources 1992-2005 von James Welling (englisch), Steidl; Auflage: 1 (1. Oktober 2009) ISBN 978-3-86521-8-599
 James Welling: Glass House (englisch) Damiani (Visual Books); Auflage: 1. (30. April 2011) ISBN 978-8-86208-1-610
 James Welling: The Mind on Fire von Jan Tumlir, Jane McFadden, Anthony Spira (englisch, spanisch), Prestel; Auflage: Bilingual (20. Januar 2014) ISBN 978-3-79135-3-661
 James Welling: Monograph von James Welling, Eva Respini, Mark Godfrey, (englisch), Aperture; Auflage: 01 (4. März 2013) ISBN 978-1-59711-2-093

Weblinks

 Website James Welling

Einzelnachweise

Fotograf (Vereinigte Staaten)
Künstler (documenta)
US-Amerikaner
Geboren 1951
Mann


text:
Limonia longivena är en tvåvingeart som först beskrevs av Edwards 1911.  Limonia longivena ingår i släktet Limonia och familjen småharkrankar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Småharkrankar
longivena


text:
Plainville est une ville du comté de Rooks, au Kansas (États-Unis). D'après le recensement des États-Unis de 2010, elle compte .

D'après le bureau du recensement des États-Unis, la localité couvre une superficie de .

Histoire

La localité est nommée en fonction de son lieu de fondation.

Démographie

Notes et références

Liens externes

Ville au Kansas
Comté de Rooks


text:
Trennzeichen, Delimiter ( für 'Abgrenzer') oder Separatoren werden zur Abgrenzung einzelner Elemente in Daten verwendet. Trennzeichen sind spezielle Funktionszeichen. Neben dem Trennzeichen für Elemente werden auch Zeichen zum Trennen von Segmenten oder Zeilen verwendet.

Beispiele
 Dezimaltrennzeichen
 Zifferngruppierung
 mittels speziellem Leerzeichen wie » « (reguläres Leerzeichen) bzw. » « (Zifferngruppierungszeichen), » « (schmales Leerzeichen), » « (Haarspalt) etc. oder
 Punkt ».« bzw. Komma »,« oder
 Hochstrich »′« bzw. Apostroph-Ersatzzeichen »'« (einfaches gerades Anführungszeichen).
 Silbentrennungszeichen
 Zeilen in Textdateien werden in unixoiden Betriebssystemen durch das Steuerzeichen line feed (LF) und unter Windows durch die Steuerzeichen-Sequenz von carriage return und line feed (CRLF) voneinander getrennt; beim alten Mac OS "Classic" wurde nur ein carriage return (CR) verwendet (siehe auch: Zeilenumbruch).
 Bei CSV-Dateien werden Elemente meist mit Komma »,« oder Semikolon »;« aber auch mittels Horizontal-Tabulatorzeichen (TSV) getrennt; mitunter werden die Elementinhalte in gerade Anführungszeichen gesetzt. Das Segment-Trennzeichen ist hier i. d. R. der Zeilenumbruch.
 Zur Trennung von Verzeichnissen in Pfadangaben wird bei unixoiden Betriebssystemen der Schrägstrich »/« (slash) und unter Windows der umgekehrter Schrägstrich »\« (backslash) verwendet (siehe auch: ₩).
 Bei EDIFACT-Nachrichten ist normalerweise das Apostroph-Ersatzzeichen »'« das Segment-Trennzeichen.
 Um das Problem mit Trennzeichen innerhalb von Textfedern zu umgehen kann mit Text Qualifiern wie z. B. dem doppelten Hochkomma (") gearbeitet werden. Diese werden dann mit dem Textqualifier Zeichen eingeschlossen z. B. "Beispieltext: 123,456-789;0". Mögliche Trennzeichen innerhalb des Textqualifier Zeichens dürfen nicht berücksichtigt werden.
 Noch besser dafür eignen sich die ASCII-Zeichen US (Char 31, Unit Separator), RS (Char 30, Record Separator), GS (Char 29, Group Separator), und FS (Char 28, File Separator).

Separatoren in Programmiersprachen
In vielen Programmiersprachen werden Separatoren in zwei Aspekten verwendet: Zur Abgrenzung von Schlüsselwörtern sind oft Leerräume und Kommentare zugelassen. Aufeinanderfolgende Anweisungen werden häufig durch ein Semikolon ; voneinander getrennt (z. B. in C, Java, Pascal, Rust), seltener durch einen Doppelpunkt : (wie in BASIC). Manche erfordern jedoch einen Zeilenumbruch zur Trennung von Befehlen (üblicherweise Assemblersprachen).

Alternative
Alternativ zur Verwendung von Trennzeichen können Elemente auch durch ihre fest vorgeschriebene Position und ihre Länge unterschieden werden. Sollte der eigentliche Inhalt eines Elementes kürzer sein als für das Element vorgeschrieben, so wird das Element durch Füllzeichen – meist Nullen oder Leerzeichen – auf die richtige Länge aufgefüllt. Die Internationale Bankkontonummer (IBAN) ist beispielsweise so aufgebaut.

Siehe auch
 Bindehemmer

Einzelnachweise

Zeichenkodierung