text:
A harmonika hordozható, többszólamú játékra alkalmas, átcsapó nyelves, fújtatós hangszer. Az aerofon hangszerek családjába tartozik. A szabad nyelvsípokba a harmonika közepén található lamellás kialakítású légszekrény húzásával és tolásával lehet levegőt juttatni. Hogy mely sípba jusson levegő, az – a harmonika típusától függően – gombokkal vagy billentyűkkel szabályozható. Megszólaltatásához és a helyes hangszerkezeléshez egyaránt szükség van a teljes felsőtest, a karok és ujjak összehangolt mozgására.

A hangszer széles körben elterjedt a világon, számos ország és nép kultúrájában megjelenik. A harmonikán közel minden zenei műfaj bemutatható, a klasszikustól a dzsesszen át a modern popig.
A modern harmonika három fő részből épül fel, a sípokat és a mechanikát tartalmazó két oldalsó részből és az általuk közrefogott légszekrényből. A mai harmonikák bal oldala kivétel nélkül a basszus számára szolgál, míg a jobb oldalt a melódia játszására alakították ki. A két szélső elem tartalmazza a gombokat és/vagy billentyűket, amelyek a mechanika segítségével végzik a sípok nyitását-zárását. A legtöbb harmonikát úgy alakítják ki, hogy képesek legyenek a bal oldalon akkordok megszólaltatására egyetlen gomb lenyomásával is (dúr, moll, dúr-szeptim, szűkített akkordok), ezen kívül lehetőség van szóló hangok játszására is. A különböző hangmagasságú sípsorok megválasztásával és azok hangolásával egyedi – vagy akár más hangszerekre emlékeztető – hangszínek szólaltathatóak meg. Ezeket a hangszíneket a regiszterváltókkal kapcsolhatjuk, amik kiválasztják a különböző sípkombinációkat. A zenei sokféleség miatt, a harmonika különböző formájú, kialakítású, egyedi hangzásvilágú lehet.

Történelem
A harmonika európai eredetű hangszer, az első példányok a kora 19. században készültek. A hangszer alapjait a légszekrény és a nyelvsípok jelentették. Az ismert korai hangszerek a következők:

 Akkordeon: 1822-ben  a német Christian Friedrich Busmann készítette, aki fújtatót és billentyűzetet erősített nyelvsípos hangszeréhez
 Aeolin: a német Bernhard Eschenbach és unokafivére Caspar Schlimbach gyártotta. Alapja egy zongora volt, amihez egy aeoline regisztert adtak. Hasonló hangszerek voltak az ún. aeolin harmonika és a fizharmonika. Kezdetben légszekrény és billentyűk nélkül készültek.
 Kézi fizharmonika: Anton Haeckl 1818-ban alkotta meg ezt a hangszert, egy 1821-es újságcikk említi.
 Flutina: Pichenot Jeune kb. 1831-ben.
 Concertina: két változatban szabadalmaztatták (valószínűleg függetlenül): az egyiket Carl Friedrich Uhlig 1834-ben, a másik változatot Sir Charles Wheatstone, melyet 1829-ben épített meg, de csak 1844-ben kért rá szabadalmat.

Az első hangszer, amelyet harmonika néven szabadalmaztattak, 1829-ben készült Bécsben, Cyrill Demian orgona- és zongorakészítő munkájaként. Az ő hangszerére kevéssé hasonlítottak napjaink harmonikái; csak a bal kéz számára voltak rajta gombok, a jobb kéz pusztán a légszekrényt kezelte. Demian vezette be az akkordok egyetlen gombbal történő megszólaltatásának lehetőségét. Harmonikája ezen kívül még diatonikus is volt, ugyanaz a gomb más hangot szólaltatott meg annak megfelelően hogy a légszekrény kitágult vagy összehúzódott. Akkoriban Bécsben a szájharmonikák már elterjedtek voltak, akárcsak nagyobb testvéreik, amiket légszekrénnyel működtettet. Demian szabadalma egy új területet fedett le, harmonikája kevesebb mechanikát tartalmazott, így kisebb súlya miatt a korszak utazó zenészei számára előnyösebb volt.

Adolph Müller, a zenész számos típust említett meg 1833-as Harmonikaiskola (Schule für Akkordeon) című kiadványában. Akkoriban London és Bécs szoros zenei kapcsolatot ápolt, számos zenésznek nyílt lehetősége koncertet adni a két városban, ezért okkal feltételezhetjük, hogy Wheatstone ismerte kortársa hasonló hangszerét, amikor saját hangszerének gombelrendezési elveit gyakorlatba ültette.

Jeune flutinája hasonlít Wheatstone concertinájára hangszínét és belső felépítését tekintve, egyben mint kiegészítő is megjelenik Demian harmonikájával összevetve. A flutina akkordbillentyűk nélküli hangszer volt, melynek gombjait a jobb kéz kezelte, miközben a bal kéz mozgatta a légszekrényt. A két hangszer kombinációja kevéssé tér el napjaink diatonikus harmonikáitól.

A concertina piciny diatonikus harmonika a Wheatstone által lefektetett alapokon. Számos változata alakult ki az elmúlt két évszázadban, ezek elnevezése az angol kifejezéseket megtartva például English-concertina, Anglo-concertina, Maccanann-duet concertina, Crane, Jeffreis. Az egyes harmonikák általában a billentyűzetkiosztásban térnek el egymástól.

Az elmúlt két évszázadban persze további fejlődés következett be. Számtalan gombkiosztást fejlesztettek ki, eltérő regisztereket (több síp kombinációja összetett hangszínek elérése érdekében), precízebb mechanikát, hangszínt megváltoztató mechanikát vagy a casottót. Érdemes megjegyezni, hogy szinte minden népcsoport elkészítette saját változatát erre a hangszerre, ez egyben meg is nehezíti a hangszer típusainak kategorizálását.

Felépítése

Általánosan elmondható
Számos méretben gyártják, az eltérő méreteket a basszusgombok száma alapján nevezik el. Így létezik 185-ös, 160-as, 140-es, 120-as, 96-os, 80-as, 72-es, 60-as, 48-as, 32-es, 18-as és 9-es harmonika. A kisebb méretű hangszereket kezdőknek és gyerekeknek ajánlják, mivel egy 120-as harmonika általában 10 kg-nál nehezebb, gyerekek számára emiatt lehetetlen vagy legalábbis megerőltető lenne a gyakorlás.

Általános részei

Légszekrény

A harmonika fontos része, ami a két oldalt köti össze egymással. Funkciója többféle, a hang képzésben jelentős szerepe van, hogy a sípokon a levegő egyenletesen haladjon át, létrehozva így a tiszta, egyenletes hangokat. Továbbá ezzel szabályozzuk a hangerőt, a húzás vagy tolás gyorsaságával, hasonló képpen, mint a hegedűnél a vonó. Anyagát tekintve többféle anyagból épülhet fel, az anyagok kiválasztásának jelentős szerepe van a megfelelő funkció és a dizájn tekintetében. Alapanyaga a harmonika szerűen hajtogatott karton, ami a hangszer nevét is adja. Ennek a kialakításnak számos előnye van, többek között a hangszer kisebb lehet, a ki-be húzható légszekrény miatt, ezzel a megoldással tudunk a sípokba levegőt juttatni, valamint a hangképzés ez által lesz tökéletes. Fontos tudni, hogy a harmonika belső kialakítása során törekedni kell a teljes tömítettségre, ez azt jelenti, hogy a harmonikából ideális esetben csak a sípokon keresztül távozhat a levegő. Épp ezért a kartont a sarkainál és azokon a részeken ahol a használat során nagy igénybevételnek van kitéve, plusz borítással látják el. Ezek az anyagok lehetnek különböző textilek, bőrök, műanyagok, amiket ragasztásos technológiával rögzítenek a légszekrényen. A sarkokat általában lekerekített fém sarkokkal védik, a többi élet színes csíkokkal, kalikóval díszítik. A karton két oldalát egy-egy fa kerethez rögzítik, ami hordozóként funkcionál és merev kapcsolódási pontot fog biztosítani a hangszer jobb és bal oldala között. A légszekrényt a megfelelő tömítés után szegeléssel vagy belső rögzítő mechanika kialakításával, esetleg ragasztással rögzítik a hangszertesthez. A légszekrény átlagos szélessége 16-20 redő.

Hangszertest
Elsődleges funkciója a belső mechanika, sípsorok rögzítése, védelme, a hangok erősítése vagy tompítása. A különböző kialakítások miatt, méretben és formailag is eltérnek a különböző típusú harmonikák hangszertestei. Közös tulajdonság, hogy ezen belül helyezkednek el a különböző billentő mechanikák, a sípsorok, az esetleges hangzást befolyásoló, módosító szerkezetek, elektronikák (MIDI rendszer, mikrofonok).
Anyagát tekintve elmondható, hogy a minőségi hangszerek fából készülnek, mind a megmunkálhatósága, mind az akusztikai jellemzői miatt. A hangszertest kialakítása tipikusan kézi, faipari munka. A kész testet különböző eljárással védik, konzerválják. Festhetik, ráégethetik a festéket, vagy bevonhatják paerloid anyaggal, amitől a hangszer gyöngyház hatású lesz, végül több réteg lakk kerül rá a tökéletes csillogás érdekében. Itt is elsődleges szempont az alapanyag élettartamának növelése és a dizájn. A megjelenés manapság nagyon fontos, ezért léteznek különböző strasszkövekkel kirakott, vésett, nemesfémekkel és drágakövekkel díszített modellek is.  A gyártók törekednek a minél könnyebb anyagok alkalmazására, mivel a hangszer súlya egy fontos paraméter, épp ezért előfordul, hogy a fán kívül kompozitanyagot vagy műanyagot is használnak a hangszertest kialakítása során.

Mechanika

A jellegzetes harmonika hang eléréséhez, sok különböző mechanikai megoldásra van szükség. Első fontos rész a billentyű mechanika. Eltérően a zongorától, a billentyűk végén nem kalapácsok találhatóak, hanem úgynevezett klapnik. Ennek funkciója, hogy a sípsorokhoz vezető hangnyílásokat kitakarja. A billentő mechanizmus eltérhet harmonikánként, de általánosan elmondható, hogy valamilyen tengelyen mozognak a billentyűk, lenyomáskor egy hajlított rugó ellen dolgoznak. A billentyűk lenyomásakor keletkező zajokat, "alápárnázással", aláfilcezéssel szokták tompítani.
Másik fontos rész a basszus mechanika, ahol egy gomb lenyomására, akár egy teljes akkordnak, vagyis több hangnak kell egyszerre megszólalnia. Ezt egy bonyolult fém-fésűs mechanikával oldják meg.

Változó részei

Jobb (prím) oldal

Bal (basszus) oldal

A basszus gombok szokásos rendszerét (elrendezését) Stradella basszusnak hívják. A basszus 6 sorra van felosztva, az egyes sorok a következőek:
 terc sor,
 alapsor,
 dúr,
 moll,
 dúr-kis szeptim,
 szűkített.
Az alapsor ahogy a neve is mondja, jelenti a kiindulópontot. Ezen a soron a hangszeren "felfelé" (kezünkkel a basszusgombokon felfelé) elmozdulva a kvintkör szerint kapjuk meg az újabb és újabb hangokat. Tehát a C gomb felett a G van, mivel a C-nek a tiszta kvintje a G. G mellett felfelé haladva a D helyezkedik el, utána következik az A majd E, H, Fisz, Cisz, Gisz, Disz, Aisz. A C hangtól lefelé haladva a kvartkör szerint következnek a gombok. C-től lefelé haladva következik az F, F után a Bé, utána Esz, Asz, Desz, Gesz, Cesz, Fesz, Hesz. A játékos számára viszonyítási pontokat jelentenek a C, E és Asz gombok, ezek felülete eltér a többi gombétól - általában domború, homorú vagy recés kialakítású - így a játékos tudja, hogy melyik billentyűt tapintja. Ennek nagy jelentősége van a gyakorlás időszakában, mivel a játékos nem látja a bal kezét játék közben. Ha lenyomunk egy gombot az alapsoron, rézsútosan helyezkednek el a hozzá tartozó akkordok illetve a terc hang. Az alapsor alatt van a hozzá tartozó nagy terc (1. sor), az alapsor felett pedig sorra a dúr, moll, dúr kis szeptim, és szűkített akkordok. Az elrendezés több szempontból is előnyös. A legfontosabb, hogy ha le tudunk játszani egy dallamot a basszusban, akkor ha elmozdítjuk a kezünket a gombsoron felfelé vagy lefelé, ugyanúgy le tudjuk játszani a dallamot, csak most már transzponálva. Az elrendezés ezen kívül lehetőséget ad gyors inga-basszus játékra. Az akkordoknak azonban korlátozó hatásuk is van, jazzben és komolyzenében is hátrányt vagy nehézséget jelenthet ez a kiosztás (elsősorban a kromatikus lépéseknél, illetve az alterált akkordoknál). Ezért létezik olyan kialakítás, hogy a 120 gomb mellett további 3 sort találunk a basszusban, ez bizonyos fokú szólózásra ad lehetőséget a basszusban, hasonló okokból született a freebasszus (akkordok helyett külön gombok az egyes hangoknak) és a konverter rendszer (ami váltani tud a Stradella és a freebasszus között) is. Ezek a harmonikák nehezebbek és drágábbak kisebb társaiknál, valamint a megfelelő hangszerkezeléshez nagyfokú iskolázottság vagy gyakorlás szükséges.

Sípok és regiszterek
A harmonikák szólósípjai (jobb kéz) 3 különböző sípból épülhetnek fel. A sípok a következők:

 Basszus síp: a "legalsó" síp, a legmélyebb hangot ez adja (16"). Ez egy oktávval mélyebben szól, mint a névleges hangmagasság.
 Klarinét síp: ez a "középső" síp, ez pont a névleges hangot adja (8").
 Pikkoló síp: ez a "felső" síp, egy oktávval magasabban szól mint a névleges hang (4").

A különböző hangmagasságú sípokból felépített hangsorokat kórusoknak nevezik. Fontos tulajdonsága egy harmonikának, hogy hány kórusból áll (jobb és bal oldalon). Ez lehet 2, 3, 4, 5 vagy akár több is bal oldalon.
Egy jobb kéznél 4 kórusos harmonikában a fent említett sípokon kívül található még egy sípsor, aminek hangjai névlegesen a klarinétsíppal adna egy hangot, de kicsit el van hangolva (+1-2 Hz). Emiatt a klarinétsíppal együtt egyfajta vibráló, pulzáló, hangot ad, ez a tremoló. Az orgona voix celeste (=égi/mennyei hang) regiszteréhez szokták hasonlítani, és violin (hegedű) hangszínként írják le az angol irodalomban.

Ha három klarinétsípot úgy hangolnak be, hogy a középsőhöz képest a másik kettő hangmagassága csak minimálisan tér el lefelé és felfelé (±2 Hz), akkor megkapjuk az igazi müzettes hangzást. Állandóan interferáló, zúgó, stabil hangot nem adó hangzást, amely népszerű a francia és ír zenészek körében. Sokan ezzel a hangszínnel azonosítják a harmonikát.

A regiszterváltó segítségével állíthatjuk, hogy melyik sípsor kapjon levegőt, melyik szólaljon meg. Amikor a regiszterváltó kapcsolót úgynevezett "tutti" (minden síp szól) állásban nyomunk le, olyankor az összes sípsorról megszólal a síp egy hanghoz. Az egyes regisztereket körökbe rajzolt pontokkal jelölik.

A sípok gyártása

A harmonika nyelvsípjait alapvetően egy lemez, két nyelv és két szegecs alkotja. A következő lépések a kézi gyártású sípokra vonatkoznak.

 A nyelvprofilok kialakítása. A nyelvet alkotó vékony fémlap profilját precíziós eljárással köszörülik. A nyelvvel egy konkrét zenei hangot kívánnak elérni, ehhez a fémből mindenképpen anyagot kell eltávolítani. Hogy a kívánt profilt elérjék, a köszörűkövet egy előre beállított pályán mozgatják.
 Finom reszelés. Minden hanghoz más profil tartozik, hozzávetőlegesen 400 különböző hangot fednek le a harmonikák sípjai (különböző méret, típus, eltérő skálák). Minden egyes hanghoz meghatározható egy ideális nyelvprofil, alak és keménység. Hogy a kívánt alakot elérjék, az első köszörülés után kézi reszelés következik, míg a kívánt profilt el nem érik. A profil kialakítása után a nyelv vágással megkapja végső formáját.
 A nyelvsíp lapjának kialakítása. A nyelvsípok "testét" adó lemezt speciális alumínium öntvényekből vágják. Ebben a fázisban alakítják ki a szegecsek és a nyelvek számára szolgáló furatokat ill. foglalatokat, amelyeket a legjobb minőségű sípok esetében a gépi kialakítás után kézzel tovább reszelnek.
 A nyelvek, lemezek végleges méretre vágása összeszerelésük előtt. A köszörült-reszelt lemezeket, nyelveket speciális, rendkívül kemény acéllal vágják. A nyelv és a lemez ebben a fázisban kapja meg végleges formáját (korábban a nyelvprofil és a lemez furatai, foglalatai kerültek kialakításra). A vágás során század mm-es tűrést engednek meg, a legjobb minőség elérése végett.
 A síp összeszerelése. Miután a megfelelő alkatrészeket kiválasztották, összeszerelik a sípot. A lemezen található foglalatokba behelyezik a nyelveket, és apró szegecsekkel rögzítik őket. A nyelvek rögzítése precíziós munka, csak a foglalatnak pontosan a közepére helyezett nyelv fog megfelelően szólni.
 A síp kipróbálása. A sípot egy speciális "hangolópadra" helyezik (olaszul provino). A sípot az asztal alatt található pedállal működtethető légszekrénnyel fújják meg, ellenőrizendő a síp hangját és működését.
 A síp hangjának ellenőrzése. A hangolópad és egy referenciasíp segítségével az adott személy fül alapján ellenőrzi az adott sípot. Ha eltérést érzékelnek a referencia és a kérdéses síp hangja között, finomreszelővel próbálják meg kijavítani a hibát. A reszelés során, hogy mozdulatlanul tartsák a sípot, egy apró vékony lemezt helyeznek a nyelv alá (olaszul stizzicatora).
 Első hangolás. A hangmagasság emeléséhez a hangolónak anyagot kell eltávolítania a nyelvhegyről reszelővel. A hangmagasság mélyítéséhez a nyelvtestet kell reszelni. Ha a sípot kézzel hangolják egy apró reszelőt (stecca) használnak, de lehetőség van finom villamos köszörű használatára is. Ennél a fázisnál fokozottan kell figyelni a nyelv túlmelegedésének elkerülésére. Ha a nyelv felmelegszik, képlékeny alakváltozást szenvedhet el, ami megváltoztathatja a síp hangját. Hangolás során a nyelvprofil sérülése is kerülendő, mert ez a síp végleges hangját nagy mértékben megváltoztatná, akár tönkre is teheti.
 Végleges hangolás. Az első hangolás után még legalább egy hangolásra kerül sor a sípokból álló blokk kialakítása után. A sípok további részeinek (bőr vagy műanyag szigetelés) hanyag beszerelése, ill. a sípok nem megfelelő beszerelése, sérülése a korábban kialakított hangot elronthatja. A végső hangolás végezhető kézzel is, ma már azonban a gépi hangolás sokkal elterjedtebb.

Szíjak
A hangszeren többféle szíj, szíjzat található. A hangszer megszólaltatásához, annak jobb oldali részét rögzíteni kell, stabil pozícióba kell helyezni. A hangszer tervezők ezt vállszíjakkal oldották meg, ezért a harmonikán két vállszíj található, - fordítva használatos, mint a hátitáskán - melyek csatokkal rögzíthetőek a hangszertestre. A balkéz rögzítésére, széles basszusszíjat használnak, aminek alsó végét fixen rögzítik, a felső részét pedig állítható mechanikával látják el, hogy annak méretét a játékos méretéhez lehessen állítani. A légszekrény rögzítéséhez fújtatószíjakat szoktak használni, amit patentokkal rögzítenek a hangszertest oldalain, alul-felül. Bár erre léteznek belső mechanikai megoldások is. A szíjakat eredetileg sima bőrből készítették, manapság is ez a legelterjedtebb, annyi különbséggel, hogy a kényelmes hangszertartáshoz, ezeket vastag szivacs, filc és bársony borítással látják el. Léteznek ettől eltérő, textil és egyéb szövetből készült pántok is.

Billentyűs harmonika

Magyarországon tévesen tangóharmonikaként hivatkoznak rá, ennek oka feltehetőleg a hangszer elterjedésének korai időszakára – 40-es, 50-es évek – vezethető vissza, amikor is a hazai zenészek előszeretettel játszottak rajta tangót. Az angol irodalomban piano-accordionnak azaz "zongora-harmonikának" nevezik, mivel jobb kézben a zongorához hasonló billentyűk vannak. A billentyűk keskenyebbek, mint a zongorán és billentésük is eltérő a rugós mechanizmus miatt.
A leggyakrabban használt változat a 120-as harmonika, ami basszus oldalon 6 sorban, soronként 20 gombot, és a melódia oldalon a jobb kéznél 41 billentyűt tartalmaz. Ezen basszus gombok rendszerét (elrendezését) Stradella basszusnak hívják.
Szimfonikus zenekar számára is gyártanak harmonikát, ezen basszus gomb nem található, a szólóoldalon általában 37 billentyűvel rendelkezik.

Képek a harmonika részeiről és belső felépítéséről

Gombos harmonikák

A gombos harmonikák esetében a jobb kéz dallamát gombokkal lehet megszólaltatni. A gombok kiosztására számtalan változatot alkottak meg, melyek hangolásukban, mechanikájukban, és gyártásukban egyaránt eltérnek. A diatonikus harmonikák melódia oldala általában kevés gombot tartalmaz, legtöbbször csak néhány hangnemben teszi lehetővé a diatonikus skálák eljátszását. A basszus oldal rendszerint az alapvető akkordokat, és az alapsort tartalmazza. Majdnem minden diatonikus gombos harmonika (pl. bandoneón) biszonáns, ami azt jelenti hogy minden gomb két hangot képes létrehozni. Egyet amikor a légszekrényt kitágul, egy pedig mikor a légszekrény összehúzódik. Néhány harmonika (pl. az orosz Garmon) uniszónó, mivel minden egyes billentyű ugyanazt a hangot szólaltatja meg a légszekrény mozgásától függetlenül. ezen kívül léteznek hibrid változatok is, amelyek a két rendszer egyfajta kombinációját jelentik. A kromatikus gombos harmonika olyan gombos harmonika, ahol a melódia oldal azonos alakú gombokból álló sorokból épül fel. A kialakítás során a hangmagasság kromatikusan emelkedik az átlók mentén. A basszus általában Stradella rendszerű, szabad basszus rendszerű, vagy kombinált, a kettő közötti váltást lehetővé tevő mechanikájú. Általában 3-5 sort alakítanak ki a jobb kéz számára. Az 5 soros változat esetében az első két sort ismétlik meg, hogy megkönnyítsék a játékos dolgát. Létezik 6 soros változat is, elsősorban Szerbiában és a volt Jugoszlávia területén terjedt el. Az ilyen harmonikák az ún. B rendszert használják, és a "dugmetará"-nak hívják.

Baján

A baján (orosz: баян) egy kromatikus gombos harmonika, amit a kora 20. században fejlesztettek ki. Kromatikusnak azért hívják, mert a szólam gombjain a hangmagasság kromatikusan emelkedik átlós irányban. A nyugati kromatikus harmonikáktól néhány ponton eltér:

 A sípok szélesebbek és téglalap alakúak, szemben a nyugati változat trapéz alakjával.
 A sípok általában együtt kerülnek elhelyezésre egy lemezre, nem pedig párban állnak.
 A lemezt ragasztás helyett csavarral rögzítik a sípokból álló blokkhoz.
 A sípok hangolásánál általában nem alakítanak ki tremolo hangzást.
 Néhány nagyobb méretű bajánon a regiszterváltó a harmonika tetején található.
 Egyes rendszerint nagyobb típusokon váltani lehet a basszust. Az előre beállított basszusakkordok helyett szabad basszusjátékra nyílik lehetőség.
 A szűkített hetes akkord sor eltérő a Stradella rendszerű basszushoz képest. Ahol az ember a G-szűkített akkordot keresi a Stradella rendszeren ott C-szűkítettet fog találni.

A belső kialakítás eltérése miatt a bajánnak a nyugati rendszerű kromatikus harmonikától eltérő hangszíne van. Ez különösen igaz a basszusra, melynek sokkal teltebb hangzása van. A gombos harmonikák virtuóz játékot tesznek lehetővé, ezért figyelembe véve gazdag hangszínét is, kedvelt harmonika a klasszikus zenészek körében. A mai modern orosz szlengben a "baján" kifejezés elcsépelt viccre, régi hírre, esetenként plágiumra is utal. Ennek eredete egy rövid vicc: "tegnap temettük anyósomat… két bajánt is szétvertünk." A baján kifejezés azután vált az elcsépelt dolgok szinonimájává, miután egy felhasználó többször is elsütötte ugyanezt a viccet egy fórumban.

Sramliharmonika

A sramli harmonika (német: Schrammelharmonika) a gombos harmonikák egyik típusa. Jobb kézben kromatikus B-Griff rendszerű gombsort találunk, míg a basszust 12 gombos diatonikus rendszer szolgáltatja. A klasszikus sramlikvartett (Schrammelquartett) egyik hangszere, két hegedű és egy kontrabasszus mellett. E műfaj virágkorát Bécsben élte, a sramli kifejezést ma pejoratív jelzőként is használják.
Ennél a harmonikánál általában két vagy három sípsort uniszónóra hangolnak. Kis mérete és súlya, valamint kézzel gyártott sípjai együttesen jelentősen eltérő hangzást eredményeznek napjaink kromatikus harmonikáival összehasonlítva.

Bandoneón

Magyarországon kevéssé ismert harmonika. Ezt tekinthetjük az autentikus "tangóharmonikának".
Egyik legközismertebb egyénisége a hangszernek Astor Piazzolla.

A harmonika gyártása
A harmonika gyártása nem teljesen automatizált. A gyártási folyamat az egyes alkatrészek legyártásából, az alrészek összeszereléséből, a végső összeszerelésből, díszítésből és csomagolásból áll.
 Az elemek legyártása
 A gyártótól függően az egyes elemeket vagy helyben gyártják, vagy beszállítótól szerzik be. A faelemeket általában apró fűrészekkel a kívánt méretre vágják, vagy formaként nagy nyomással és pengék segítségével kipréselik, kivágják. Ez automatizált folyamat, annak minden előnyével. (sebesség, precizitás, minőségbiztosítás)
 A harmonika műanyag alkatrészeit – például billentyűk, gombok – általában fröccsöntéssel készítik.
 A harmonika fémalkatrészeinek gyártására sokféle technika terjedt el. Általában öntvényeket készítenek. A sípok esetében a fémet megedzik, mellyel csökkenthetővé válik a fém keménysége, és ridegsége, az anyag rugalmasabbá, könnyebben formázhatóvá válik.
 A sípok, a billentyűk, és a burkolat összeszerelése
 Miután az egyes elemeket legyártották, a részleges összeszerelés következik. A sípokat az alumínium lemezre szegecselik esetleg csavarozzák. Ennek a lemeznek két foglalata van minden síp számára, minden sípot a másikhoz képesti ellenkező oldalon rögzítenek. A nyílt véget bőr vagy műanyag szelepekkel biztosítják.
 A sípokat tartalmazó lemez (blokk) sípjait speciálisan rendezik el, majd egy faelemhez rögzítik. Modelltől függően 3 vagy 4 ilyen blokkot építenek be a basszus és a melódia oldalra. A sípokat végül összekötik a billentyűkkel, illetve gombokkal az egyes oldalakon.
 Végső összeszerelés
 A légszekrény általában beszállítóktól szerzik be. A végső összeszerelésnél a két oldalt a légszekrénnyel összekötik, majd az illesztési pontokat viasszal szigetelik.
 Utolsó simítások
 Miután a főelemeket összeszerelték, a díszítés következik, a harmonikák híresek gazdag díszítésükről. A gyártási fázis utolsó elemeként a harmonika megkapja tokját.

Híres gyárak, manufaktúrák

Német osztrák és svájci manufaktúrák
 Hohner
 Weltmeister és Harmona
 ämmitaler Örgeli
 Kliegenthal bandoneonok
 Bayerland Harmonika
 Musikhaus J. Gwerder & Sohn
 Hartenhauer bandoneon
 Edler Harmonikas
 Eichhorn
 Ekart
 Hermann Jamnik Harmonikabau
 Kärtnerland
 Lanzinger
 Novak Harmonikas

Angolszász manufaktúrák
Általában concertinokat találunk a manufaktúrák kínálatában. Tekintettel a concertinák változatosságára, és a gazdag hagyományokra felbecsülni sem lehet a gyártók számát. A teljesség igénye nélkül néhány név:
 Hyde Accordions
 Kincora Accordions
 Marcus Music
 R Morse & Co. Concertinas

Olasz manufaktúrák
Az olasz harmonikagyártásra inkább a kis manufaktúrák jellemzőek, szemben a német riválisokkal. Ez alól kivételt képez például a Scandalli-Paolo Soprani alkotta SEM cég, vagy a Victoria. A manufaktúrák nagy része Castelfidardo városában és annak környékén működik. Az olasz harmonikagyártásra fokozottan érvényes az angolszász manufaktúráknál említett gazdag harmonika hagyományok, a manufaktúrák számát lehetetlen felmérni.
 Paolo Soprani
 Bompezzo
 Ballone Burini
 Baldoni
 Bafetti
 Fratelli
 Excelsior
 Beltuna
 Borsini
 Bugari Armando
 Dallape
 Fantini
 Giustozzi
 Guerrini
 Koppold
 Ottavianelli
 Pigini
 Scandalli
 Sem
 Serenellini
 Victoria
 Zupan
 Beltrami A cég székhelye Stradella városában található, innen kapta nevét a korábban is említett Stradella rendszerű basszus.

Francia manufaktúrák
 Bertrand Galliard diatonikus harmonikák
 Bernard Loffet
 Maugein

Orosz manufaktúrák
 Akko
 Bajan Jupiter

Manufaktúrák más országokból
 Gholamreza Seyed Hasani harmonikái Irán
 Delicia Csehország
 Karel van der Leeuw harmonikái Hollandia
 Melodija Szlovénia
 Joaquim Nogueira Portugália
 Roland digitális harmonika Japán
 Xianghe Tianyin Musical Instrument Co. Ltd Kína

Neves harmonikások
 Wolmer Beltrami
 Pasquale Coviello
 Alexander Shirunov (Alekszandr Vasziljevics Sirunov),  Wikipédia-szócikke
 Ernyei László
 Hlaszny Béla
 Kéméndi Tamás
 Horváth István
 Tabányi Mihály
 Orosz Zoltán, szócikke a Wikipédián
 Richard Galliano
 Luciano Fancelli
 Vitaly Dmitriev (Vitalij Alekszandrovics Dmitrijev)
 Ljubiša Pavković
 Yvette Horner

Jegyzetek

Források
 https://web.archive.org/web/20090130113618/http://www.harmonika.hu/pages/hu/videos.php
 http://www.concertina.com/index.htm
 http://www.harmonikamoger.hu/
 http://www.accordionlinks.com/manufacturer.cfm
 http://www.madehow.com/Volume-3/Accordion.html
 http://www.accordion.hu
 https://www.volksmusikstadl.com

További információk
 https://accordionchords.com

Aerofon hangszerek
Magyar népi hangszerek


text:
O Carnotauro ou Carnotaurus (do latim "touro carnívoro") foi um gênero de dinossauro carnívoro e bípede que viveu durante o período Cretáceo, principalmente na região onde hoje se situa a América do Sul. Sua espécie-tipo é denominada Carnotaurus sastrei. Conhecido a partir de um único esqueleto bem preservado, é um dos terópodes mais bem compreendidos do Hemisfério Sul. Seu esqueleto, encontrado em 1984, foi descoberto na província de Chubut, na Argentina, a partir de rochas da Formação La Colônia. O Carnotauro é um membro derivado dos Abelisauridae, um grupo de grandes terópodes que ocuparam o grande nicho predatório nas massas de terra do sul de Gondwana durante o final do Cretáceo. Dentro dos Abelisauridae, o gênero é frequentemente considerado um membro do Brachyrostra, um clado de formas de focinho curto restrito à América do Sul.

O carnotauro foi um terópode mediano, atingindo em torno de 7 metros de comprimento e podia alcançar até 3 metros de altura. Existe muita discussão sobre esse animal. Inicialmente, possuía patas anteriores extremamente curtas, sendo  praticamente vestigiais. Por outro lado, as patas traseiras eram longas e o estudo da musculatura a partir dos vestígios dos músculos caudofemorais, indicava um animal adaptado para corrida, com estudos indicando a possibilidade de alcançar velocidades de até 55 km por hora. Além disso, possuía mandíbulas curtas e um crânio alto, podendo indicar uma mordida rápida, porém não muito possante. Isso, aliado a alta velocidade, poderia indicar um predador de animais menores, especialista em presas velozes. Isso ainda seria corroborado por ter sido encontrado em conjunto com seus fósseis diversos pequenos animais como cobras, tartarugas e mamíferos. Outra teoria, entretanto, indicava que este animal poderia predar saurópodes como Chubutisaurus, de cerca de 20 metros de comprimento. É possível que o Carnotaurus  atacasse esses grandes animais, quando jovens ou doentes.

Várias características do Carnotauro chamam atenção dos cientistas. Embora fosse carnívoro, foi observado nele uma característica comum em herbívoros, a presença de pequenos chifres, cuja função é bastante especulada. Alguns paleontólogos defendem que eram usados em lutas com indivíduos da mesma espécie, já que são pequenos demais para terem sido usados na caça. Outros teorizam que os chifres poderiam ser apenas uma característica de identificação entre os indivíduos da mesma espécie.  Outras características impressionantes eram os pequenos olhos apontados para frente e os ossos da coluna com projeções em forma de asa. O focinho maciço sugere órgãos olfativos grandes e olfato apurado. Em comparação com outros grandes terópodes, o Carnotaurus possuía características pouco comuns.

Descoberta

O único esqueleto (holótipo MACN-CH 894) foi desenterrado em 1984 por uma expedição liderada pelo paleontólogo argentino José Bonaparte. Esta expedição também recuperou o peculiar saurópode espinhoso Amargasaurus. Foi a oitava expedição dentro do projeto "Vertebrados Terrestres Jurássicos e Cretáceos da América do Sul", que começou em 1976 e foi patrocinado pela National Geographic Society. O esqueleto está bem preservado e articulado (ainda conectados juntos), com apenas os dois terços posteriores da cauda, grande parte da perna, e as patas traseiras sendo destruídas pelo intemperismo. O esqueleto pertencia a um indivíduo adulto, como indicado pelas suturas fundidas no caixa craniana. Foi encontrado deitado sobre seu lado direito, mostrando uma típica pose de morte com o pescoço dobrado para trás sobre o torso. Excepcionalmente, é preservada com extensas impressões de pele. Em vista da importância dessas impressões, uma segunda expedição foi iniciada para reinvestigar o local da escavação original, levando à recuperação de várias manchas de pele adicionais. O crânio foi deformado durante a fossilização, com os ossos do focinho do lado esquerdo deslocados para frente em relação ao lado direito, os ossos nasais empurrados para cima e os pré-maxilas empurrados para trás sobre os ossos nasais. A deformação também exagerava a curvatura superior do maxilar superior. O focinho foi mais fortemente afetado pela deformação do que a parte posterior do crânio, possivelmente devido à maior rigidez desse último. Na vista superior ou inferior, as mandíbulas superiores eram menos em forma de U do que as mandíbulas inferiores, resultando numa aparente incompatibilidade. Esse descompasso é resultado de deformações que atuam nas laterais, afetando os maxilares superiores, mas não os maxilares inferiores, possivelmente devido à maior flexibilidade das articulações dentro destes últimos.

O esqueleto foi coletado em uma fazenda chamada "Pocho Sastre" perto de Bajada Moreno no departamento de Telsen da província de Chubut, Argentina. Por estar embutido em uma grande concreção de hematita, um tipo de rocha muito dura, a preparação foi complicada e progrediu lentamente. Em 1985, Bonaparte publicou uma nota apresentando Carnotaurus sastrei como um novo gênero e espécie e descrevendo brevemente o crânio e a mandíbula inferior. O nome genérico Carnotaurus é derivado do latim caro [carnem] ("carne") e taurus [taurum] ("touro") e pode ser traduzido como "touro carnívoro", uma alusão aos chifres semelhantes de um touro na parte superior do crânio do animal. O nome específico sastrei homenageia Angel Sastre, o proprietário da fazenda onde o esqueleto foi encontrado. Uma descrição abrangente de todo o esqueleto se seguiu em 1990. Depois de Abelisaurus, Carnotaurus foi o segundo membro da família Abelisauridae que foi descoberto. Durante anos, foi de longe o membro mais bem compreendido de sua família e também o terópode mais bem compreendido do Hemisfério Sul. Não foi até ao século XXI em que abelissaurídeos semelhantes bem preservados foram descritos, incluindo Aucasaurus, Majungasaurus e Skorpiovenator, permitindo que os cientistas reavaliassem certos aspectos da anatomia do Carnotaurus. O esqueleto do holótipo é exibido no Museu Argentino de Ciências Naturais, Bernardino Rivadavia; réplicas podem ser vistas aí e em outros museus ao redor do mundo. Os escultores Stephen e Sylvia Czerkas fabricaram uma escultura em tamanho real do Carnotaurus ,que estava anteriormente em exibição no Museu de História Natural do Condado de Los Angeles. Essa escultura, encomendada pelo museu em meados da década de 1980, é provavelmente a primeira restauração da vida de um terópode mostrando uma pele precisa.

Descrição

O Carnotaurus era um predador grande, mas de constituição leve. O único indivíduo conhecido havia cerca de 7,5 a 8 m de comprimento, tornando o Carnotaurus um dos maiores abelissaurídeos. Ekrixinatosaurus e possivelmente Abelisaurus, que são altamente incompletos, podem ter sido semelhantes ou maiores em tamanho. Um estudo de 2016 descobriu que apenas o Pycnonemosaurus, com 8,9 m, era mais longo que o Carnotaurus; foi estimado em 7,8 m. Sua massa é estimada em 1 350 kg, 1 500 kg, 2 000 kg, 2 100 kg, e 1 306–1 743 kg em estudos separados que usaram diferentes métodos de estimativa. Carnotaurus era um terópode altamente especializado, como visto especialmente nas características do crânio, vértebras e membros anteriores. A pelve e os membros posteriores, por outro lado, permaneceram relativamente conservadores, assemelhando-se aos do Ceratosaurus mais basal. Tanto a pélvis quanto o membro posterior eram longos e finos. O fêmur esquerdo (osso da coxa) do indivíduo mede 103 cm de comprimento, mas mostra um diâmetro médio de apenas 11 cm.

Crânio

O crânio, medindo 59,6 cm de comprimento, era proporcionalmente mais curto e mais profundo do que em qualquer outro grande dinossauro carnívoro. O focinho era moderadamente largo, não tão afilado como visto em terópodes mais basais como Ceratosaurus, e as mandíbulas eram curvadas para cima. Um par proeminente de chifres projetava-se obliquamente acima dos olhos. Esses chifres, formados pelos ossos frontais, eram espessos e em forma de cone, internamente sólidos, um tanto achatados verticalmente em seção transversal, e mediam 15 cm de comprimento. Bonaparte, em 1990, sugeriu que esses chifres provavelmente teriam formado os núcleos ósseos de bainhas queratinosas muito mais longas. muito mais longos do que os núcleos ósseos.

Como em outros dinossauros, o crânio foi perfurado por seis grandes aberturas de cada lado. A mais frontal dessas aberturas, a narina externa (narina óssea), era subretangular e direcionada para os lados e para a frente, mas não era inclinada na vista lateral como em alguns outros ceratossauros, como o Ceratosaurus. Essa abertura era formada apenas pela nasal e pré-maxila, enquanto em alguns ceratossauros relacionados a maxila também contribuiu para essa abertura. Entre a narina óssea e a órbita (abertura do olho) estava a fenestra anterorbital. No Carnotaurus, essa abertura era mais alta que longa, enquanto era mais longa que alta em formas relacionadas, como Skorpiovenator e Majungasaurus. A fenestra anterorbital era delimitada por uma depressão maior, a fossa antorbital, que era formada por partes rebaixadas da maxila na frente e a lacrimal atrás. Como em todos os abelissaurídeos, essa depressão era pequena no Carnotaurus. O canto frontal inferior da fossa antorbital continha uma abertura menor, a fenestra promaxilar, que levava a uma cavidade cheia de ar dentro da maxila. O olho estava situado na parte superior da órbita em forma de buraco de fechadura. Essa parte superior era proporcionalmente pequena e subcircular, e separada da parte inferior da órbita pelo osso pós-orbital projetado para frente. Ele foi levemente girado para frente, provavelmente permitindo algum grau de visão binocular. A forma de buraco de fechadura da órbita foi possivelmente relacionada ao acentuado encurtamento do crânio, e também é encontrada em abelissaurídeos de focinho curto relacionados. Como nos demais abelissaurídeos, o osso frontal (no teto do crânio entre os olhos) foi excluído da órbita. Atrás da órbita havia duas aberturas, a fenestra infratemporal na lateral e a fenestra supratemporal na parte superior do crânio. A fenestra infratemporal era alta, curta e em forma de rim, enquanto a fenestra supratemporal era curta e quadrada. Outra abertura, a fenestra mandibular, estava localizada na mandíbula inferior – em Carnotaurus, essa abertura era comparativamente grande.

Em cada lado dos maxilares superiores havia quatro dentes pré-maxilares e doze maxilares, enquanto os maxilares inferiores eram equipados com quinze dentes de cada lado.  Os dentes foram descritos como longos e finos, em oposição aos dentes muito curtos vistos em outros abelissaurídeos. No entanto, Cerroni e colegas, em sua descrição do crânio de 2020, afirmaram que todos os dentes erupcionados foram severamente danificados durante a escavação e foram posteriormente reconstruídos com gesso (Bonaparte, em 1990, observou apenas que alguns dentes da mandíbula inferior foram fragmentados). Informações confiáveis sobre a forma dos dentes são, portanto, limitadas a dentes substitutos e raízes dentárias que ainda estão envolvidas pela mandíbula e podem ser estudadas usando imagens de tomografia computadorizada.  Os dentes substitutos tinham coroas baixas e achatadas, eram espaçados e inclinados para frente em aproximadamente 45°.  Em sua descrição de 1990, Bonaparte observou que o maxilar inferior era raso e de construção fraca, com o dentário (o osso do maxilar anterior) conectado aos ossos maxilares posteriores por apenas dois pontos de contato; isso contrasta com o crânio de aparência robusta.. Cerroni e colegas, em vez disso, encontraram conexões múltiplas, mas frouxas, entre o dentário e os ossos da mandíbula. Essa articulação, portanto, era muito flexível, mas não necessariamente fraca.  A margem inferior do dentário era convexa, enquanto era reta no Majungasaurus.

A mandíbula inferior foi encontrada com ossos hióides ossificados, na posição em que estariam se o animal estivesse vivo. Esses ossos delgados, que sustentam a musculatura da língua e vários outros músculos, raramente são encontrados em dinossauros porque muitas vezes são cartilaginosos e não estão conectados a outros ossos e, portanto, se perdem facilmente. Em Carnotaurus, três ossos hióides são preservados: um par de ceratobranquiais curvos, em forma de bastonete, que se articulam com um único elemento trapezoidal, o basihyal. Carnotaurus é o único terópode não aviano conhecido do qual um basihyal é conhecido. A parte de trás do crânio tinha câmaras bem desenvolvidas e cheias de ar ao redor da caixa craniana, como em outros abelissaurídeos. Dois sistemas de câmaras separados estavam presentes, o sistema paratimpânico, que estava conectado à cavidade do ouvido médio, bem como câmaras resultantes de excrescências dos sacos aéreos do pescoço.

Uma série de autapomorfias (características distintivas) podem ser encontradas no crânio, incluindo o par de chifres e o crânio muito curto e profundo. A maxila apresentava escavações acima da fenestra promaxilar, que teriam sido escavadas pelo seio aéreo antorbital (passagens aéreas no focinho). O ducto nasolacrimal, que transportava o fluido ocular, saía na superfície medial (interna) da lacrimal através de um canal de função incerta. Outras autapomorfias propostas incluem uma profunda e longa escavação cheia de ar no quadrado e uma depressão alongada no pterigóide do palato.

Vértebra

A coluna vertebral consistia em dez vértebras cervicais (pescoço), doze dorsais, seis sacrais fundidas e um número desconhecido de vértebras caudais (cauda). O pescoço era quase reto, em vez de ter a curva "S" vista em outros terópodes, e também incomumente largo, especialmente em direção à sua base. A parte superior da coluna vertebral do pescoço apresentava uma fileira dupla de processos ósseos aumentados e direcionados para cima chamados epipófises, criando uma calha suave no topo das vértebras do pescoço. Esses processos eram os pontos mais altos da coluna, elevando-se acima dos processos espinhosos incomumente baixos. As epipófises provavelmente forneceram áreas de fixação para uma musculatura marcadamente forte do pescoço. Uma linha dupla semelhante também estava presente na cauda, formada por costelas caudais altamente modificadas; em vista frontal projetando-se para cima em forma de V e seus lados internos criando uma superfície superior lisa e plana das vértebras frontais da cauda. A extremidade de cada costela caudal era provida de uma expansão em forma de gancho projetada para frente que se conectava à costela caudal da vértebra anterior.

Braços

Os membros anteriores eram proporcionalmente mais curtos do que em qualquer outro grande dinossauro carnívoro, incluindo o Tyrannosaurus. O antebraço tinha apenas um quarto do tamanho do braço. Não havia carpália na mão, de modo que os metacarpos se articulavam diretamente com o antebraço. A mão mostrava quatro dedos básicos, embora aparentemente apenas os dois do meio terminassem em ossos dos dedos, enquanto o quarto consistia em um único metacarpo em forma de tala que pode ter representado um 'esporão' externo. Os próprios dedos estavam fundidos e imóveis, e podem não ter garras. O carnotauro diferia de todos os outros abelissaurídeos por ter membros anteriores proporcionalmente mais curtos e mais robustos, e por ter o quarto metacarpo em forma de tala como o osso mais longo da mão. Um estudo de 2009 sugere que os braços eram vestigiais em abelissaurídeos, porque as fibras nervosas responsáveis pela transmissão de estímulos foram reduzidas a uma extensão vista em emas e kiwis de hoje, que também têm membros anteriores vestigiais.

Pele
Carnotaurus foi o primeiro dinossauro terópode descoberto com um número significativo de fósseis com impressões de pele. Essas impressões, encontradas abaixo do lado direito do esqueleto, vêm de diferentes partes do corpo, incluindo o maxilar inferior, a frente do pescoço, a cintura escapular e a caixa torácica. O maior pedaço de pele corresponde à parte anterior da cauda. Originalmente, o lado direito do crânio também era coberto com grandes manchas de pele - isso não foi reconhecido quando o crânio foi preparado, e essas manchas foram destruídas acidentalmente. No entanto a textura da superfície de vários ossos do crânio permite inferências sobre sua provável cobertura. Uma superfície acidentada com sulcos, covas e pequenas aberturas é encontrada nas laterais e na frente do focinho e indica uma cobertura escamosa, possivelmente com escamas planas como nos crocodilianos de hoje. A parte superior do focinho foi esculpida com inúmeros pequenos orifícios e pontas – esta textura provavelmente pode ser correlacionada com uma almofada cornificada (cobertura córnea). Tal almofada também ocorreu em Majungasaurus, mas estava ausente em Abelisaurus e Rugops. Uma fileira de escamas grandes provavelmente circundava o olho, como indicado por uma superfície acidentada com sulcos longitudinais nos ossos lacrimal e pós-orbital.

A pele foi formada por um mosaico de escamas poligonais não sobrepostas, medindo aproximadamente 5 a 12 mm de diâmetro. Este mosaico era dividido por sulcos finos e paralelos. A escala era semelhante em diferentes partes do corpo, com exceção da cabeça, que aparentemente mostrava um padrão diferente e irregular de escamas. Não há evidência de penas. Estruturas maiores semelhantes a saliências foram distribuídas nas laterais do pescoço, costas e cauda em fileiras irregulares. Essas protuberâncias tinham 4 a 5 cm de diâmetro e até 5 cm de altura e geralmente mostravam uma crista baixa na linha média. Colocaram-se a 8 a 10 cm de distância um do outro e tornaram-se maiores em direção ao topo do animal. As protuberâncias provavelmente representam escamas de características - aglomerados de escudos condensados - semelhantes às vistas no folho macio que corre ao longo da linha média do corpo em dinossauros hadrossaurídeos ("bico de pato"). Essas estruturas não continham osso. Stephen Czerkas (1997) sugeriu que tais estruturas podem haver protegido os lados do animal enquanto lutavam contra membros da mesma espécie (coespecíficos) e outros terópodes, argumentando que estruturas semelhantes podem podem ser encontradas no pescoço da iguana moderna, onde fornecem proteção limitada em combate.

Estudos mais recentes da pele do Carnotaurus publicados em 2021 sugerem que as representações anteriores das escamas no corpo são imprecisas, e as escalas maiores foram distribuídas aleatoriamente ao longo do corpo, não distribuídas em linhas discretas como em representações e ilustrações artísticas mais antigas. Também não há sinal de variação progressiva de tamanho nas escalas de características ao longo de diferentes áreas ao longo do corpo. As escamas do porão do Carnotaurus eram, em comparação, altamente variáveis, variando em tamanho de pequeno e alongado, a grande e poligonal, e de circular a lenticular nas regiões torácica, escapular e cauda, respectivamente. Tal diferenciação de escala pode estar relacionada à regulação do calor corporal e ao derramamento do excesso de calor por meio da termorregulação devido ao seu grande tamanho corporal e estilo de vida ativo.

Classificação
Carnotaurus é um dos gêneros mais bem compreendidos dos Abelisauridae, uma família de grandes terópodes restritos ao antigo supercontinente meridional Gonduana. Os abelissaurídeos foram os predadores dominantes no Cretáceo Superior de Gonduana, substituindo os carcarodontossaurídeos e ocupando o nicho ecológico preenchido pelos tiranossaurídeos nos continentes do norte. Vários traços notáveis que evoluíram dentro desta família, incluindo o encurtamento do crânio e dos braços, bem como peculiaridades nas vértebras cervicais e caudais, foram mais pronunciados em Carnotaurus do que em qualquer outro abelissaurídeo. e embora as relações dentro de Abelisauridae sejam debatidas, Carnotaurus é consistentemente mostrado como um dos membros mais derivado da família por análises cladísticas.

Eis um cladograma publicado por Canale e colegas em 2009.

Paleobiologia

Função dos chifres

O Carnotauro é o único animal bípede carnívoro conhecido com um par de chifres no osso frontal. O uso desses chifres não é totalmente claro. Várias interpretações giraram em torno do uso na luta contra coespecíficos ou para matar presas, embora também seja possível o uso em exibição para corte ou reconhecimento de membros da mesma espécie.

Em 1988, Greg Paul propôs que os chifres eram armas de pontapé e que a pequena órbita teria minimizado a possibilidade de ferir os olhos durante a luta. Gerardo Mazzetta e colegas (1998) sugeriram que o Carnotaurus usava seus chifres de maneira semelhante aos carneiros. Eles calcularam que a musculatura do pescoço era forte o suficiente para absorver a força de dois indivíduos colidindo-se frontalmente com as cabeças a uma velocidade de 5.7 metros por segundo. Fernando Novas (2009) interpretou várias características esqueléticas como adaptações para desferir golpes com a cabeça. Ele sugeriu que o comprimento do crânio poderia ter tornado os movimentos da cabeça mais rápidos, reduzindo o momento de inércia, enquanto o pescoço musculoso teria permitido fortes golpes na cabeça. Também observou uma maior rigidez e força da coluna vertebral que pode ter evoluído para resistir a choques conduzidos pela cabeça e pescoço.

Função da mandíbula e dieta
Análises da estrutura da mandíbula do Carnotaurus por Mazzetta e colaboradores, em 1998, 2004 e 2009, sugerem que o animal era capaz de mordidas rápidas, mas não fortes. Mordidas rápidas são mais importantes do que mordidas fortes ao capturar presas pequenas, como mostrado por estudos de crocodilos modernos. Mazzetta e colegas também consideraram que o crânio era capaz de resistir a forças que aparecem ao puxar presas grandes. Carnotaurus pode, portanto, ter se alimentado principalmente de presas relativamente pequenas, mas também foi capaz de caçar grandes dinossauros. Em 2009, Mazzetta e colegas estimaram uma força de mordida de cerca de 3.341 newtons.

Locomoção
Mazzetta e colegas (1998, 1999) presumiram que o Carnotaurus era um corredor rápido, argumentando que o osso da coxa foi adaptado a suportar momentos de flexão durante a corrida. A capacidade da perna dum animal de resistir a essas forças limita sua velocidade máxima. As adaptações de corrida do Carnotaurus teriam sido melhores do que as dum humano, embora não tão boas quanto as dum avestruz. Os cientistas calculam que o Carnotaurus tinha uma velocidade máxima de até 48–56 km 35 mi) por hora.

Paleoambiente

Originalmente, as rochas em que o Carnotaurus foi encontrado foram atribuídas à parte superior da Formação Cerro Barcino, que se considerava ter aproximadamente 100 milhões de anos (estágio Albiano ou Cenomaniano). Mais tarde, percebeu-se que pertenciam à muito mais jovem Formação La Colônia,  datando dos estágios Campaniano e Maastrichtiano (83,6 a 66 milhões de anos atrás). Novas, em um livro de 2009, deu um intervalo de tempo mais estreito de 72 a 69,9 milhões de anos atrás (estágio Maastrichtiano inferior). No final do Cretáceo, a América do Sul já estava isolada da África e da América do Norte.

A Formação La Colônia está exposta sobre a encosta sul do Maciço Norte da Patagônia. A maioria dos fósseis de vertebrados, incluindo Carnotaurus, vem da seção central da formação (chamada associação de fácies do meio). Esta parte provavelmente representa os depósitos dum ambiente de estuários, mangues ou planícies costeiras.   O clima teria sido sazonal com períodos secos e úmidos.

Ver também

 Outros dinossauros
 Taxonomia dos dinossauros
 Dinossauros do Brasil

Abelisauridae
Dinossauros do Cretáceo
Dinossauros da América do Sul
Espécies fósseis descritas em 1985

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Druhá mocnina a všechny vyšší mocniny jednotky metr jsou odvozené jednotky SI, které jsou používány zejména pro určování využití prostoru určitým materiálem a v mechanice pro popis momentů.

Metr čtvereční

Metr čtvereční, též metr čtverečný, je jednotka obsahu v SI. Je to plocha čtverce se stranou dlouhou 1 metr.

Značka jednotky: m²

Metr krychlový

Metr krychlový (také metr kubický, hovorově často kubík) je jednotka objemu, značená m³, patřící do soustavy SI jako odvozená jednotka. Jeden metr krychlový je objem krychle s délkou hrany 1 metr. Rovná se objemu 1000 litrů.

Porovnání některých řádově blízkých objemů
0,1 m³ je rovno 3,53 krychlové stopy.

1 m³ je roven:
 35,3 krychlové stopy,
 objemu koule o poloměru 0,62 m.

Kilometr krychlový (km³) je objem krychle s délkou hrany 1 kilometr. Protože je objem krychle dán třetí mocninou její strany, platí:
1 km³ = 1 000 000 000 m³.

Metr na čtvrtou

Metr na čtvrtou (m⁴) je odvozená jednotka SI, která se používá hlavně pro popis kvadratických momentů ploch průřezů v mechanice –  (druhého plošného momentu), případně deviačního momentu setrvačnosti – . Často se vyjadřuje v dílčích hodnotách milimetr na čtvrtou (mm⁴), převod mezi jednotkami je 1 m⁴ = 1012 mm⁴.

V systému imperiálních jednotek se používá obdobná jednotka palec na čtvrtou (in⁴).

Metr na šestou

Metr na šestou (m6) je odvozená jednotka SI, která se používá hlavně pro popis výsečového momentu setrvačnosti (). Často se vyjadřuje i v dílčích hodnotách milimetr na šestou (mm6), převod mezi jednotkami je 1 m6 = 1018 mm6.

V systému imperiálních jednotek se používá obdobná jednotka palec na šestou (in6).

Související články

 odvozená jednotka SI
 soustava SI

Jednotky plochy
 Akr
 Jitro
 Lán

Mechanika
 Moment setrvačnosti
 Deviační moment setrvačnosti
 Výsečový moment setrvačnosti

Odvozené jednotky SI
Jednotky plochy
Jednotky objemu


text:
The Slovakia national football team () represents Slovakia in men's international football competition and it is governed by the Slovak Football Association (SFZ), the governing body for football in Slovakia. Slovakia's home stadium from 2019 is the reconstructed Tehelné pole in Bratislava. Slovakia is one of the newest national football teams in the world, having split from the Czechoslovakia national team after the dissolution of the unified state in 1993. Slovakia maintains its own national side that competes in all major tournaments since.

Slovakia has qualified for three major international tournaments, the 2010 FIFA World Cup, UEFA Euro 2016, and UEFA Euro 2020. Slovakia qualified to the FIFA World Cup in 2010 after winning their qualifying group, despite two defeats against Slovenia. At the World Cup, Slovakia progressed beyond the group stage after a 3–2 win against Italy, before bowing out of the tournament after a 2–1 defeat in the knockout stage against the eventual runners-up Netherlands. It was the first time the national team ever played in a major football competition, after playing every FIFA World Cup qualifying campaign since 1998 and every UEFA European Championship qualifying campaign since 1996, after a 50-year absence from international football due to representing part of the Czechoslovakia team. The nation did come close to securing a berth at the 2006 finals in Germany, after finishing second in their group ahead of Russia and behind Portugal, before drawing Spain in their qualification play-off, in which the Slovaks lost by a wide margin on aggregate (1–5, 1–1).

The national team have achieved some noteworthy results such as the aforementioned win over the then title holders Italy at the 2010 World Cup, and a 1–0 win against Russia in September 2010. Despite this success however, the team later dropped down the rankings and a considerable drop in form went with this, as the team failed to qualify for Euro 2012 finishing their group in fourth place. They also only scored seven goals in the group, only more than minnows Andorra. Slovakia then failed to qualify for the 2014 World Cup, but secured a spot in France for Euro 2016 under head coach Ján Kozák, which helped the team reach their best ever position of 14th in the FIFA World Rankings.

Slovakia's traditional rival is the Czech Republic which they played twice in the qualification for the 1998 World Cup in 1997, winning 2–1 in Bratislava before losing 3–0 in Prague with both teams already eliminated, before playing each other again in 2008 and 2009 in the qualifying round for the 2010 World Cup. In these two meetings, the teams drew 2–2 in Bratislava with the Slovaks winning 2–1 in Prague. But before that, they also played each other in Euro 2008 qualifying, and they lost 3–1 in Prague and 3–0 in Bratislava.

History

The first official match of the first Slovak Republic (1939–1945) was played in Bratislava against Germany on 27 August 1939, and ended in a 2–0 victory for Slovakia. After the Second World War, the national football team was subsumed into the team of Czechoslovakia, and for over 50 years Slovakia played no matches as an independent country. During this period, they contributed several key players to the Czechoslovak team, including the majority of the team that won the UEFA Euro 1976 (8 of the 11 players who defeated West Germany in the final were Slovak).

Slovakia's first official international after regaining independence was a 1–0 victory in Dubai over the United Arab Emirates on 2 February 1994. Their first match on Slovak soil was a 4–1 win over Croatia in Bratislava on 20 April 1994. Slovakia suffered their biggest defeat since independence (6–0) on 22 June 1995, in Mendoza, against Argentina. Their biggest wins (7–0) have come against Liechtenstein in 2004 and San Marino (twice) in 2007 and 2009.

Slovakia attempted qualifying for a major championship as an independent team for the first time in Euro 1996 qualifying, but finished in third place in their qualifying group, behind Romania and France, recording wins against Poland, Israel and Azerbaijan, twice. In the 1998 World Cup qualifiers, Slovakia finished fourth in their six-team group with five wins, one draw and four defeats. Their first four games in this were all wins, one of them against their Czech neighbors, helping the team reach their highest FIFA World Ranking to date, 17th.

Slovakia participated in the FIFA World Cup for the first time as an independent nation after finishing in first in 2010 FIFA World Cup qualification – UEFA Group 3 ahead of Slovenia, Czech Republic, Northern Ireland and Poland. On 14 October 2009, they clinched qualification with a 1–0 away win against Poland. On 24 June 2010, at the tournament proper, Slovakia finished second in the group stage after defeating reigning champions Italy in a game which ESPN dubbed "epic": the game saw three goals being scored after the 80th minute, two by Italy and one by Slovakia, as well as a disallowed goal by Italy flagged offside by "the tightest of decisions". The result led Slovakia to the knockout stage and eliminated Italy, who finished last in the group. The result of this match meant that for the first time in World Cup history, both finalists from the previous tournament had been eliminated from the first round, champion Italy and runner-up France.

In the round of 16, Slovakia played the Netherlands in the round of 16, falling behind 2–0 only to score a late goal from the penalty spot by striker Róbert Vittek, the last kick of the game in a 2–1 defeat. Despite elimination, the goal returned Vittek to the top of the goalscoring charts joint top with David Villa until Villa himself later scored against Portugal in Spain's 1–0 win in the same stage of the tournament.

For Euro 2012 qualification, Slovakia was drawn against Russia, the Republic of Ireland, Armenia, Macedonia and Andorra. The good campaign in South Africa boosted team performance ahead of the qualifiers, which started in September with two 1–0 wins against Macedonia in Štadión Pasienky and Russia away. In October, however, they were easily beaten in Armenia (3–1) and drew 1–1 against the Republic of Ireland at home. In February 2011, the team was stunned in a 2–1 friendly defeat against Luxembourg and could only beat group minnows Andorra by one goal. Despite creating better chances, Slovakia earned a goalless draw with Ireland away. Four days later, after creating chances in a goalless first half, Slovakia conceded four goals to Armenia in a match that eliminated the team. In the final two group matches, Slovakia was beaten at home by Russia (1–0) and drew 1–1 in Macedonia, finishing in a mediocre fourth-place position and scoring only seven goals in the entire process. Also, for the first time since the Euro 1996 qualifying process, Slovakia finished a qualifying campaign with a negative goal differential. As a result of this outcome, coach Vladimír Weiss left his job after four full years, being replaced by his assistants Michal Hipp and Stanislav Griga, although both themselves were later replaced due to poor results. By late June, former Czechoslovakia national team footballer Ján Kozák became the head coach and followed-up the unsuccessful qualification campaign with a victory in Bosnia and Herzegovina followed by two defeats to Bosnia and Greece.

For Euro 2016 qualification, Slovakia was drawn against Spain, Ukraine, Belarus, Macedonia and Luxembourg. Slovakia began the qualifying campaign with a 1–0 victory against Ukraine in Kyiv. On 9 October 2014, Slovakia beat Spain 2–1 in a shock victory and claimed the first place. Slovakia's 3–1 victory over Belarus confirmed their status as group leaders. Later on, they won 2–0 against Macedonia in the Philip II Arena, beat Luxembourg with a score of 3–0 in Žilina, and beat Macedonia 2–1 on 14 June 2015, also in Žilina. The next matches were a 2–0 defeat against Spain, a goalless draw against Ukraine and a shocking 0–1 home defeat against Belarus. The team finished qualification by defeating Luxembourg 4–2 and got the second place, qualifying to their first European Championship.

Slovakia was drawn in Group B of Euro 2016 alongside England, Russia and Wales. Slovakia began their tournament against Wales where Ondrej Duda scored Slovakia's first goal in the history of the European Championship in an eventual 2–1 defeat. Slovakia then defeated Russia 2–1 with goals from Vladimír Weiss III and Marek Hamšík, then drew 0–0 against England to advance to the round of 16 as one of the tournament's best third-placed teams. They were eliminated at this stage by world champions Germany with a 3–0 defeat.

During the qualification campaign for the 2018 FIFA World Cup, Slovakia was drawn in UEFA Group F. They were third in the group after the penultimate match ended in a 1–0 defeat to Scotland, who moved up to second place. Slovakia won their final group match 3–0 against Malta, and overtook Scotland after they failed to beat Slovenia, but missed out on a play-off place as the other second teams' results meant Slovakia finished as the worst group runners-up.

Slovakia struggled to qualify for the UEFA Euro 2020, only reached the tournament after a difficult away win over Northern Ireland. Being drawn with Spain, Sweden and Poland in group E, it was thought the Slovaks would be the breadbasket for the remaining teams, but they surprised by a victorious opening against Poland 2–1. Subsequently, however, Slovakia would be broken down by Sweden 0–1 before getting totally thrashed by Spain 0–5, thus finished third, but with the worst goal difference due to scoring own goals as a result of their disastrous performance. Slovakia was eliminated from the group stage for the first time ever.

Stadiums
The Slovakia national football team currently plays its home matches at the Tehelné pole in Bratislava and the Štadión Antona Malatinského in Trnava. Štadión pod Dubňom in Žilina was used from 2003 to 2015, but will not be used in the future because of the artificial grass installed in 2016. In the past, home games have occasionally been played at other venues as Všešportový areál and Štadión Lokomotívy in Košice, Štadión pod Zoborom in Nitra, Mestský štadión in Dubnica nad Váhom, and Tatran Stadion in Prešov.

Stadiums which have hosted Slovakia international football matches:

Team image

Nickname

Traditionally in Slovakia the team is typically referred to as the Repre (short for Reprezentácia – translates into national team).
However, in 2016, during the buildup to Slovakia's first appearance at the European Championship, SFZ introduced a new nickname for the team. National team was given the nickname Slovenskí sokoli (Slovak falcons). U15 through to U21 national teams were given the nickname Slovenskí sokolíci (Slovak little falcons). Despite lack of immediate identification with the nickname by the fans, it went into usage during the tournament and the subsequent qualification for the 2018 FIFA World Cup and is now often used, especially in the media, along with Repre, which still remains to be preferred in an informal conversation.

Kit

Slovakia's home kit since 1993 was blue, but Slovakia changed their home kit from blue to white, which lasted until 2020, when Slovakia changed its home kit to blue once again. The team wears either a set of white jerseys, shorts and socks or a set of blue jerseys, shorts and socks. A combination of a blue jersey and white shorts has also been used in some matches. Until recently, the official shirt supplier was Puma, which had signed a long-term agreement with the Slovak Association until 2026, but in 2016 the Association announced the contract had been terminated and that the national team would be supplied by Nike, which had previously supplied the team from 1995 to 2005.

Results and fixtures

Below shows the results of all A-level international matches played within the last 12 months, as well as any future matches that have been scheduled.

2022

2023

Coaching staff

Coaching history
1939–1944

1993–present

Players

Current squad

The following players 25 players were called up for two home UEFA Euro 2024 qualifiers against Luxembourg (23 March 2023) and Bosnia and Herzegovina (26 March 2023).
Caps and goals correct as of 20 November 2022, after the match against Chile.

Recent call-ups
The following players have also been recognised in national team nominations within the last twelve months.

Notes
 INJ Withdrew/Unavailable due to an injury or an illness.
 ALT Alternate – replaces a member of the squad in case of injury/unavailability
 RET Retired from international football

Player recordsPlayers in bold are still active in the national team.Most appearances

Top goalscorers

Competitive record
FIFA World Cup

UEFA European Championship

UEFA Nations League

Head-to-head record
The following table shows Slovakia's all-time international record, correct as of 20 November 2022 after a match against Chile.
At the time of the match against Gibraltar, it was a member of UEFA, but not FIFA. Record with defunct teams is marked in italics.

Honours
Major tournaments
FIFA World Cup
 Appearances (1): 2010
UEFA European Championship
 Appearances (2): 2016, 2020
Football at the Summer Olympics
 Appearances (1): 2000

Minor titles
King's Cup
Winners (2): 2004, 2018
Kirin Cup
Winners (1): 2000
Third-place (2): 2002, 2004
Shanghai International Football Tournament
Runner-up (1): 1992

Runner up (1): 2000
Cyprus International Football Tournaments
Third place (2): 1998, 2003
Friendship Tournament (UAE)
Third place (1): 1994

Recognitions
FIFA Best Mover of the Year
Runner-up (1): 2014
Slovak Sportsperson of the Year – Team Award
Winners (4): 2009, 2010, 2014, 2015
Runner-up (1): 2016

Czechoslovakia
As a part of Czechoslovakia (1918–1939 and 1945–1993), Slovak footballers achieved multiple major successful campaigns with the Czechoslovak national team. Notably, for example, 16 of the 22 players on the Czechoslovak squad playing in the final tournament of UEFA Euro 1976 in Yugoslavia were Slovak. In both the semi-final against Netherlands and the final match against West Germany 9 of the 13 fielded players were Slovak.

The following table shows the major international successes of the Czechoslovak national team, with participation of Slovak footballers.

 FIFA World Cup:
 Runners-up (2):'' 1934, 1962
 UEFA European Championship:
 Winners (1): 1976
 Third place (2): 1960, 1980

See also

Slovakia national under-21 football team
Slovakia national under-19 football team
Slovakia national under-18 football team
Slovakia national under-17 football team
Slovakia national under-16 football team
Slovakia national under-15 football team

Notes

References

External links

Slovak Football Association official website
Profile at FIFA official website
Profile at UEFA official website
RSSSF archive of results 1939–2009
RSSSF archive of most capped players and highest goalscorers

European national association football teams
National Team


text:
Jessica Margaret Queale Anderson (Gayndah, Queensland, 25 de setembro de 1916 — 9 de julho de 2010) foi uma romancista e escritora de contos australiana.

Vida
Mudou-se para Brisbane na década de 1920 e posteriormente para Sydney nos anos 30, tendo tido a primeira publicação no início dos anos 60. Inspirando-se na observação da vida normal, a escrita sóbria e precisa de Anderson lida com os substratos ocultos na vida familiar, especialmente das mulheres.

Tem vários romances publicados e os seus contos foram publicados em revistas como The Bulletin, Meanjin e Heat.

Morreu em Sydney, com 93 anos a 9 de julho de 2010.

Prémios
 Miles Franklin Literary Award, 1978: "Tirra Lirra by the River"
 Miles Franklin Literary Award, 1980: "The Impersonators"
 New South Wales Premier's Literary Awards, Christina Stead Prize for Fiction, 1981: "The Impersonators"
 The Age Book of the Year Award: 1987: "Stories from the Warm Zone and Sydney Stories"

Bibliografia

Romances
 An Ordinary Lunacy (1963)
 The Last Man's Head" (1970)
 The Commandant (1975)
 Tirra Lirra By the River (1978)
 The Impersonators (1980)
 Taking Shelter (1989)
 One of the Wattle Birds (1994)

Colecções de contos
 Stories from the Warm Zone and Sydney Stories (1987)

Leitura adicional
 Anderson, Jessica, "Starting Too Late", Meanjin 61.2, 2003, 209-216.
 Baker, Candida.Jessica Anderson. [Interview] Yacker 2: Australian Writers Talk About Their Work. Sydney: Picador, 1987. 14-27.
 Barry, Elaine. Fabricating the Self: The Fictions of Jessica Anderson. St Lucia: UQP, 1992.
 Bird, Delys. Rev. of Tirra Lirra by the River by Jessica Anderson. Westerly 25 (1980): 78-80.
 Blair, Ruth. "Jessica Anderson's Mysteries." Island Magazine 31 (1987): 10-15.
 Ellison, Jennifer. Interview with Jessica Anderson. Rooms of Their Own. Ringwood, Vic.: Penguin, 1986. 28-49.
 Haynes, Roslyn. "Art as Reflection in Jessica Anderson's Tirra Lirra by the River." Australian Literary Studies 12 (1986): 316-23.
 Quigley, Marion. "Homesick: Women's Entrapment within the Father's House. A Comparative Study of the fiction of Helen Garner, *Beverley Farmer, Jessica Anderson and Elizabeth Harrower." Monash University, 1995.
 Sykes, Alrene. "Jessica Anderson: Arrivals and Places." Southerly 46.1 (1986): 57-71.

Escritores da Austrália
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)


text:
Die Fournier RF-6 ist ein mehrsitziges Sportflugzeug des französischen Luftfahrtkonstrukteurs René Fournier.

Geschichte
Nach Abschluss der Entwicklung der zweisitzigen Fournier RF 5 schlug René Fournier eine Vermarktung der RF 5 als Schul- und Trainingsflugzeug bei Sportavia-Pützer vor. Da der Bedarf der Flugschulen auf konventionelle Motorflugzeuge mit nebeneinander angeordneten Sitzen und Bugfahrwerk ausgerichtet war, leitete René Fournier 1970 aus der RF-4 einen zweisitzigen Entwurf unter der Bezeichnung Fournier RF-6 ab. Während die Aerodynamik des Flügels und das Leitwerk dieses ersten RF-6-Entwurfs unverändert von der RF-4 übernommen wurde, verbreiterte Fournier den Rumpf soweit, dass darin zwei Sitze nebeneinander untergebracht werden konnten und sah anstelle des Zentralrads und des Sporns ein festes Hauptfahrwerk unter dem Flügel und ein Bugrad vor. Da Alfons Pützer wenig Chancen in dem von amerikanischen Sportflugzeugen dominierten Trainermarkt sah, schlug er die Weiterentwicklung von Fourniers RF-6-Entwurf zu einem Familienreiseflugzeug vor, bei dem in der nach hinten verlängerten Kabine eine Bank für zwei Kinder oder einen Erwachsenen untergebracht werden konnte. René Fournier entwickelte daraufhin das von ihm favorisierte Trainerflugzeug als Fournier RF-6B Club weiter, während er die von Sportavia-Pützer geforderte 2+2-sitzige Reisemaschine als Fournier RF-6C bezeichnete.

Fournier RF-6C, RFB-Sportavia RS-180 Sportsman
Der Bau zweier Prototypen der 2+2-sitzigen Fournier RF-6C begann im Frühjahr 1972 bei Sportavia-Pützer auf der Dahlemer Binz. Der Erstflug des ersten Prototyps, D-EHYO, fand am 15. März 1973 mit Sportavia-Werksleiter Klaus Kruber im Cockpit statt. Der zweite Prototyp, D-EASK, flog im Frühjahr 1974 erstmals. Er verfügte über eine stärkeren Motor und eine Schleppkupplung für Segelflugzeuge. Beide Flugzeuge wurden auf der ILA 1974 in Hannover gezeigt, fanden allerdings wenig Interesse. Pützer ließ den ersten RF-6C-Prototyp daraufhin 1974 von Manfred Schliewa zu einem vollen Viersitzer für vier Erwachsene umbauen. Den Erstflug mit der modifizierten  Sportavia RF-6C führte Klaus Kruber am 28. April 1976 auf der Dahlemer Binz durch. Bei Trudelversuchen während der anschließenden Flugerprobung ging der Prototyp D-EHYO am 16. Mai 1977 durch Absturz verloren, wobei Testpilot Otto Schuler ums Leben kam. Als Ursache des Absturz identifizierte Schliewa die tiefliegende Anordnung der Höhenflosse des Leitwerks, das Schliewa durch ein Kreuzleitwerk ersetzte. Gleichzeitig ersetzte Schliewa den Lycoming O-235-Motor durch den 180 PS starken Lycoming O-360-A3A. Die Änderungen wurden in die bereits zum Zeitpunkt des Absturz im Bau befindlichen ersten RF-6C, WNr. 6003 und 6004 integriert. Die modifizierte WNr. 6003, D-ESCQ führte Anfang 1978 den Erstflug durch. Da René Fournier an der Entwicklung der viersitzigen RF-6C praktisch nicht mehr beteiligt war und Sportavia inzwischen vollständig von Rhein-Flugzeugbau in Mönchengladbach übernommen worden war, erhielt das Flugzeug die Bezeichnung RFB-Sportavia RS-180 Sportsman. Am 20. Juni 1978 erteilte das Luftfahrt-Bundesamt mit dem Gerätekennblatt 1014 die Musterzulassung für die RS-180.

Fournier RF-6B Club, Slingsby T67 Firefly
Während Sportavia-Pützer die Entwicklung der viersitzigen RF-6C weitgehend unabhängig von René Fournier auf der Dahlemer Binz verfolgte, entwickelte René Fournier die zweisitzige Fournier RF-6B in Nitray ebenfalls unabhängig von Sportavia. Der Bau eines Prototyps begann im Herbst 1972. Am 12. März 1974 startete Bernard Chauvreau in Nitray mit dem RF-6B-Prototyp zum Erstflug. Am 26. April 1975 erteilten die französischen Luftfahrtbehörden für die zweisitzige RF-6B die Typenzulassung Nr. 76. Zur Serienfertigung der RF-6B gründete René Fournier 1974 in Nitray die Société Avions Fournier, die die Serienfertigung ab 1975 übernahm. Der englische Flugzeughersteller Slingsby Aviation erwarb 1980 sämtliche Rechte an der Fournier RF-6B und nahm in England eine Serienproduktion unter der Bezeichnung Slingsby T67 Firefly auf (siehe Weiterentwicklung).

Konstruktion
Sämtliche RF-6-Varianten sind Tiefdecker in Holzbauweise mit einem festen Fahrwerk unter den Tragflächen und einem Bugfahrwerk. Die RF-6B verfügt grundsätzlich über zwei nebeneinander angeordnete Sitzplätze und einen 100 PS starken RR-O200A-Motor, während die RF-6C für Sportavia in ihrer verlängerten Kabine jeweils zwei nebeneinander angeordnete Sitze in zwei Reihen besitzt. Die beiden ersten RF-6C-Prototypen aus dem Jahr 1973/74 verfügen über zwei Behelfssitze auf der Rückbank und einen 100 PS starken Lycoming-Motor, während die weiterentwickelte, vergrößerte RF-6C von 1976 über vier vollständige Sitzplätze und einen 125 PS starken Lycoming O-235 verfügt. Die finale RFB-Sportavia RS-180 erhielt einen 180 PS starken Lycoming O360-A3A Motor und war äußerlich vom RF-6C-Prototyp von 1976 durch das Kreuzleitwerk zu unterscheiden. Die Trainervariante RF-6B war im Bereich +6/−3 kunstflugtauglich.

Produktion und Weiterentwicklung

Einen Überblick über sämtliche gebauten RF-6, RF-6C, RS-180, RF-6B und Slingsby T67 findet man bei

Obwohl die Entwicklung der RF-6B und RF-6C bei René Fournier in Nitray und Sportavia auf der Dahlemer Binz weitgehend unabhängig erfolgte, bestand zwischen Fournier und Sportavia eine wechselseitige Vermarktungsvereinbarung über beide Flugzeugmuster. Tatsächlich wechselseitige Verkäufe sind in den Jahren 1975 bis 1980 allerdings nicht bekannt geworden.

RF-6B Serienproduktion bei Avions Fournier (1975–1980)

Für die Serienfertigung der RF-6B hatte René Fournier in Nitray 1974 die Société Avions Fournier gegründet und in Nitray einen Montage-Hangar errichten lassen. Die Baugruppen-Fertigung erfolgte bei Zulieferbetrieben und begann im Herbst 1975. Die Serienmaschinen mit dem 100 PS Lycoming-Motor erhielten die Bezeichnung RF-6B-100 und flogen erstmals am 4. März 1976. Die Auslieferung an Kunden begann im September 1976. Die Produktion kam bereits im Frühjahr 1977 nach 36 fertiggestellten und vier noch im Bau befindlichen Flugzeugen zum Erliegen, nachdem Avions Fournier Insolvenz anmelden musste.

Die 1978 gegründete Fournier Aviation von Rene Caillet erwarb die Produktionsrechte und -betriebseinrichtungen für die RF-6B aus der Konkursmasse und stellte die vier bereits im Bau befindlichen RF-6B, sowie sechs weitere RF-6B, für die Baugruppen in Nitray bereits vorhanden waren, bis Ende 1979 fertig. Insgesamt entstanden bei Avions Fournier und Fournier Aviation 45 Flugzeuge zwischen 1976 und 1979, eine weitere RF-6B wurde später noch im Eigenbau fertiggestellt.

Eine RF-6B wurde 1980 mit einem 120 PS starken Continental O-235 als RF-6B-120 umgerüstet. Der englische Flugzeughersteller Slingsby Aviation erwarb 1980 die Rechte an dieser Baureihe und entwickelte diese als Slingsby T67 Firefly weiter (siehe Slingsby).

RS-180 Produktion bei Sportavia-Pützer (1978–1982)

Die bei Sportavia entwickelte RF-6C ging 1978 als RFB-Sportavia RS-180 in Serie. Zwei bereits 1976 fertiggestellte RF-6C-Serienmaschinen wurden auf den RS-180-Standard modifiziert. Jeweils 7 Flugzeuge wurden 1978 und 1979 fertiggestellt. Bei einem Stückpreis von 90.000 DM stellte sich allerdings keine nennenswerte Nachfrage im Markt ein. Bis Ende 1982 entstanden noch vier weitere Flugzeuge auf Kundennachfrage. Die RS-180 Produktion bei Sportavia wurde Ende 1982 nach dem Bau von 18 Serienflugzeugen, sowie drei RF-6C und zwei RF-6-Prototypen eingestellt. Das Mutterunternehmen Rhein-Flugzeugbau löste Sportavia als eigenständiges Tochterunternehmen auf und integrierte es als Zweigniederlassung Dahlem in seine Unternehmensstruktur. Der Flugzeugbau auf der Dahlemer Binz endete mit der letzten RS-180.

T67 Firefly Entwicklung bei Slingsby Aviation (1980–2002)
Nach Einstellung der Serienproduktion bei Fournier Aviation übernahm das englische Flugzeugbau-Unternehmen Slingsby Engineering Ltd. in Kirkbymoorside 1980 die Rechte an der RF-6B sowie die in Nitray vorhandenen Produktionseinrichtungen und nahm die Serienfertigung in England unter der Bezeichnung Slingsby T67 Firefly auf. Die Produktion in Kirkbymoorside begann 1981 mit dem Bau von 10 T67A in Holzbauweise mit dem 120-PS-O-235-Motor, die weitgehend der letzten von René Fournier konzipierten RF-6B-120 entsprachen. Die erste in Kirkbymoorside produzierte T67A, WNr. 1988, G-BIOW flog am 15. Mai 1981. Am 1. Oktober 1981 erteilte die englische Luftfahrtbehörde für die T67 die Musterzulassung BA17.

Parallel zum Bau der ersten T67A-Holzflugzeuge übertrug Slingsby Engineering die Holzkonstruktion von René Fournier in eine Konstruktion aus Verbundwerkstoffen. Sie erhielt den 160 PS starken Lycoming-AEIO-320-D1B-Motor und wurde als Slingsby T67M-160 in der militärischen Trainervariante bezeichnet. Die erste in Verbundwerkstoffen ausgeführte T67M, WNr. 199, G-BKAM wurde bereits auf der Farnborough Air Show im Herbst 1982 gezeigt, flog aber am 5. Dezember 1982 erstmals. Eine zivile Trainervariante kam 1983 mit der Slingsby T67B und einem kleineren 118 PS starken O-235-Motor auf den Markt. Sowohl die militärische T67M, als auch die zivile T67B waren kunstflugtauglich. Bis Ende 1984 wurden nur 17 T67 in Verbundbauweise fertiggestellt.

Als Standard-Serienflugzeuge wurden 1985 die überarbeitete, militärische Slingsby T67M Mk2 (äußerlich durch die zweigeteilte Kabinenhaube sowie zwei Tragflächentanks von der T67M-160 unterscheidbar) und die zivile Slingsby T67C festgelegt. Die zivile T67C entsprach dabei weitgehend der militärischen T67M Mk2 mit einem 160 PS starken Lycoming O-320, verfügte allerdings nicht über Vorrichtungen im Öl- und Kraftstoffsystem zur Kunstflugtauglichkeit. Den Bedarf nach leistungsstärkeren, militärischen Trainervarianten erfüllte ab Mai 1985 die Slingsby T67M-200 mit einem 200 PS starken Lycoming AEIO-360-A1EA. Sie wurde 1987 der militärische Serienstandard. Die Slingsby T67M-260 mit dem 260 PS starken AEIO-540 flog im Mai 1991 erstmals. Sie wurde ab 1993 zum militärischen Serienstandard. In dieser Variante entstanden ab 1993 auch 113 Slingsby T3A für die U.S. Air Force.

Frühe Pläne einer viersitzigen Variante der T67 unter der Bezeichnung Slingsby T68 und einer sechssitzigen Variante Slingsby T69 wurden vor 1985 wieder aufgegeben.

Die Produktion der T67 Firefly wurde nach mehr als zwanzig Jahren erst 2002 nach der Fertigstellung von 287 Flugzeugen beendet. Der überwiegende Teil der Produktion ging an militärische Nutzer. Nur 53 zivile Flugzeuge wurden bis zur Einstellung der zivilen Produktion 1993 fertiggestellt. Oft wurden diese zivilen Flugzeuge an Fluggesellschaften oder staatliche Flugschulen ohne Kunstflugbedarfe abgegeben. Der direkte Verkauf von T67 an private Nutzer fand nur in wenigen Einzelfällen statt. Erst in der Zweit- und Drittverwendung kamen T67 vermehrt in Privatbesitz oder in den Besitz von Luftsportvereinen.

Technische Daten
Quellen:

Siehe auch
 Liste von Flugzeugtypen
 Rene Fournier – Konstrukteur
 Sportavia-Pützer – Hersteller RF-6C, RS-180
 Avions Fournier – Hersteller RF-6B
 Slingsby Aviation – Hersteller T67
 Fournier RF-9 – Folgemuster

Literatur
 Rene Fournier, Mon rêve et mes combats, 2003, ISBN 978-2951945807
 Paul Zöller, Fournier-Flugzeuge, 2017, ISBN 978-3-7460-4864-2
 Alan Bramson, Sportavia RS180, Pilot Magazine, Sept. 1979

Weblinks

 German Historic Flight – mit Bilderserie des 2. RF-6 Prototyps von 1974
 Air Force Technologies – mit ausführlichen Informationen zur Slingsby T67
 Avialogs – Flughandbuch RF-6B-100
 Air Britain Photo Library – mit zahlreichen RS-180 Photos
  EASA TCDS – Musterzulassung der Slingsby T67 – EASA-TCDS-A.390

Einzelnachweise

Ziviler Flugzeugtyp
Militärisches Schulflugzeug
Luftfahrzeug des Army Air Corps
Erstflug 1973
Schleppflugzeug
Einmotoriges Flugzeug mit Kolbenmotor


text:
est une comédie américaine réalisée par David Wain et sortie en 2007.

Synopsis
Dix histoires courtes librement inspirées des Dix Commandements.

Fiche technique

Distribution
 Paul Rudd : Jeff Reigert
 Adam Brody : Stephen Montgomery
 Jon Hamm : Chris Knarl
 Winona Ryder : Kelly Lafonda
 Mather Zickel : Louis Lafonda
 Ken Marino : Dr. Glenn Richie
 Jessica Alba : Liz Anne Blazer
 Justin Theroux : Jesus H. Christ
 Gretchen Mol : Gloria Jennings
 Famke Janssen : Gretchen Reigert
 Rob Corddry : Duane Rosenblum
 Liev Schreiber : Ray Johnson
 Bobby Cannavale : Marty McBride
 Rashida Jones : Rebbeca Fornier

Liens externes

Film américain sorti en 2007
Comédie américaine
Film sur le naturisme


text:
Javier Jiménez Sendín (Madrid, Espanya 1945) és un enginyer espanyol, considerat una autoritat mundial en el camp de la turbulència, acadèmic de la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

Biografia
El 1969 es llicencià en enginyeria a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria de Madrid, on s'hi doctorà el 1975. Després va anar a l'Institut Tecnològic de Califòrnia on el 1970 va obtenir un màster en aeronàutica i el 1973 es doctorà en matemàtiques aplicades.

Ha estat catedràtic de Mecànica de Fluids Computacional a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Aeronàutics de Madrid i professor visitant en la Universitat Stanford, i ha desenvolupat també labors docents en la École polytechnique de París.

Ha centrat la seva recerca al voltant dels problemes bàsics de la turbulència, sent un pioner a Espanya en l'aplicació de la supercomputació als problemes de mecànica de fluids. També ha treballat entre d'altres en la transició hidrodinàmica, simulació numèrica de fluxos turbulents i combustió, dinàmica de remolins, gràfics per ordinador per a anàlisi d'experiments, teoria de fluxos a baixos nombres de Reynolds, simulació numèrica de fluxos transsònics, procés digital d'imatges i aplicacions, anàlisi numèrica de fluxos convectius, codificació d'informació geogràfica, control i predicció de contaminants atmosfèrics, teoria d'ones no-lineals i ressonància.

El 1998 va rebre el Premi Nacional de Recerca de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. En 2005 és escollit membre de la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya i en 2008 és escollit membre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la que va ingressar en 2011 amb el discurs "Las teorías de la turbulencia y la imaginación en la Física".

Referències

Enllaços externs
  Supercomputació en mecànica de fluids, classe magistral de Javier Jiménez Sendín

Acadèmics de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals
Enginyers madrilenys
Acadèmics de la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya


text:
Mironcillo ist ein Ort und eine zentralspanische Gemeinde (municipio) mit  Einwohnern (Stand: ) im Valle de Amblés in der Provinz Ávila in der Autonomen Region Kastilien-León.

Lage
Der Ort Mironcillo befindet sich in den nördlichen Ausläufern der Sierra de Gredos knapp 25 km südwestlich von Ávila bzw. ca. 134 km nordwestlich von Madrid in einer Höhe von ca. 1125 m ü. d. M. Der Río Fortes fließt nördlich am Ort vorbei. Das Klima im Winter ist kühl, im Sommer dagegen trotz der Höhenlage durchaus warm; die geringen Niederschlagsmengen (ca. 425 mm/Jahr) fallen – mit Ausnahme der nahezu regenlosen Sommermonate – verteilt übers ganze Jahr.

Bevölkerungsentwicklung

Der Bevölkerungsrückgang seit den 1950er Jahren ist im Wesentlichen auf die Mechanisierung der Landwirtschaft und den damit einhergehenden Verlust an Arbeitsplätzen zurückzuführen.

Wirtschaft
Das wirtschaftliche Leben von Mironcillo ist in hohem Maße agrarisch orientiert – früher wurden Getreide, Weinreben etc. zur Selbstversorgung angepflanzt; Gemüse stammte aus den Hausgärten. Viehzucht (früher hauptsächlich Schafe und Ziegen, heute zumeist Rinder) wurde ebenfalls betrieben. Im Ort selbst haben sich Kleinhändler, Handwerker sowie Dienstleister aller Art angesiedelt. Mittlerweile spielt auch der ländliche Tourismus (turismo rural) eine immer bedeutsamer werdende Rolle für das Wirtschaftsleben der Gemeinde.

Geschichte
Über die ältere Geschichte von Mironcillo ist nur wenig bekannt, doch beweist die auf dem Gebiet des Nachbarorts Solosancho gelegene keltische (vielleicht vettonische) Höhenfestung Castro de Ulaca eine frühe Besiedlung der Region. Römische und westgotische Zeugnisse fehlen. Im 8. Jahrhundert überrannten die Mauren das Gebiet; von Siedlungen ist jedoch nichts bekannt. Im 11. Jahrhundert wurde die Gegend – wahrscheinlich gewaltlos – von den Christen zurückerobert (reconquista) und wiederbesiedelt (repoblación). In einem Dokument des Jahres 1250 wird eine Großgemeinde mit Namen Valle Amblés genannt, zu der auch der namentlich jedoch nicht genannte und vielleicht noch nicht existente Ort Mironcillo gehörte. Aus dem Jahr 1414 stammt die erste namentliche Erwähnung des Ortes.

Sehenswürdigkeiten
 Die schlichte Kirche San Sebastián stammt aus dem 16. Jahrhundert und ist aus größeren Feldsteinen gemauert. Die Apsis ist polygonal gebrochen; über der Westfassade befindet sich ein zweigeteilter Glockengiebel (espadaña). Im Innern der einschiffigen Kirche beeindrucken eine Artesonado-Holzdecke mit Zugankern und eine hölzerne Tribüne im Westen.
Umgebung
 Auf einer ca. 1360 m hohen Anhöhe aus mächtigen Granitblöcken knapp 3 km südwestlich des Ortes erhebt sich das um 1500 – eventuell auf älteren Grundmauern – erbaute und Ende des 20. Jahrhunderts restaurierte Castillo de Aunqueospese (auch Manqueospese). Die Burg verfügt sowohl über gerade als auch über (halb)runde Bauteile; der ehemals geschlossene Zinnenkranz ist nur zum Teil erhalten.

Weblinks

 Mironcillo, Tourismus – Fotos + Infos (spanisch)

Einzelnachweise

Ort in Kastilien und León