text:
Відновне правосуддя () — це процес, під час якого всі сторони — учасники конкретного правопорушення зустрічаються для колективного вирішення питання: що робити з наслідками правопорушення та їх впливом на майбутнє (визначення за Тоні Маршалом)

Відновне правосуддя зародилося у середині 70-х років XX сторіччя як рух за зміну поглядів на злочин та покарання. Підхід, що лежить в його основі, орієнтований на надання можливості сторонам конфлікту і суспільству в цілому самим впоратися з наслідками злочину.

Наразі відновне правосуддя розглядають як рух за справедливість, який доповнює офіційну форму правосуддя, залучає самі сторони та громадськість до владнання наслідків злочину, сприяючи таким чином соціальній реінтеграції правопорушника і зменшенню кількості кримінальних покарань.

Відновне правосуддя покликане не замінити офіційне правосуддя, а лише надати йому відновного характеру за рахунок використання певного способу вирішення кримінальних ситуацій. Зазвичай реалізація програм відновного правосуддя відбувається завдяки партнерству громадськості і системи правосуддя: визначається порядок подання та розгляду випадків, юридичне значення результатів проходження сторонами такої програми.

Історія
Відновне правосуддя успішно розвивається протягом останніх 25 років на теренах США, Австралії та Нової Зеландії. Серед європейських країн воно законодавчо закріплено в Австрії, Бельгії, Великій Британії, Норвегії та Фінляндії. У Польщі та Чехії після закінчення експериментального періоду відновне правосуддя було прийнято та впроваджено на рівні національного законодавства.

З-поміж країн колишнього СРСР лідером у просуванні відновного правосуддя є Росія, де воно застосовується протягом кількох років в 6 регіонах країни. Нині в Україні робляться перші спроби розвитку і запровадження відновного правосуддя до правової системи.

Форми відновного правосуддя

Існує кілька моделей (форм) відновного правосуддя. Найпоширеніші з них такі:
 програми примирення потерпілих і правопорушників (відомі також як «медіація», «посередництво», «конференції жертв і правопорушників»);
 кола правосуддя — програми, в основі яких лежать традиції північноамериканських індіанців; проводяться переважно в Канаді;
 сімейні конференції, батьківщина яких Нова Зеландія; вони базуються на традиціях корінного населення маорі і є чинними законодавчо.
Наразі програми відновного правосуддя успішно функціонують в різноманітних формах у таких регіонах як Європа, Північна Америка, Австралія, Нова Зеландія і Південна Африка. У більшості країн вони існують не лише як пілотні програми, але й закріплені на рівні національного законодавства.

Принципи відновного правосуддя
Програми відновного правосуддя ґрунтуються на чотирьох основних принципах.

 Перший принцип стосується завданої шкоди. Йдеться про те, що потерпілий та його потреби мають стати центральними в процесі правосуддя, оскільки шкоду завдано конкретній людині.

 Другий принцип передбачає, що правопорушник повинен прийняти відповідальність за свій вчинок, тобто брати до уваги потреби потерпілого — усвідомити свою провину й відшкодувати завдані збитки. Відповідальність витлумачується як «відповідь» порушника на власні дії, що спричинили шкоду іншому, тобто дії особи, що мають на меті виправити наслідки протиправної поведінки.

 Третій принцип — самовизначення сторін. Він ґрунтується на припущенні про прагнення людей домовитися і передбачає делегування сторонам права на самостійне ухвалення рішення.

 Четвертим принципом відновного правосуддя є залучення до процесу найближчого соціального оточення та представників місцевої громади. Це сприяє зціленню потерпілого та допомагає правопорушникові виправити скоєне, змінити свою поведінку.

Моделі відновного правосуддя
Відповідно до національного законодавства різних країн, існують дві основні моделі відновного правосуддя. Саме вони визначають на якому етапі кримінального судочинства використовуються програми відновного правосуддя — медіація між потерпілими та правопорушниками, конференції та кола примирення.
На основі «Основних принципів використання відновного правосуддя у кримінальних справах», прийнятих ООН, програми відновного правосуддя можуть використовуватися на будь-якому етапі кримінального судочинства відповідно до національного законодавства. Втім, законодавства різних країн мають свої відмінності, а тому відновне правосуддя може використовуватися як альтернатива, або ж як істотний компонент кримінального судочинства. Це обумовлюється різницею у законодавстві, системі кримінального судочинства, зокрема, різницею між англосаксонською системою та континентальною системою, повноваженнями поліції, прокурорів, суддів та загальним рівнем впровадження відновного правосуддя у певній країні. Хоча чимало програм можна впроваджувати на будь-якій стадії судочинства, є деякі програми, впровадження яких передбачає дискреційне повноваження поліції чи прокурорів або ж відбувається після винесення вироку.

Альтернатива кримінальному судочинству
Програма відновного правосуддя як альтернатива кримінальному судочинству («альтернативна модель») застосовується, коли поліція, прокурор чи суддя передають справу на примирення ще на досудовому етапі, або коли суддя передає справу до початку судового розгляду. Але ж альтернативною вона є завдяки тому, що у цієї моделі насправді учасникам кримінальної ситуації та громаді надані повноваження для реального прийняття рішення у своїй справі! Тобто на програму відновного правосуддя покладено завдання організувати відновний процес, спрямований на досягнення відновного результату. Офіційна система правосуддя продовжить вирішувати справу лише у тому випадку коли відновний процес не спрацює.

Серед країн, що впроваджують практику відновного правосуддя, найбільш комплексну та «справжню» альтернативну модель було розроблено у Новій Зеландії. Саме там цю модель використовують для всіх кримінальних справ за участі неповнолітніх, за винятком справ вбивства. У листопаді 1989 року у Новій Зеландії було прийнято закон «Про дітей, молодих осіб та їхні сім'ї», який власне у запровадив практику сімейних конференцій у систему кримінальної юстиції цієї країни. У цьому законі наголошується на тому, що судовий розгляд справ як цивільних, так і кримінальних — це вже останній засіб вирішення питання. Закон спонукає до прийняття рішень в рамках громади, зауважуючи при цьому, що основна відповідальність за своїх дітей та молодих осіб лежить на сім'ї. Відповідно до цього закону жоден суд не має права прийняти рішення у справі без проведення сімейної конференції.

Приблизно 80-85 % справ вирішуються шляхом винесення поліцією офіційного попередження або неофіційного застереження, яке передбачає виконання громадських робіт або відшкодування шкоди. Більшість справ вирішуються шляхом проведення сімейних конференцій. Справи передаються до суду лише у тих випадках, коли не вдається досягти угоди, або коли після вчинення злочину передбачається взяття під варту.

Чисто альтернативної моделі відновного правосуддя у тому вигляді, як її використовують у Новій Зеландії у Європі не існує. Водночас, в таких європейських країнах як Фінляндія та Норвегія поліція може направляти справи до служби медіації. У Бельгії в період з 1996 по 1998 роки у восьми фламандських містах та містечках та двох районах Брюссельського регіону було започатковано проект з медіації за тісної співпраці з поліцейськими дільницями. Спільна ознака цих програм полягає в тому, що вони здебільшого передбачають роботу з випадками нетяжких майнових злочинів та насильницьких злочинів з чітко визначеною матеріальною шкодою. Медіація відбувається невдовзі після скоєння злочину, коли справа ще знаходиться в поліції, та до передачі матеріалів справи у прокуратуру. В більшості таких випадків медіатор діє як службовець місцевої влади або деколи є частиною поліцейської дільниці.

У більшості європейських країн, де існує дискреційне провадження, прокурори є основним джерелом передачі справ на медіацію. У Англії та Уельсі у 2003 році було прийнято закон «Про кримінальну юстицію», який наділив Королівську службу прокуратури, а не поліцію, повноваженням нести відповідальність за визначення обвинувачення. Також, згідно з цим законом, прокурор як сторона обвинувачення у разі, якщо злочин було вчинено вперше, може розглянути можливість застосування альтернативи переслідуванню у вигляді винесення умовного попередження у справах повнолітніх правопорушників.

У Німеччині кримінальне законодавство дозволяє прокуророві припинити розгляд справи у випадках незначних злочинів та застосувати певні заходи, зокрема виплату компенсації або виконання робіт на користь громади.
В юрисдикціях, де прокурори не наділені повноваженням закривати кримінальну справу, це можуть зробити судді. В Італії, наприклад, суддя може сприяти проведенню медіації між неповнолітнім правопорушником та потерпілим і у випадку її успішного завершення, може видати наказ, яким призначається пробація і відкладається судовий розгляд.

Додаток до кримінального судочинства
У багатьох країнах відновне правосуддя функціонує як істотний додаток до офіційної системи кримінального судочинства, а не як альтернатива покаранню. Програми відновного правосуддя проводяться паралельно з кримінальним переслідуванням, під час призначення покарання або після призначення покарання.

Паралельно з кримінальним переслідуванням
У деяких країнах програми відновного правосуддя розвивалися паралельно з процесом кримінального переслідування. Прикладом такої моделі є бельгійська програма «Медіація для відшкодування шкоди» (Mediation Redress), яку було започатковано у Льовені, а потім впроваджено на національному рівні. Сам процес медіації відбувається окремо від судової системи, однак за тісної співпраці зі службою державного прокурора. Програма спрямована на розгляд справ за участі дорослих правопорушників та справ певного ступеню серйозності. До розгляду беруться лише справи, по яким прокурор уже прийняв рішення розпочати переслідування. Коли в процесі медіації укладається письмова угода, то її текст додається до матеріалів справи, і таким чином може вплинути на подальший процес винесення вироку державним прокурором або суддею. Одна з цілей медіації для відшкодування шкоди полягає в тому, щоб оцінити вплив медіації на процес прийняття рішень судовою системою та з'ясувати, в якій мірі система кримінального правосуддя сприймає репарацію як одне із своїх основних завдань.

Під час призначення покарання
На відміну від країн з континентальною системою права, у англо-саксонській системі засудження та винесення вироку являють собою дві окремі стадії кримінального судочинства. Після засудження (визнання особи винною) у багатьох випадках суд оголошує перерву приблизно на три тижні. Це робиться для того, щоб надати можливість службі пробації підготувати свій звіт і саме в цей період може здійснюватися спроба використати медіацію, інформація про результати якої також додається в звіті до суду.
У Англії та Уельсі суд може відкласти винесення вироку максимум на шість місяців задля того, аби з'ясувати чи правопорушник відшкодовує, або принаймні почав відшкодовувати заподіяну шкоду. Вирок не виносять до кінця періоду відстрочки, в очікуванні на те, що вирок не передбачатиме ув'язнення підсудного.

Після призначення покарання
У деяких країнах світу таких як Бельгія, Велика Британія, Нідерланди та США уже почали запроваджувати відновне правосуддя у тюрмах.

Даніель Ван Несс наводить кілька причин для впровадження відновних процесів у тюрмах. По-перше, за допомогою процесу медіації ув'язнені починають розуміти та співчувати жертві. Це може відбуватися шляхом проведення зустрічей груп ув'язнених з сурогатним жертвами (тобто, жертвами злочинів, скоєних іншими правопорушниками). В рамках інших програм, правопорушники отримують можливість зустрітися з жертвами їхніх власних злочинів, з родичами, що відмовилися від них, та з громадами, що налаштовані до них по-ворожому. У штаті Техас на прохання жертв було підготовлено програму, яка сприяє проведенню зустрічей між жертвами злочинів, або тим кому вдалося вижити після скоєння злочинів, з їхніми кривдниками. Більшість з тамтешніх правопорушників отримали вирок, що передбачає велику кількість років ув'язнення. Деякі очікують на смертну кару. Програма не впливає на тривалість ув'язнення злочинців. Тим не менше, думка жертв надзвичайно важлива при проведенні слухань щодо можливості дострокового звільнення ув'язненого або можливість умовного ув'язнення засудженого, і деякі з жертв після того, як зустрілися зі своїми кривдниками, прийняли рішення не оскаржувати рішення про дострокове або умовне дострокове звільнення засуджених.

Бельгія має значний досвід з використання відновного правосуддя в тюрмах . На сьогодні, у кожній фламандській тюрмі працює радник з питань відновного правосуддя, який регулярно проводить зустрічі із засудженими для того, щоб обговорити питання, що стосуються скоєного ними злочину, його наслідків та почуття жертви. Радники з питань відновного правосуддя допомагють уже в ув'язненні впроваджувати програми відновного правосуддя для потерпілих та злочинців, а також вирішувати конфлікти, що виникають між засудженими. З огляду на той факт, що впроваджувані в тюрмах програми відновного правосуддя зазвичай стосуються дуже тяжких злочинів, таких як розбій або вбивство, впровадження программ відновного правосуддя у тюрмах вимагє ретельної та тривалої підготовки сторін для процесу медіації, а також високого рівня психологічної підтримки.

Переваги ВП для суспільства і держави
Що дає суспільству і державі запровадження відновного правосуддя? Його переваги полягають в тому, що ВП:
 дозволяє вирішувати конфлікти шляхом активного залучення сторін конфлікту;
 сприяє задоволенню обох сторін конфлікту;
 трансформує боротьбу між людьми у спільну діяльність з розв'язання конфлікту несуперницьким шляхом;
 зміцнює традиції миротворчості та співчуття;
 сприяє вихованню суспільства і вкоріненню в ньому гуманістичних цінностей;
 забезпечує якнайшвидше відшкодування моральної і матеріальної шкоди, завданої конфліктною ситуацією;
 частково звільняє правоохоронні і судові органи від перевантаження справами і дає можливість зосередитися на серйозніших справах;
 заощаджує державний бюджет і час професіоналів кримінальної юстиції.

Впровадження програм відновного правосуддя до правової системи України
Для України, як і для більшості країн світу, проблема зростання рівня злочинності та відновлення почуття безпеки у громадян є вже не просто актуальною, а й нагальною. Від того, чи почуватимуться люди захищеними у своїх громадах, залежить їхній добробут, здоров'я, віра в майбутнє та справедливість.

Оскільки сучасні каральні способи подолання злочинності не давали бажаних результатів, виникла необхідність переглянути способи реагування суспільства на правопорушення. Акцент був зміщений на потреби конкретних людей — потерпілих, правопорушників, членів громади. При цьому метою правосуддя стало не покарання, а відновлення, зцілення, примирення всіх сторін конфлікту, усунення завданої шкоди та досягнення злагоди в суспільстві. У цьому і полягає зміст відновного правосуддя.
Впровадження програм відновного правосуддя до правової системи України було розпочато Українським Центром Порозуміння (УЦП) за підтримки Інституту Сталих Спільнот (Institute for Sustainable Communities) та Посольства Великої Британії в Україні протягом 2003—2004 років, який полягав у впровадженні пілотної моделі програм відновного правосуддя в м. Києві для подальшої її оцінки та інституціоналізації. Успішний висновок міжнародних експертів щодо розробленої моделі та підтримка Верховного Суду України надихнули команду УЦП на продовження діяльності в напрямку впровадження відновного правосуддя в Україні. Дослідження результатів впровадження відновного правосуддя в Україні протягом 2004-2011років  охопило 8 з 14 пілотних регіонів і підтвердило високу ефективність розробленої моделі в контексті профілактики повторних правопорушень, задоволення потреб потерпілих і виконання умов угоди між потерпілим і правопорушником про виправлення завданої шкоди. З 2013 року команда БО "Український Центр Порозуміння" змінила назву на ГО "Інститут миру і порозуміння"  (ІМіП) і продовжила роботу в напрямку впровадження відновного правосуддя в Україні за підтримкою міжнародних організацій (серед яких Фонд Демократії ООН / UNDEF  та Представництво Європейського Союзу в Україні)

Посилання
 Відновне правосуддя  — сайт, присвячений відновному правосуддю та його розвитку в Україні.
 Практика вирішення конфліктів — сайт про відновне правосуддя і його форми.
Впровадження відновного правосуддя в Україні  - проєкт Інституту миру і порозуміння з однойменною назвою
 Безпека у громаді  — сайт про інструменти безпеки та профілактику злочинності в громадах.
 Відновні практики в школах (Проєкт "Мирна школа)  — сайт про застосування практик відновного правосуддя в школах.
 Restorative Justice Online
 European Forum for Restorative Justice
 Електронна бібліотека. Відновне правосуддя
Додаткові ресурси українською з сайту ІМіП

Правосуддя
Кримінологія
Етика відносин


text:
Pierre Hercule Joly est un homme politique français né le  à Limoux (Aude) et décédé le  à Toulouse (Haute-Garonne).

Avocat à Limoux, il est député de l'Aude de 1848 à 1849, siégeant au groupe d'extrême gauche de la Montagne. Il est exilé en Belgique au moment du coup d'État du 2 décembre 1851.

Sources

Naissance en décembre 1816
Naissance à Limoux
Décès en avril 1876
Décès à Toulouse
Député de l'Aude
Membre de l'Assemblée constituante de 1848
Décès à 59 ans

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
A VCR/DVD combination, VCR/DVD combo, or DVD/VCR combo, is a multiplex or converged device that allows the ability to watch both VHS tapes and DVDs.

VCR/DVD player combinations were first introduced around the year 1999, with the first model released by Go Video, model DVR5000. VCR/DVD combinations were sometimes criticized as being of poorer quality in terms of resolution than stand-alone units. These products also had a disadvantage in that if one function (DVD or VHS) became unusable, the entire unit needed to be replaced or repaired, though later models which suffered from DVD playback lag still functioned with the VCR.

Normally in a combo unit, it will have typical features such as recording a DVD onto VHS (on most), record a show to VHS with a digital-to-analog converter device (unless a unit has a digital TV tuner), LP recording for VHS, surround sound for Dolby Digital and DTS (DVD), component connections for DVD (although some may lack the connection), 480p progressive scan for the DVD side, VCR+, playback of tapes in a variety of playback speeds, and front A/V inputs (VCR only).

To help the consumer, they will have one or more buttons for switching the output source for ease of use. Usually, the recording capabilities are VCR exclusive, while the better picture quality is DVD exclusive, but some models include S-Video, Component, or HDMI output for VCR as well. These devices were among the only VCRs alongside some VCR/Blu-ray combos to be equipped with an HDMI port for HDTV viewing upscaling to several different types of resolutions including 1080i.

Shortly after the turn of the century, combo devices including DVD recorders (instead of players) also became available. These could be used for transferring VHS material onto recordable blank DVDs. In rare cases, such devices had component inputs to record with the best connection possible.

In July 2016, Funai Electric Co., the last remaining manufacturer of VCR/DVD combos, announced they would cease production at the end of the month due to supply and manufacturing costs, causing the demise of the combo after 17 years of production, but many models could still be found on store shelves.

See also
Combo television unit
VCR/Blu-ray combo

References

Film and video technology
Video hardware


text:
Il Cantone di Falaise-Nord era una divisione amministrativa dell'Arrondissement di Caen.

A seguito della riforma approvata con decreto del 17 febbraio 2014, che ha avuto attuazione dopo le elezioni dipartimentali del 2015, è stato soppresso.

Composizione
Comprendeva parte della città di Falaise e i comuni di:

 Aubigny
 Bonnœil
 Bons-Tassilly
 Cordey
 Le Détroit
 Fourneaux-le-Val
 Les Isles-Bardel
 Leffard
 Les Loges-Saulces
 Martigny-sur-l'Ante
 Le Mesnil-Villement
 Noron-l'Abbaye
 Pierrefitte-en-Cinglais
 Pierrepont
 Pont-d'Ouilly
 Potigny
 Rapilly
 Saint-Germain-Langot
 Saint-Martin-de-Mieux
 Saint-Pierre-Canivet
 Saint-Pierre-du-Bû
 Soulangy
 Soumont-Saint-Quentin
 Tréprel
 Ussy
 Villers-Canivet

Note

Collegamenti esterni
Statistiche (parziali) sul sito dell'INSEE

Falaise-Nord


text:
Stany Derval is een Belgische stripreeks van de hand van tekenaar/schrijver Mitacq. De strip werd gepubliceerd tussen 1968 en 1979 in het weekblad Robbedoes en de Franstalige equivalent Spirou. Een aantal van de verhalen zijn later in albumvorm verschenen.

De strip gaat over de jonge televisiereporter Stany Derval. Tijdens zijn werk maakt hij veel ongewone avonturen mee.

Mitacq begon de reeks toen zijn andere reeks De Beverpatroelje stillag, omdat zijn scenarist Jean-Michel Charlier het te druk had met andere projecten. Het scenario voor het eerste verhaal van Stany Derval De twee schatten van Berendal schreef Mitacq zelf. Vanaf het tweede verhaal deed Mitacq beroep op verschillende scenaristen: André Beckers, Lemasque (pseudoniem van Jacques Stoquart), Maurice Tillieux en Héric.

Verhalen
Deze verhalen verschenen in het weekblad Robbedoes:
 De twee schatten van Berendal (1968) 44 pagina's
 Pasen op Paaseiland (1969) 5 pagina's - Robbedoes nr. 1616
 Angst in het Koadal (1969) 45 pagina's
 Een buitengewone kerstnacht voor Stany Derval (1969) 5 pagina's - Robbedoes nr. 1652
 De 500cc duivels (1970) 42 pagina's
 De spookkoets (1973) 42 pagina's
 De stalen long (1973) 12 pagina's - Robbedoes nr. 1841
 Het manuscript van Gallilea (1974) 22 pagina's
 Rodeo in Rope Rio (1974) 6 pagina's - Robbedoes nr. 1886
 Operatie hersenpan (1974) 12 pagina's
 De dolende Canadees (1974) 11 pagina's
 De Ijsheiligen (1976) 44 pagina's
 De leeuwekuil (1979) 11 pagina's

Nederlandstalige albums
Een aantal van bovenstaande verhalen zijn in albumvorm verschenen:
 De spookkoets (1981) Uitgeverij Paul Rijperman (pagina's in zwart/wit)
 De twee schatten van Berendal (1981) Uitgeverij Paul Rijperman (pagina's in zwart/wit)
 Avonturen in de kijker Verzamelalbum met 6 verhalen : De spookkoets, De stalen long, Operatie hersenpan, De dolende Canadees, De leeuwekuil, De Ijsheiligen. (1987) Uitgeverij Dupuis (pagina's in kleur)

Referenties
 comicweb.nl

Belgische stripreeks
Realistische strip
Sciencefictionstrip


text:
Stalden steht für:
 einen Abhang bzw. eine steile Straße

Orte:
 Stalden VS, Gemeinde im Kanton Wallis, Schweiz
 Stalden im Emmental, ehemalige Gemeinde und heute Teil von Konolfingen, Kanton Bern, Schweiz
 Stalden (Sarnen), Ortsteil von Sarnen im Kanton Obwalden, Schweiz
 Stalden (Muotathal), Ortsteil von Muotathal im Kanton Schwyz, Schweiz
 Stalden (Visperterminen), Ortsteil von Visperterminen im Kanton Wallis, Schweiz
 Stalden (Matt), Ortsteil der Gemeinde Matt GL im Kanton Glarus, Schweiz
 Stalden (Gemeinde Lustenau), Ortsteil der österreichischen Gemeinde Lustenau


text:
Honesch is een buurtschap in de Twentse gemeente Haaksbergen in de Nederlandse provincie Overijssel. De buurtschap ligt net zuidelijk van de bebouwde kom van Haaksbergen.

Geschiedenis
In het verleden vormde Honesch samen met Haaksbergen een marke, die gelegen was in het midden van de huidige gemeente en die reikte van noord tot zuid. Deze marke werd in 1841 gesplitst in twee aparte marken, een marke Honesch en een marke Haaksbergen. Het dorp Haaksbergen is ontstaan en was gelegen in de buurschap Honesch.

Referenties

Haaksbergen
Buurtschap in Overijssel


text:
This article provides details on candidates preselected for the 2006 Queensland state election which was held on 9 September 2006.

Retiring MPs

Labor

 Tom Barton (Waterford)
 Darryl Briskey (Cleveland)
 Lesley Clark (Barron River)
 Nita Cunningham (Bundaberg)
 Jim Fouras (Ashgrove)
 Don Livingstone (Ipswich West)
 Tony McGrady (Mount Isa)
 Gordon Nuttall (Sandgate)
 Henry Palaszczuk (Inala)
 Terry Sullivan (Stafford)

Liberal

 Bob Quinn (Robina)

National

 Marc Rowell (Hinchinbrook)

Legislative Assembly

Sitting members are shown in bold text. Successful candidates are highlighted in the relevant colour.

See also
 Members of the Queensland Legislative Assembly, 2004-2006
 2006 Queensland state election

References

Liberal candidates
National candidates
Greens candidates
ALP candidates
Family First candidates
Poll Bludger Queensland Election Page

2006 elections in Australia
Candidates for Queensland state elections


text:
Крушопек (; ) е село в северната част на Северна Македония, в Община Сарай.

География
Селото е разположено в северните склонове на планината Водно над столицата Скопие.

История
В края на XIX век Крушопек е албанско село в Скопска каза на Османската империя. Според статистиката на Васил Кънчов ("Македония. Етнография и статистика") в 1900 година Крушопеци има 200 жители арнаути мохамедани.

След Междусъюзническата война в 1913 година селото попада в Сърбия.

На етническата си карта от 1927 година Леонард Шулце Йена показва Крушопеци (Krušopeci) като албанско село.

На етническата си карта на Северозападна Македония в 1929 година Афанасий Селишчев отбелязва Крушопеци като албанско село.

Според преброяването от 2002 година Крушопек има 1902 жители.

Бележки

Села в община Сарай


text:
Le bâtonnier est, en France, le coordinateur des avocats inscrits dans un barreau et leur représentant à l'égard des autres autorités civiles ou judiciaires. Il est aussi investi de certains pouvoirs en matière de contestation d'honoraires et de sanctions professionnelles. La fonction la plus prestigieuse est celle de bâtonnier de Paris mais il existe des bâtonniers dans les 173 tribunaux judiciaires français.

Origine étymologique
À l'emplacement de la Sainte-Chapelle sur l'île de la Cité à Paris se trouvait au  une chapelle dédiée à saint Nicolas, qui est l'un des saints patrons des juristes. S'y déroulait notamment la rentrée annuelle du parlement de Paris. Les membres s'y réunissaient pour former la confrérie de Saint-Nicolas, qui était à la fois une corporation et un ordre religieux. Le chef élu de cette confrérie, tout d'abord appelé prieur, portait la bannière de l'ordre, suspendue à une hampe, ou baston, pendant les processions. Ce baston était parfois orné d'une représentation de saint Nicolas, ou saint Yves (autre saint-patron des juristes). Une ordonnance du  reconnut aux avocats membres du parlement la qualité de corps constitué, soumis au secret professionnel.

En 1690, le Dictionnaire universel des sciences et des arts précisait que le  bastonnier (ou la bastonnière) est « celui ou celle qui ont en garde pendant un temps le baston d'une Confrérie, et qui le portent ou le suivent aux processions. En termes du Palais, est un ancien Avocat qu'on choisit tous les ans selon l'ordre du Tableau, pour être le Chef de la Communauté des Avocats et Procureurs, pour être le Maître de leur Chapelle et de leur Confrérie, et présider au siège qu'ils tiennent pour l'entretenement de la discipline du Palais et des règlements. C'est à lui aussi qu'appartient la commission des charges des Juges inférieurs pendant leur interdiction. »

Élection et fonctions
Le bâtonnier est élu par les membres du barreau pour un mandat de deux ans non renouvelable immédiatement.

Le bâtonnier constitue le porte-parole des avocats inscrits dans son barreau. Mais davantage, il dispose d'une véritable fonction d'arbitrage entre les avocats et d'une fonction de conciliateur lorsqu'un différend oppose un avocat et son client. C'est également lui qui désigne les avocats commis d'office.

Le successeur du bâtonnier est élu avant la fin du mandat de ce dernier. Durant un an, le bâtonnier désigné peut ainsi monter en compétence afin d'être opérationnel sur les différents dossiers qu'il aura à traiter dès son entrée en fonctions.

En 1933, Paule-René Pignet est élue à la fonction de bâtonnier de l'ordre des avocats, au barreau de La Roche sur Yon. C'est la première femme élue à cette fonction. Le métier d'avocat était accessible aux femmes en France depuis 1900.

Bâtonniers célèbres

Notes et références

Voir aussi
 Bâtonnier (Belgique)


text:
La Deputazione di Storia Patria per le Venezie è una associazione storico-scientifica di Venezia. Esiste dal 1873 ed è uno degli attuali Enti di questo tipo esistenti in quasi ogni provincia d'Italia.

Compiti istituzionali
Il suo compito è dalla fondazione lo studio della storia delle Tre Venezie: Veneto, Trentino-Alto Adige, Venezia Giulia e Istria e per esteso le zone adriatiche. Inoltre copre la storia della Repubblica di Venezia con tutte le informazioni e i territori fino al 1797, cioè fino alla fine della Repubblica sotto il dominio veneziano, in particolare il suo impero coloniale.

Membri
La Deputazione si compone di 50 membri (soci effettivi), a cui si aggiunge un numero di soci onorari e corrispondenti che vivono di fuori della regione Veneto; non limitato dall'atto costitutivo; ulteriori 80 membri corrispondenti all'interno della regione. Il numero è limitato a un massimo di 200 membri. Presidente è stato fino al 2019 (anno della morte) Federico Seneca, cui è succeduto Gian Maria Varanini.

Sedi
Il quartier generale fu dall'inizio a Venezia; dal 1981 è situato in un palazzo del XVII secolo, in Campo San Giacomo dall'Orio, non lontano dall'Archivio di Stato alla Calle del Tintor. La riunione che si svolge ogni anno in autunno si tiene in luoghi diversi. La biblioteca della sede comprende circa 20.000 titoli, di cui 63 del XVI e 218 del XVII secolo, comprendendo un certo numero di riviste.

Pubblicazioni
Due volte l'anno, la società pubblica la rivista Archivio Veneto, che esce dal 1871. Inoltre la collezione di Monumenti, più dedicata alle fonti. Esso è costituito da tre serie (Documenti, Statuti, Cronache e Diari) e una Nuova serie.

La collezione Miscellanea offre cinque serie. Oltre a questa una serie di opere pubblicate dall'Istituzione stessa.

Note

Bibliografia
 Mario de Biasi, La Deputazione di storia patria per le Venezie dalle origini ad oggi (1873-1995), Venezia 1995.
 Mario de Biasi, La Deputazione di storia patria per le Venezie e i suoi soci (1873-1999), Venezia 2000.
 Stefano Pillinini (ed.), Il fondo antico della Biblioteca della Deputazione di Storia Patria per le Venezie, Venezia 2001.

Voci correlate
Archivio di Stato (Italia)
Archivio di Stato di Venezia
Archivio storico del Comune di Venezia
Archivio storico del Patriarcato di Venezia
Archivio Veneto
Biblioteca nazionale Marciana

Altri progetti

Collegamenti esterni

 Archivio Veneto  sul sito della Deputazione di Storia Patria per le Venezie.

Società storiche in Italia
Cultura a Venezia


text:
Sengann mac Dela (gaélique : Seangann), fils de Dela, des Fir Bolg, il est un Ard ri Erenn mythique de l'Irlande, et succède à ses frères Gann et Genann. Son épouse est Anust.

Lorsque les Fir Bolg envahissent l'Irlande les cinq fils de Dela divisent l'île entre eux. Sengann accoste avec Gann à Inber Dubglaise et ensemble il partage le Munster, Sengann prend le sud et Gann le nord de la province.

Après la mort de la peste de ses frères Gann et Genann, Sengann règne sur l'Irlande pendant cinq ans, avant d'être tué par Fiacha Cennfinnán, fils de Starn son petit-neveu.

Notes et références

Sources primaires
Lebor Gabála Érenn
Annales des quatre maîtres
Geoffrey Keating  Foras Feasa ar Érinn

Source
, édition du 10 avril 2012.

Fir Bolg Ard ri (roi suprême d'Irlande)
Mythologie celtique irlandaise


text:
Stolen Honor è un film muto del 1918 diretto da Richard S. Stanton.

Trama
Virginia Lake, pupilla dell'assistente del Segretario di Stato Richard Belfield, è innamorata del capitano Robert Macklin ma, volendo continuare la sua carriera di pittrice, mostra indifferenza per lui. La contessa italiana Collona spera di conquistare Robert e, per questo motivo, chiede l'aiuto di Conte, un suo connazionale che dovrebbe liberarla della pericolosa rivale, inchiodando Virginia per il furto di un pregevole quadro del quale il governo italiano le ha permesso di fare una copia.

Intanto, Belfield sposa Betty, un'amica della sua pupilla. Ma gli affari di stato gli fanno trascurare la giovane moglie che, annoiata, si fa prima corteggiare da Paul Hollister per poi decidere di fuggire con lui. Virginia, venendo a sapere della fuga, rintraccia l'amica, convincendola a tornare a casa. Proprio durante la sua assenza, il quadro viene rubato e Conte lo sostituisce con la copia dipinta da Virginia. Dovendo fornire un alibi, la giovane donna metterebbe in mezzo Betty che sarebbe così disonorata. Virginia, allora, decide di tacere, accettando di accollarsi la colpa del furto. Ma non rinuncia a indagare sul vero colpevole. Scopre che i veri ladri sono la contessa Collona e il conte: riuscendo a farli confessare, il suo nome è liberato da ogni macchia. Virginia adesso si arrende ai suoi sentimenti e accetta di sposare Robert.

Produzione
Il film fu prodotto dalla Fox Film Corporation (come A Fox Special Feature).

Distribuzione
Distribuito dalla Fox Film Corporation, il film uscì nelle sale cinematografiche statunitensi il 6 gennaio 1918.

Bibliografia
 The American Film Institute Catalog, Features Films 1911-1920, University of California Press, 1988 ISBN 0-520-06301-5

Voci correlate
Filmografia della Fox Film Corporation

Collegamenti esterni

Film drammatici


text:
La arquitectura de flujo de datos es una arquitectura de computadores que contrasta directamente con la tradicional Arquitectura de von Neumann o de estructuras de control. Las arquitecturas de flujo de datos no se basan en un contador de programa (al menos conceptualmente) en tanto en cuanto la posibilidad de ejecución de las instrucciones solamente viene determinada por la disponibilidad de los argumentos de entrada de las instrucciones. Aunque ningún computador de éxito comercial ha utilizado este tipo de arquitectura, esta es muy relevante en muchas arquitecturas actuales de software, incluyendo el diseño de sistemas de bases de datos o de sistemas de procesamiento paralelo.

Este tipo de arquitecturas de hardware constituyó una de las principales ramas de investigación sobre arquitectura de computadores en los años 70 y principios de los 80. Jack Dennis del MIT abrió el camino en el campo de las arquitecturas de flujo de datos estático, mientras que la Manchester Dataflow Machine y la arquitectura MIT Tagged Token fueron algunos de los mayores proyectos en flujo de datos dinámico.

Los diseños que emplean direcciones convencionales de memoria como marcas de dependencias de datos son conocidos como máquinas de flujo de datos estático. Estas máquinas no permitían la ejecución simultánea de varias instancias de una misma subrutina porque la forma de etiquetar los datos no diferenciaba entre ellas. Aquellos diseños basados en memoria de contenido direccionable o CAM son llamados máquinas de flujo dinámico de datos.

Normalmente, los compiladores analizan el código fuente del programa en busca de dependencias de datos entre instrucciones para organizar mejor la secuencia en los ficheros binarios de salida. Las instrucciones son organizadas de forma secuencial, pero la información acerca de las dependencias no se graba en los binarios. Sin embargo, los ficheros binarios compilados en una máquina de flujo de datos sí contienen esta información. Un compilador de flujo de datos graba estas dependencias creando etiquetas únicas para cada dependencia en lugar de utilizar nombres variables. Al nombrar cada dependencia de forma unívoca, se consigue que los segmentos de código no dependientes en el fichero binario sean ejecutados sin problemas fuera de orden o en paralelo.

Los programas se cargan en la memoria CAM del computador de flujo dinámico. Cuando todos los operandos etiquetados de una instrucción pasan a estar disponibles (esto es, han recibido la salida de instrucciones previas y/o la entrada de usuario), la instrucción se marca como preparada para su ejecución. Este proceso es conocido como activación o firing. Una vez que la instrucción es completada, su salida es almacenada junto con la correspondiente etiqueta en la memoria CAM. Cualquier instrucción que sea dependiente de este dato en concreto (identificado por el valor de su etiqueta) es entonces marcada como preparada para su ejecución. De este modo, las instrucciones subsiguientes son ejecutadas en el orden correcto, evitando la aparición de condiciones de carrera. Este orden puede diferir del orden secuencial considerado por el programador.

Una instrucción, junto con los operandos requeridos, es transmitida a una unidad de ejecución como un paquete, también conocido como señal de instrucción. De forma similar, los datos de salida son transmitidos de vuelta a la memoria CAM como señal de datos. El empaquetado de instrucciones y resultados permite la ejecución paralela a gran escala de instrucciones preparadas. Las redes de flujo de datos reparten las señales de instrucción a las unidades de ejecución y devuelven a la memoria CAM las señales de datos. En contraste con la Arquitectura de von Neumann convencional, las señales de datos no son almacenadas de forma permanente en memoria, sino que son mensajes transitorios que solamente existen durante el tránsito de información que se produce en el almacenamiento de la instrucción.

La investigación, sin embargo, nunca se preocupó de tratar problemas relacionados con:
 Emisión eficiente de las señales de datos e instrucciones en sistemas paralelos masivos
 Construcción de memorias CAM lo suficientemente grandes como para almacenar todas las dependencias de un programa real

Se probó que las instrucciones y sus dependencias de datos eran una unidad demasiado pequeña para trabajar en grandes redes. Esto es, el tiempo de transmisión de las instrucciones y los correspondientes resultados etiquetados era mucho mayor que el tiempo realmente necesario para su procesamiento.

Sin embargo, la ejecución fuera de orden se ha convertido en el paradigma computacional por excelencia desde los años 90. Es una forma de flujo de datos restringido. Este paradigma introdujo la idea de ventana de ejecución, que sigue el orden secuencial de la arquitectura de von Neumann; sin embargo, dentro de la ventana se permite que las instrucciones sean completadas en el orden de las dependencias de datos. Esto se consigue en procesadores que etiquetan dinámicamente las dependencias de datos en la ventana de ejecución. La complejidad lógica de mantener el rastro de las dependencias de datos de forma dinámica restringe a los procesadores basados en ejecución fuera de orden a un reducido número de ejecuciones (de 2 a 6) y limita el tamaño de la ventana de ejecución de 32 a 200 instrucciones, mucho menor que las utilizadas en las máquinas puras de flujo de datos.

Conceptos relacionados
El procesamiento de eventos complejos (CEP) se aplica principalmente en la gestión de procesos de negocio (BPM) y ámbitos afines.

En gestión de redes informáticas, gestión de sistemas, gestión del ciclo de vida de la aplicación y gestión de servicios, se suele hacer referencia a la correlación de eventos. En la arquitectura CEP, las herramientas de correlación de eventos (correladores de eventos) analizan un montón de eventos, identifican los más importantes e inician la acción. Sin embargo, la mayoría de ellos no derivan nuevos eventos. En cambio, relacionan los eventos de alto nivel con los de bajo nivel.

El principal objetivo de la correlación de eventos consiste en encontrar todos los eventos relacionados con un problema concreto. Se producirán eventos derivados del problema principal con síntomas, visto que el error principal afecte a los componentes secundarios. Cuando los operadores comprenden plenamente la relación, pueden solucionar tanto la causa como los síntomas.

En inteligencia artificial la información de salida suele ser generada por un dispositivo de salida, por ejemplo un sistema basado en reglas. Sin embargo, la nueva información no suele producirse en forma de eventos complejos (inferidos).

Véase también
 Procesamiento paralelo
 Flujo de datos

Referințe

Aceleración por hardware
Arquitectura de computadoras


text:
Kraljevi irski polk (izvirno ) je lahko:
 Kraljevi irski polk (1684-1922), ustanovljen leta 1684 in razpuščen leta 1922
 Kraljevi irski polk (1992), ustanovljen leta 1992 (trenutni)


text:
Сомали на летних Олимпийских играх 2016 года было представлено двумя спортсменами в лёгкой атлетике. Сомали, вместе ещё с 8 странами, имело одну из самых малочисленных делегаций на Играх. Меньше спортсменов было только у сборной Тувалу, которая представлена 1 атлетом.

Состав сборной
  Лёгкая атлетика
 Мохамед Дауд Мохамед
 Марьян Мусе

Результаты соревнований

Лёгкая атлетика

ИААФ разрешила выступить от Сомали на играх двум спортсменам (один мужчина и одна женщина).

Мужчины
 Беговые дисциплины

Женщины
 Беговые дисциплины

Примечания

Ссылки
 Сборная Сомали  на сайте Sports-reference.com
 Сомали на официальном сайте МОК

Страны на летних Олимпийских играх 2016 года
2016


text:
Lisa Bonet, właściwie Lilakoi Moon (ur. 16 listopada 1967 w San Francisco) – amerykańska aktorka i reżyserka filmowa i telewizyjna.

Życiorys
Urodziła się jako córka czarnoskórego śpiewaka operowego Allena Boneta i żydowskiej nauczycielki Arlene z domu Litman. Karierę rozpoczęła w wieku 11 lat, występami w filmach reklamowych. Uczęszczała do szkoły średniej Reseda High School w Los Angeles. Popularność przyniosła jej rola Denise w sitcomie NBC Bill Cosby Show (The Cosby Show, 1984–1991). Ma na swoim koncie kilkanaście ról filmowych, najbardziej znaną z nich jest kreacja Epiphany Proudfoot w horrorze Alana Parkera Harry Angel (Angel Heart, 1987), a partnerowali jej Mickey Rourke i Robert De Niro.

Była żoną muzyka Lenny'ego Kravitza (1987–1993), z którym ma córkę Zoë Kravitz (ur. 1988). Od października 2017 jest żoną Jasona Momoa, z którym ma córkę Lolę Iolani Momoa (ur. 2007) oraz syna Nakoa-Wolf Manakauapo Namakaeha Momoa (ur. 2008).

W 2003 dokonała oficjalnej zmiany nazwiska na Lilakoi Moon, jednak wciąż używa nazwiska Lisa Bonet jako pseudonimu artystycznego.

Filmografia
 Filmy
 1987: Harry Angel (Angel Heart) jako Epiphany Proudfoot
 1993: Rabuś (Bank Robber) jako Priscilla
 1994: Nowy Eden (New Eden) jako Lily
 1994: Oblicza mordercy (Dead Connection) jako Catherine Briggs
 1998: Wróg publiczny (Enemy of the State) jako Rachel Banks
 2000: Przeboje i podboje (High Fidelity) jako Marie DeSalle
 2002: Jesteśmy snem (Lathe of Heaven) jako Heather Lelache
 2003: Pokonaj najszybszego (Biker Boyz) jako Queenie
 2006: Whitepaddy jako Mae Evans
 2014: Droga do Palomy jako Magdalena

 Seriale
 1984–1991: Bill Cosby Show (The Cosby Show) jako Denise Huxtable
 1987–1989: Inny świat (A Different World) jako Denise Huxtable
 2008–2009: Life on Mars jako det. Maya Daniels
 2014–2015: The Red Road jako Sky Van Der Veen
 2016: Ray Donovan jako Marisol Campos

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykańskie aktorki filmowe
Amerykańskie aktorki telewizyjne
Amerykańskie aktorki dziecięce
Amerykańscy reżyserzy filmowi
Amerykanie pochodzenia żydowskiego
Ludzie urodzeni w San Francisco
Urodzeni w 1967


text:
The Avery County Jail, also known as Avery County Historical Museum, is a historic jail located at Newland, Avery County, North Carolina. It was built in 1913.  It was designed by architects Wheeler & Runge in Italianate style. It is a two-story, stuccoed brick building with small one-story wings and a cross-hipped roof.  A one-story wing was added in the 1960s.

It was listed on the National Register of Historic Places in 1999.

References

External links
Avery County Historical Museum website

Jails on the National Register of Historic Places in North Carolina
Italianate architecture in North Carolina
Government buildings completed in 1913
Buildings and structures in Avery County, North Carolina
Jails in North Carolina
National Register of Historic Places in Avery County, North Carolina
Museums in Avery County, North Carolina
1913 establishments in North Carolina


text:
Professionista dal 1979 al 1985, vinse una Vuelta a España, una Volta Ciclista a Catalunya e un Giro del Piemonte.

Carriera
Passista veloce, passò professionista nel 1979 con la Moliner-Vereco mettendosi subito in luce con il quarto posto finale alla Vuelta a España e con la vittoria del titolo di campione spagnolo su strada in seguito alla squalifica per doping del vincitore Isidro Juárez.

L'anno successivo ottenne il suo risultato più prestigioso, imponendosi in due tappe e nella classifica generale della Vuelta a España. Negli anni successivi vinse la Volta Ciclista a Catalunya nel 1981, il Giro del Piemonte nel 1982, ottenendo anche il terzo posto alla Vuelta al País Vasco del 1984 dietro a Sean Kelly e Julián Gorospe. Si ritirò dall'attività al termine della stagione 1985.

Una volta appesa la bicicletta al chiodo intraprese l'attività di direttore tecnico in seno alla squadra franco-spagnola KAS, con la quale guidò al successo Sean Kelly nella Vuelta a España 1988. Successivamente diresse la Fagor-MBK e la Puertas Mavisa, per entrare poi nella Federazione spagnola, dove si occupò degli atleti affetti da cecità, guidandoli nei Giochi paralimpici di Atlanta, Sydney ed Atene.

Palmarès

1977 (dilettante)
2ª tappa Cinturón Ciclista Internacional a Mallorca
4ª tappa Cinturón Ciclista Internacional a Mallorca
Classifica generale Cinturón Ciclista Internacional a Mallorca

1979
Campionati spagnoli, Prova in linea
Prueba Villafranca de Ordizia
5ª tappa Vuelta a Aragón

1980
5ª tappa Vuelta a España (San Quirze > Seo de Urgel)
7ª tappa Vuelta a España (Viella > Jaca)
Classifica generale Vuelta a España
Classifica generale Vuelta Ciclista Asturias

1981
2ª tappa Vuelta Ciclista Asturias
Classifica generale Volta Ciclista a Catalunya
2ª tappa Vuelta a Burgos
Classifica generale Vuelta a Burgos

1982
5ª tappa Vuelta Ciclista Asturias
Prueba Villafranca de Ordizia
Giro del Piemonte
4ª tappa Vuelta a Burgos
Circuito de Pascuas

1983
2ª tappa Vuelta Ciclista Asturias
Grand Prix de Naquera

1984
4ª tappa Vuelta Ciclista a la Rioja
Classifica generale Vuelta a Asturias

Piazzamenti

Grandi Giri

Giro d'Italia
1980: 11º
1981: ritirato (19ª tappa)
1982: 10º
1983: 7º
1984: 13º

Tour de France
1985: 39º

Vuelta a España
1979: 4º
1980: vincitore
1981: 8º
1982: 4º
1983: 10º
1984: 21º
1985: 19º

Classiche monumento

Milano-Sanremo
1980: 138º
1981: 25º
1983: 86º
1984: 26º

Giro di Lombardia
1982: 19º
1983: 13º

Competizioni mondiali
Campionato del mondo
Nürburg 1978 - In linea Dilettanti: 16º
Valkenburg 1979 - In linea: 42º
Sallanches 1980 - In linea: ritirato
Goodwood 1982 - In linea: 14º
Altenrhein 1983 - In linea: 4º

Collegamenti esterni

Vincitori della Vuelta a España


text:
L'IMDG ou International Maritime Dangerous Goods Code est un guide international pour le transport des matières dangereuses en colis (y compris conteneurs et véhicules, à l'opposé du "vrac" directement placé en cale), destiné à tous ceux qui sont impliqués dans le transport maritime de ces marchandises. Il est recommandé aux gouvernements de l'adopter ou de l'utiliser comme base pour leur réglementation nationale. Il est composé de 2 volumes qui traitent des conditions de classification, emballage et moyens de transporter les marchandises dangereuses. Il est géré par le Sous-comité DSC (transport des marchandises dangereuses, des cargaisons solides et des conteneurs) de l'Organisation maritime internationale (OMI) et actualisé tous les 2 ans par amendements.

De plus, il émet des recommandations sur l'arrimage en pontée ou sous pont (stowage), la séparation des substances incompatibles (ségrégation), l'emballage, l'étiquetage, les documents pour l'expédition, le transport en conteneurs ou en citernes.
Enfin, il est obligatoire envers les Nations unies conformément à la Convention internationale pour la sauvegarde de la vie humaine en mer (SOLAS 1974) et la Convention internationale pour la prévention de la pollution par les navires (MARPOL 73/78).

Diverses réglementations issues des recommandations de l'ONU régissent, à travers le monde, le transport des marchandises dangereuses.

L'aspect normatif

La Convention SOLAS (Safety Of Life at Sea)
L'intégralité du chapitre VII de la Convention SOLAS est consacrée au transport de marchandise dangereuse. Dans celui-ci, seule la partie A "Transport des marchandises dangereuses en colis ou sous forme solide en vrac" est consacré en partie à la matière qui nous occupe ici.

Le Code IMDG
En réalité, les dispositions détaillées concernant les marchandises dangereuses en colis sont contenues dans un texte issu d'une résolution de l'OMI (A.716(17)) intitulé Code Maritime International des Marchandises Dangereuses, en anglais code IMDG.

La première notion de code sur les marchandises dangereuses a été́ évoquée en 1929 lors d'une conférence sur la sauvegarde de la vie en mer et il a été recommandé pour la première fois en 1965.

Longtemps simplement recommandé, le Code IMDG est désormais obligatoire, sauf exceptions, à bord des navires soumis à la Convention SOLAS (VII/3), mais il était déjà en vigueur depuis longtemps sur les navires français. Plus particulièrement, l'édition du Code de 2002 est devenue obligatoire au .

Puis la version amendée 35-10 de l'IMDG est entrée en vigueur le  sur une base volontaire et est devenue obligatoire pour tous les pays un an plus tard en 2012.

Il est actualisé tous les 2 ans par amendements, l'amendement (MSC : 36-12) du code IMDG a été adopté et est entré en vigueur le 01/01/2014.

En France, un arrêté du , modifié, l'a rendu applicable par la division 411 du Code de sécurité des navires, annexé. Cette division vient compléter les dispositions du code IMDG et définir les dispositions spécifiques au transport de marchandises dangereuses (TMD) en colis à bord de navires effectuant des voyages nationaux.

L'arrêté du  modifie celui de 1987 en actualisant les mesures nationales mises en œuvre pour appliquer les dispositions de la réglementation internationale relatives au transport maritime de marchandises dangereuses en colis.

Plus récemment, l'arrêté du  modifie celui de 1987 notamment en augmentant son champ d'action aux îles Wallis et Futuna, à la Polynésie française, à la Nouvelle-Calédonie et aux Terres australes et antarctiques française. Il est entré en vigueur le .

Le champ d'application
Le code IMDG est obligatoire pour tous les navires soumis à la convention SOLAS, et qui transportent des marchandises dangereuses en colis (emballées et conteneurisées) ainsi que des substances ou matières polluantes pour le milieu marin, incluant les navires de charges d'une jauge brut inferieure à 500 UMS et les navires à passagers.

Il émet des recommandations sur l'arrimage en pontée ou sous pont (stowage), la séparation des substances (ségrégation), l'emballage, l'étiquetage, les documents pour l'expédition, le transport en conteneurs ou en citernes et les pollutions maritimes.

Cette réglementation s'applique aussi pendant les traversées maritimes lorsqu'un véhicule emprunte un car-ferry.

La structure du Code
Composé de 7 parties, ce code aborde notamment la classification des marchandises dangereuses, la réglementation sur le transport de ces marchandises, les emballages, l'étiquetage, ainsi que les règlements dans les ports maritimes et portuaires locaux.

Volume 1
Le volume 1 (parties 1, 2, 4, 6 et 7) regroupe les dispositions générales et définitions, avec renseignements sur les neuf classes de marchandises concernées, les dispositions relatives à l'emballage, aux procédures d'expédition et aux opérations de transport.

Partie 1 : Dispositions générales, définitions et dispositions concernant la formation
La partie 1 donne les dispositions générales et le domaine d'application du Code. Elle contient la Partie A de la SOLAS, l'annexe 3 de MARPOL et une partie de la convention internationale de 1972 sur la sécurité́ des conteneurs.

La partie 1 pose des définitions, les unités de mesures et les abréviations.

Elle fait ensuite référence aux dispositions concernant la formation du personnel à terre et du personnel en mer quant au transports/stockage de la marchandise, aux risques encourus et aux dispositions liées à la sureté́.

Enfin la partie 1 fait référence aux dispositions pour le transport de matières dangereuses à haut risque ainsi que pour le transport de matières radioactives.

Partie 2 : Classification
Dans cette partie du Code, les marchandises dangereuses sont classées et subdivisées pour définir et décrire les caractéristiques et les propriétés des matières et objets relevant de chaque classe.

Il existe 9 classes, chacune divisée en divisions, les marchandises sont classées selon le risque qu'elles présentent. Chaque marchandise dangereuse possède un numéro ONU et a des désignations officielles.

Classe 1 : Les matières et objets explosibles
Classe 2 : Les gaz
Classe 3 : Les liquides inflammables
Classe 4 : Les solides inflammables
Classe 5 : Les matières comburantes et peroxydes organiques
Classe 6 : Les matières toxiques et matières infectieuses
Classe 7 : Les matières radioactives
Classe 8 : Les matières corrosives
Classe 9 : Les matières et objets dangereux divers

Partie 3 : Liste des marchandises dangereuses, dispositions spéciales et exceptions
(Cette partie appartient au Volume 2 du Code et sera traitée plus bas.)

Partie 4 : Dispositions relatives à l'utilisation des emballages et des citernes
La partie 4 du code IMDG est divisée en 3 chapitres.
 Chapitre 1 : il contient des définitions, des dispositions générales, des dispositions spéciales, des instructions d'emballages

 Chapitre 2 : il rappelle les dispositions générales relatives à l'utilisation des citernes mobiles et leur construction.
 Chapitre 3 : il rappelle les dispositions générales relatives à l'utilisation des conteneurs pour vrac.

Partie 5 : Procédures d'expédition
La partie 5 du code IMDG est divisée en 5 chapitres.

o  Chapitre 1 : il énonce les dispositions relatives à l'expédition de marchandises dangereuses en ce qui a trait aux autorisations d'expéditions et notifications préalables, au marquage, à l'étiquetage, à la documentation et au placardage.

o  Chapitre 2 : il détaille les dispositions qui s'appliquent essentiellement au marquage et à l'étiquetage des marchandises dangereuses en fonction de leurs propriétés.

o  Chapitre 3 : il renseigne sur les dispositions relatives au placardage des engins de transport (emplacement des plaques-étiquettes, caractéristiques des plaques-étiquettes, signalement du type de marchandise dangereuse…

o  Chapitre 4 : il rappelle les informations que l'expéditeur doit fournir au transporteur et les documents requis à bord du navire. Ces informations peuvent être traitées et échangées de manière électronique (TEI : traitement informatique de l'information, EDI : échange de données informatisé) mais l'expéditeur doit pouvoir produire sans délai ces informations sous forme de document sur papier.

o  Chapitre 5 : il traite des dispositions spéciales applicables aux engins de transport sous fumigation, de la formation des personnes ayant à s'occuper de la manutention de ces engins, de leur marquage et placardage... Il énonce aussi les dispositions spéciales (marquage, documentation) applicables aux colis et aux engins de transport contenant des matières présentant un risque d'asphyxie lorsqu'elles sont utilisées à des fins de réfrigération ou de conditionnement (neige carbonique, azote liquide réfrigéré...).

Partie 6 : Construction des emballages, des grands récipients pour vrac (GRV), des grands emballages, des citernes mobiles, des conteneurs à gaz à éléments multiples (CGEM) et des véhicules-citernes routiers et épreuves qu'ils doivent subir
La partie 6 du code IMDG est divisée en 9 chapitres :

o  Chapitre 1 : il traite des dispositions relatives à la construction des emballages selon le matériau et aux épreuves qu'ils doivent subir. Il définit le marquage.

o  Chapitre 2 : il traite des dispositions relatives à la construction des récipients à pression, générateurs d'aérosols, récipients de faible capacité́ contenant du gaz et cartouches pour pile à combustible contenant un gaz liquéfié inflammable et aux épreuves qu'ils doivent subir.

o  Chapitre 3 : il traite des dispositions relatives à la construction des emballages pour les matières infectieuses et aux épreuves qu'ils doivent subir.

o  Chapitre 4 : il traite des dispositions relatives à la construction des colis pour les matières radioactives, aux épreuves qu'ils doivent subir, à leur agrément et à l'agrément de ces matières (ces colis sont transportés par voie aérienne uniquement).

o  Chapitre 5 : il traite des dispositions relatives à la construction des grands récipients pour vrac (GRV) et aux épreuves qu'ils doivent subir.

o  Chapitre 6 : il traite des dispositions relatives à la construction des grands emballages et aux épreuves qu'ils doivent subir.

o  Chapitre 7 : il traite des dispositions relatives à la conception et à la construction des citernes mobiles et des conteneurs à gaz à éléments multiples (CGEM) et aux contrôles et épreuves qu'ils doivent subir.

o  Chapitre 8 : il traite des dispositions relatives aux véhicules-citernes routiers.

o   Chapitre 9 : il traite des dispositions relatives à la conception et à la construction des conteneurs pour vrac et aux contrôles et épreuves qu'ils doivent subir.

Partie 7 : Dispositions relatives aux opérations de transport

Volume 2
Le volume 2 (partie 3 : Liste des marchandises dangereuses, dispositions spéciales et exceptions) contient la liste des marchandises dangereuses, équivalent aux anciennes fiches des éditions précédentes, présentée sous forme de tableau, et l'index des matières.

La liste des marchandises dangereuses de la 3.2 énumère un grand nombre de marchandises dangereuses parmi les plus couramment transportées. La liste comprend des rubriques consacrées à des matières chimiques et objets spécifiques ainsi que des rubriques "génériques" et "non spécifiées par ailleurs" car il est difficile d'inclure une rubrique distincte pour chaque matière chimique ou objet qui a une importance commerciale par l'indication spécifique de son appellation. Donc toute marchandise dangereuse doit être répertoriée dans cette liste nommément ou dans une rubrique.

On pourra aussi y trouver des dispositions spéciales pour certains objets et des dispositions quant à l'emballage en quantité limitée.

Supplément
Le code IMDG est complété par un supplément où sont regroupés, outre le recueil INF, certaines informations nécessaires à l'utilisation pratique du Code comme les consignes d'urgence Fiches de Sécurité (FS) et un Guide des soins médicaux d'urgence (GSMU).

Le supplément renferme les consignes d'interventions d'urgences pour les navires transportant des marchandises dangereuses (Guide FS), le guide de soins médicaux d'urgence (GSMU), la description des Procédures de comptes rendus des évènements mettant en cause des marchandises dangereuses, des substances nuisibles et/ou des polluants marins, les recommandations sur l'utilisation des pesticides à bord des navires, le Recueil international de règles de sécurité pour le transport de combustible nucléaire irradié, de plutonium et de déchets hautement radioactifs (recueil INF) ainsi que les circulaires du Comité de la simplification des formalités (FAL) et du Sous-comité du transport des cargaisons et des conteneurs (CCC).

Notes et références

Liens externes

Transport maritime
Droit maritime


text:
Geoffrey of the Liverance (auch Galfredus de Liberatione) († 22. November 1249 in Tippermuir) war ein schottischer Geistlicher. Ab 1236 war er Bischof von Dunkeld.

Herkunft und Aufstieg im königlichen Haushalt
Geoffrey war ein Sohn eines Martin aus Perth, wobei er vermutlich ein unehelicher Sohn war. Als Geistlicher trat er in den Dienst der schottischen Könige. Vermutlich schon 1219 gehörte er zum Rat von König Alexander II. 1228 hatte er als Clerk of the Liverance eine gehobene Stellung im königlichen Haushalt. In dieser Position hatte er geschäftliche Beziehungen zu  einem Henry the Burgess aus Perth, der wohl mit ihm verwandt und ein erfolgreicher Kaufmann war. Für seine Dienste wurde er mit geistlichen Pfründen belohnt, denn er war Kanoniker an der Kathedrale von Dunkeld und hatte dazu vor 1235 das Amt des Präzentors an der Kathedrale von Glasgow inne.

Bischof von Dunkeld
1236 wurde Geoffrey zum Bischof der Diözese Dunkeld gewählt. Die Kurie wurde gebeten, die Wahl zu bestätigen, worauf Papst Gregor IX. am 6. September 1236 die Bischöfe William von Glasgow, Clement von Dunblane und Gregory von Brechin beauftragte, die Eignung von Geoffrey für das Amt zu überprüfen. Sollte ihre Prüfung positiv ausfallen, so sollten sie ihm für den Makel seiner Geburt einen Dispens erteilen und ihn zum Bischof weihen. Die drei Bischöfe hielten Geoffrey für das Amt geeignet, so dass er zwischen dem 3. Dezember 1236 und dem 16. April 1237 zum Bischof geweiht wurde. Im Juni oder Juli 1238 wählte ihn das Kathedralkapitel von St Andrews zum neuen Bischof der Diözese St Andrews. Offenbar auf Betreiben des schottischen Königs verwarf Papst Gregor IX. aber die Wahl und lehnte den Wechsel von Geoffrey  nach St Andrews ab, worauf der königliche Kandidat David of Bernham zum neuen Bischof von St Andrews gewählt wurde. Spätestens unter Geoffrey wurde an der Kathedrale von Dunkeld ein Dekan eingesetzt und ein Kathedralkapitel gebildet. Zusammen mit anderen Bischöfen beschwor er 1244 die Einhaltung des Vertrags von Newcastle durch den schottischen König. Im Juli 1249 war er bei der Inthronisation von Alexander III. in Scone anwesend, doch er starb wenige Monate später. Er wurde in der Kathedrale von Dunkeld beigesetzt.

Literatur
 John Dowden: The Bishops of Scotland. Being Notes on the Lives of all the Bishops, under each of the Sees, prior to the Reformation. James Maclehose, Glasgow 1912, S. 54–57.

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (13. Jahrhundert)
Bischof von Dunkeld
Schotte
Geboren im 12. Jahrhundert
Gestorben 1249
Mann


text:
Janusz Józef Kijowski (ur. 14 grudnia 1948 w Szczecinie) – polski reżyser i nauczyciel akademicki.

Życiorys
Syn Józefa Kijowskiego i brat Jerzego Kijowskiego. Absolwent VI Liceum Ogólnokształcącego im. Tadeusza Reytana w Warszawie (matura w 1966). Działał w ruchu starszoharcerskim, pełnił funkcję komendanta szczepu 1 Warszawskiej Drużyny Harcerskiej "Czarna Jedynka". W 1972 został absolwentem Wydziału Historii Uniwersytetu Warszawskiego. W 1978 ukończył studia na Wydziale Reżyserii Państwowej Wyższej Szkoły Filmowej, Telewizyjnej i Teatralnej im. Leona Schillera w Łodzi. W okresie studiów był krytykiem filmowym, pisał recenzje dla tygodnika "Kultura".

Od 1983 wykładał w Institut national supérieur des arts du spectacle (INSAS) w Brukseli, a od 1998 także w  łódzkiej PWSFTviT. W 2000 uzyskał stopień doktora sztuk filmowych, a w 2004 stopień doktora habilitowanego w tej samej dziedzinie. Specjalizuje się w zakresie reżyserii filmowej, teatralnej i telewizyjnej. W 2002 został wiceprezesem Europejskiej Federacji Reżyserów Filmowych (FERA). Zawodowo związany z Uniwersytetem Warmińsko-Mazurskim w Olsztynie, na którym objął stanowisko profesora. W 2004 powołany na funkcję dyrektora olsztyńskiego Teatru im. Jaracza, którą sprawował do sierpnia 2018. Kontrakt ten z nim miał zostać przedłużony, ale Państwowa Inspekcja Pracy potwierdziła stawiane mu przez związki zawodowe zarzuty dotyczące łamania prawa pracy i dyskryminacji ze względu na przynależność związkową. W 2009 objął również funkcję dyrektora artystycznego Koszalińskiego Festiwalu Debiutów Filmowych "Młodzi i Film".

W wyborach w 2005 był liderem listy wyborczej Partii Demokratycznej do Sejmu w okręgu olsztyńskim. W wyborach w 2011 ponownie bezskutecznie startował do Sejmu (z listy SLD). Został członkiem honorowego komitetu poparcia Bronisława Komorowskiego przed wyborami prezydenckimi w 2010 oraz wyborami prezydenckimi w 2015.

Ojciec aktorki Julii Kijowskiej i operatora Jakuba Kijowskiego, stryj Mateusza Kijowskiego.

Odznaczenia
W 2005 został odznaczony Srebrnym Medalem "Zasłużony Kulturze Gloria Artis", a w 2014 Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski. W 2009 otrzymał Złoty Krzyż Zasługi. W 2022 przyznano mu Medal "Za zasługi dla Koszalina".

Wybrana filmografia
 1977: Indeks. Życie i twórczość Józefa M.
 1979: Kung-fu
 1982: Głosy
 1982: Avant la bataille
 1987: Maskarada
 1989: Stan strachu
 1992: Warszawa. Rok 5703 (Warszawa. Année 5703)
 2001: Kameleon

Nagrody
 Nagroda na FPFF w Gdyni
 2003: nagroda Grand Prix (Wielka Nagroda Jury "Złote Lwy") dla producenta filmu Warszawa
 1979: nagroda za debiut reżyserski za film Kung-Fu

Przypisy

Bibliografia

 . [dostęp 2022-10-09].

Linki zewnętrzne
 . [dostęp 2010-05-16].
 . [dostęp 2010-05-16].

Absolwenci VI Liceum Ogólnokształcącego im. Tadeusza Reytana w Warszawie
Absolwenci Państwowej Wyższej Szkoły Filmowej, Telewizyjnej i Teatralnej im. Leona Schillera w Łodzi
Absolwenci Wydziału Historycznego Uniwersytetu Warszawskiego
Artyści Teatru im. Stefana Jaracza w Olsztynie
Członkowie Stowarzyszenia Filmowców Polskich
Członkowie ZHP
Harcerze 1. Warszawskiej Drużyny Harcerskiej im. Romualda Traugutta "Czarna Jedynka"
Ludzie urodzeni w Szczecinie
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (III Rzeczpospolita)
Odznaczeni Srebrnym Medalem "Zasłużony Kulturze Gloria Artis"
Odznaczeni Złotym Krzyżem Zasługi (III Rzeczpospolita)
Politycy Partii Demokratycznej – demokraci.pl
Polscy członkowie Europejskiej Akademii Filmowej
Polscy krytycy filmowi
Polscy reżyserzy filmowi
Polscy reżyserzy telewizyjni
Polscy scenarzyści filmowi
Polscy scenarzyści XX wieku
Polscy scenarzyści XXI wieku
Urodzeni w 1948
Wykładowcy Państwowej Wyższej Szkoły Filmowej, Telewizyjnej i Teatralnej im. Leona Schillera w Łodzi
Wykładowcy uczelni w Belgii
Wykładowcy Uniwersytetu Warmińsko-Mazurskiego


text:
West-Cappel – miejscowość i gmina we Francji, w regionie Hauts-de-France, w departamencie Nord.

Według danych na rok 1990 gminę zamieszkiwało 497 osób, a gęstość zaludnienia wynosiła 66 osób/km² (wśród 1549 gmin regionu Nord-Pas-de-Calais West-Cappel plasuje się na 787. miejscu pod względem liczby ludności, natomiast pod względem powierzchni na miejscu 482.).

Bibliografia

Miejscowości w departamencie Nord


text:
Wilhelm Sauer peut désigner :

 Wilhelm Sauer (1831-1916), facteur d'orgue allemand et fondateur de la maison Sauer ;
 Wilhelm Sauer (1865-1929), sculpteur allemand ;
 Wilhelm Sauer (1892-1930), graveur autrichien.

Références


text:
Tenille Swartz (aussi connue sous le nom de Tenille van der Merwe), née le  à Parys, est une joueuse professionnelle de squash représentant l'Afrique du Sud. Elle atteint en  la  place mondiale sur le circuit international, son meilleur classement.

Elle remporte cinq titres de championne d'Afrique du Sud de 2005 à 2011.

Biographie
Tenille Swartz est une junior très brillante, finaliste du British Junior Open et demi-finaliste des championnats du monde junior. Elle remporte son premier titre WISPA en  à sa seconde apparition sur le circuit, en tant que qualifiée.  Pendant sa carrière, c'est une joueuse redoutable avec des victoires significatives sur des grands noms du squash comme Nour El Sherbini, Camille Serme, Emma Beddoes, Tania Bailey, etc.
C'est la première joueuse sud-africaine de squash à être sponsorisée (par Prince) ce qui lui permet de disputer les tournois dans le monde entier.
Elle se retire du circuit en 2011 pour des blessures récurrentes au dos et aussi des soucis financiers.

Palmarès

Victoires
 Championnats d'Afrique du Sud : 5 titres (2005-2007, 2009, 2011)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Équipe d'Afrique du Sud féminine de squash

Liens externes

Championne d'Afrique du Sud de squash
Naissance en mai 1987
Naissance dans l'État libre d'Orange


text:
Фі́рзен () — район в Німеччині, в складі округу Дюссельдорф землі Північний Рейн-Вестфалія. Адміністративний центр — місто Фірзен.

Населення
Населення району становить 299842 особи (2011).

Адміністративний поділ
Район поділяється на 4 комуни () та 5 міст ():

Райони округу Дюссельдорф


text:
"Lay You Down Easy" is a song recorded by Canadian reggae fusion band Magic! featuring Sean Paul for their second studio album, Primary Colours (2016). On March 24, 2016, the song was issued to Digital download by RCA Records as the first single from the album.

Music video
The music video for "Lay You Down Easy" was uploaded to the band's official Vevo channel on March 25, 2016.

Charts

Year-end charts

Certifications

References

2016 songs
2016 singles
Sean Paul songs
Reggae fusion songs
RCA Records singles
Songs written by Mark "Pelli" Pellizzer
Songs written by Sean Paul
Songs written by Nasri (musician)
Songs written by Adam Messinger
Magic! songs


text:
Drosselverluste sind alle in einem System an Drosselstellen auftretenden Druckverluste. Drosselstellen sind beispielsweise Drosselklappen, Ventile, Querschnittsverengungen, raue Oberflächen oder kleine Umlenkradien.

Drosselverluste gilt es so gering wie möglich zu halten. In der Entwicklung von Verbrennungsmotoren gehen die Bemühungen dahin, innerhalb des Ansaugsystems die Drosselverluste und damit die Ladungswechselarbeit zu vermindern, indem die Lastregelung durch variable Ventiltriebe und nicht mit einer Drosselklappe geschieht.

Ventilsteuerungen, die die Drosselverluste reduzieren, werden von vielen Herstellern verwendet, jedoch unterschiedlich umgesetzt und benannt. Honda nennt sein System VTEC, bei Toyota heißt es Valvematik, bei Nissan Neo VVL, bei Mitsubishi MIVEC, bei Fiat Multiair, bei BMW Valvetronic und bei Porsche Variocam Plus. In allen genannten Fällen wird es in Kombination mit einer zusätzlich effizienz- und leistungssteigernden Verstellung der Ventilsteuerzeiten eingesetzt.

Eine andere Technik zur Reduktion von Drosselverlusten ist die Zylinderabschaltung, bei der ein Teil der Zylinder durch Abschalten des Zündfunkens und der Ventilöffnung deaktiviert wird, sodass die nicht deaktivierten Zylinder bei gleicher Motorleistung mit weiter geöffneter Drosselklappe betrieben werden können. Diese Technik wird z. B. von den Marken des Volkswagen-Konzerns eingesetzt.

Ventilsteuerung


text:
Lachlania talea är en dagsländeart som beskrevs av Allen och Cohen 1977. Lachlania talea ingår i släktet Lachlania och familjen Oligoneuriidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dagsländor
talea


text:
Eulenberg Salamon (Irsa, 1853. június 24. – Budapest, Terézváros, 1930. augusztus 17.) ügyvéd, az Országos Izraelita Iroda elnöke.

Élete
Eulenberg S. Dávid és Löwy Hani (Janka) fia. Középiskolai tanulmányait Pesten, míg a jogot Pesten és Bécsben végezte. Mint tartalékos hadnagy végigküzdötte a boszniai okkupációt (1878), majd hazatérve a fővárosban ügyvédi irodát nyitott. A tiszaeszlári vérvád idején részt vett az Egyenlőség című zsidó felekezeti hetilap megalapításában, majd annak irányításában is. A lapban A Jézus-per címmel emlékezetes cikksorozatot írt, amelyben azt fejtegette, hogy hogyan ment végbe az ítélethozatal. Jogpolitikai és jogbölcseleti értekezéseket írt különböző szaklapokba és 1886-ban Bán Zsigmonddal közösen megírta a Magyar Vasúti Jog című munkát. Évtizedekig tagja volt a fővárosi törvényhatósági bizottságnak, s egyike volt azoknak, akik megalapították a Sas Kört. Az uralkodó 1918-ban magyar királyi udvari tanácsosi címmel tüntette ki. Felekezeti ügyekkel ifjúsága óta foglalkozott. A Pesti Izraelita Hitközség 1920-ban a kulturszociális osztályának elöljárójává, 1925-ben elnökhelyettesévé választotta. Később (1927) a Magyarországi Izraeliták Országos Irodájának alelnöke és a VI. községkerület alelnöke lett. Az Izraelita Magyar Irodalmi Társulat igazgatósági és a Magyar zsidó lexikon elnöki tanácsának tagja volt.

Sírja a Kozma utcai izraelita temetőben található (5B-11-23).

Családja
Felesége Fischer Golde/Aranka (1869–1947) volt, Fischer Pál gazdász és Singer Cecília lánya, akit 1891. július 14-én Orosházán vett nőül.

Gyermekei

 Eulenberg Erzsébet (1895–?). Első férje Wolf Emil (1886–1947) vegyészmérnök, második Löbl Jenő (1898–?) földbirtokos.
 Eulenberg (Endrényi) István (1897 – Montréal, 1973) mérnök. Férje Nagy Klára (1903 – Montréal, 1967).

Művei

 A magyar vasúti jog (Bán Zsigmonddal, Budapest, 1886)
 A fővárosról. Három cikk. Megjelent a »Magyarország«-ban (Budapest, 1902, különnyomat)
 Budapest ipara és kereskedelme. Az Országos Iparegyesület összes szakosztályainak 1904. január hó 21-én tartott ülésén felolvasta Eulenberg Salamon (Budapest, 1904)
 A demokratikus ideál (Budapest, 1918)
 Jogbiztonság és igazság. A budapesti ügyvédi körben tartott előadás (Budapest, 1918)
 Igazságosság és zsidó etika (Budapest, 1926)

Jegyzetek

Források

Magyar jogászok
1853-ban született személyek
1930-ban elhunyt személyek
Zsidó származású magyarok


text:
Молибденовый концентрат — концентрат молибденового сырья.

Концентратом в горной промышленности называют продукт обогащения полезных ископаемых. Концентрат более пригоден для дальнейшей обработки, чем исходное сырьё.

Получение
Молибденовый концентрат получается путём:
 обогащения молибденосодержащих руд
 гидрометаллургической обработки молибденового сырья

Дальнейшее использование
Молибденовый концентрат идёт в производство:
 ферромолибдена
 вольфрамсодержащих лигатур (сплавов) на основе молибдена
 солей молибдена
 технической трехокиси молибдена

Молибденовый концентрат обжигают в барабанной вращающейся печи с получением трехокиси молибдена.

При нагревании концентрата образуются токсичные соединения:
 сернистый ангидрид SO2
 серный ангидрид SO3
Они относятся к 3 и 4 классу опасности по ГОСТ 12.1.007.

Состав
 сульфид молибдена MoS2
 двуокись кремния  SiO2
 соединения фосфора
 сульфид меди Cu2S

Производство
Молибденовый концентрат выпускают:
 Агаракский комбинат
 Балхашский комбинат
 Сорский комбинат
 Зангезурский комбинат
 Жирекенский комбинат
 Эрденетский комбинат
 KAZ Minerals Aktogay (КАЗ Минералз Актогай)

Примечания

Ссылки
 ГОСТ 212—76 Концентрат молибденовый. Технические условия

Обогащение руды молибдена


text:
La  du Tour du Pays basque a eu lieu du 5 au . La victoire finale est revenue au Français Laurent Jalabert.

Les étapes

Classement final

Liens externes
  Site officiel de la course
  Rapports et résultats sur Cyclingnews.com

Cyclisme sur route en 1999
1999
Sport en Espagne en 1999
Cyclisme en avril 1999


text:
Samuel Cabrera Castañeda (né le  et mort le  à Pacho, département de Cundinamarca) est un coureur cycliste colombien des années 1980.

Biographie
À 20 ans, Samuel Cabrera se fait remarquer par sa victoire dans la  du Tour du Guatemala. Leader de  bout en bout, il remporte cinq étapes des dix au programme, termine deuxième trois autres et s'impose avec vingt-neuf minutes d'avance sur son dauphin, son coéquipier Israel Corredor.

Avant cet exploit, Samuel travaillait depuis trois ans dans une boulangerie du district de Santa Fe à Bogota. Se levant tous les jours à deux heures du matin, il ne gagnait que deux cents pesos par mois, même si le repas lui était offert ainsi que le droit de dormir sur la table où il travaillait, s'emmitouflant dans les sacs de farine vides. Auparavant, il travaillait comme garçon de ferme à Pacho,  sa localité natale. À 15 ans, il ne savait ni lire ni écrire. En trois ans, il obtient une instruction primaire, grâce à des cours du soir à Bogota. Perfectionnant sa lecture en lisant des reportages sur Rafael Antonio Niño, Miguel Samacá ou Álvaro Pachón, les livres étaient encore par trop difficiles. Jusqu'au mois de mars de l'année 1980, il n'avait que deux chemises et deux pantalons (portant la paire qui n'était pas en train d'être lavée). Il pratiquait le cyclisme avec des vélos loués jusqu'à ce qu'il puisse s'en acheter un (cinq fois plus lourd que celui utilisé pour gagner au Guatemala). Terminant deuxième, à seulement trente-sept secondes du vainqueur, de la  1980, il y acquiert une certaine notoriété. Sa vie change. Il peut alors se loger avec son père dans une petite maison où il avait sa propre chambre et une garde-robe un peu plus étoffée. Il peut quitter ce dur labeur d'ouvrier boulanger mais ne sachant rien faire d'autres, le cyclisme reste son unique porte de sortie (de la pauvreté).

L'année suivante, il dispute le Tour de l'Avenir 1981, avec sa sélection nationale. Il le termine , tout en finissant  de deux étapes. En 1982, l'entreprise  monte une équipe, sous le nom de leur produit phare , avec laquelle Cabrera monte sur le podium du Clásico RCN et dispute le Tour du Costa Rica. Il est le leader de la formation et aidé de ses coéquipiers et notamment un jeune de 18 ans, Abelardo Rondón, il remporte l'épreuve. Au départ de la dernière étape, particulièrement montagneuse, Cabrera a un débours de  sur le leader de la course, le Costaricien . Non seulement il refait son retard mais repousse son adversaire à plus de onze minutes au classement général final. Samuel Cabrera termine la compétition avec près de sept minutes d'avance sur son dauphin, son coéquipier Efraín Guevara.

Il fait partie, l'année suivante, de la première équipe cycliste colombienne (amateur) invitée à participer à un grand tour, le Tour de France 1983.

Il participe au Tour de France 1986 dans une équipe Reynolds avec un leader José Luis Laguía, rapidement défaillant. Ses prédispositions de grimpeur lui permettent de jouer sa carte personnelle (pour la seule et unique fois dans un grand tour). Il finit à une place d'honneur (), se glissant trois fois dans les dix premiers aux arrivées d'étape (dont une quatrième place à l'arrivée au col du Granon).

Il participe également activement à la victoire de Martín Ramírez au Tour de l'Avenir 1985. À cette occasion, il monte sur le podium final, remporte le classement du meilleur grimpeur, le prix de la combativité et termine deux fois second d'étapes.

Il meurt foudroyé dans sa ferme située dans le corregimiento de Pusuncha (municipalité de Pacho), le , dans la soirée.

Palmarès

Résultats sur les grands tours

Tour de France
6 participations.

Tour d'Espagne
4 participations.
 1985 : non partant au matin de la .
 1986 :  du classement général.
 1987 :  du classement général.
 1988 : abandon lors de la .

Tour d'Italie
1 participation.
 1989 :  du classement général.

Résultats sur les championnats

Championnats du monde professionnels
2 participations.
1985 : abandon.
1986 : abandon.

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1960
Naissance dans le département de Cundinamarca
Coureur cycliste colombien
Décès à 61 ans
Mort foudroyé
Décès dans le département de Cundinamarca
Décès en mars 2022


text:
Lysimelia lysimeloides is a moth of the family Noctuidae first described by George Hampson in 1893. It is found in Sri Lanka.

References

Moths of Asia
Moths described in 1893
Herminiinae


text:
The Kavala Municipal Museum opened in 1986 in a two-story neoclassical building in Kavala city centre, very close to the Town Hall.  Early in 2001, the museum moved to a tobacco warehouse, in Kapnergati Square, a much larger space. The museum includes a gallery of modern art (the museum has over a hundred works by such artists as Panos Gravalos, Stathis Haradzidis, Meropi Preka, Dimitris Kakoulidis, Klearhos Loukopoulos), a gallery of local painters (Vassikaridis, Miltonas and others) and the archive and sculpture gallery of Greek-born US sculptor Polygnotos Vagis.

Vagis was born in 1894 on Thasos, but emigrated to America, where he became a sculptor. He is regarded as one of the most outstanding sculptors of the twentieth century. He died in 1965 and bequeathed his personal collection of sculpture to the Greek state. It includes his Moons, Cyclops (1939, stone), Prophet (1925, marble), Groundhog (1933, chestnut), and Kouroi (plaster). Much of his work is also exhibited in the Polygnotos Vagis Municipal Museum at his birthplace of Potamia, on the island of Thasos.

Between the ground floor and the first floor, appropriately designed showcases display a collection of birds which was assembled by Dr Anastassios Hourmouziadis and includes many species from the Nestos wetland, some now extinct. The Folklore Museum occupies the first floor, with exhibits that include folk costumes (mainly of the Sarakatsani), jewelry, embroidery, everyday utensils, tools of various trades, porcelain and metal stoves and gramophones. The museum has run a number of educational programmes for schoolchildren on the themes of folklore and environmental awareness.

The museum also houses the city's history archive, which contains material from the Greek and British Foreign ministries, the archive of the Workers Centre and an archive of photographs and cinema films connected with the history of Kavala.

Sources

Folk museums in Eastern Macedonia and Thrace
Buildings and structures in Kavala
Art museums and galleries in Greece
Tobacco buildings
Art museums established in 1986
1986 establishments in Greece


text:
Marie Logoreci (born Çurçija; 23 September 1920 – 19 June 1988) was an Albanian film and stage actress. She started her career as a singer in Radio Tirana (1945), before making her breakthrough appearance as an actress in the film The Great Warrior Skanderbeg (1953).
With all the successful performances made in film, she remained a great actress of the Albanian cinema and icon of the Albanian National Theater.
For her contributions she has received honorary titles People's Artist of Albania (1975) and Honor of Nation Order (2015).

Early life
Logoreci was born in Shkodër, Albania. Her father, Palok Çurçija, was a craftsman and her mother, Roza, was a housewife. Logoreci was very early introduced to home financial difficulties and to social dramas of the time also reflected in her family as well. She was enrolled at Stigmatine Sisters School of Shkodër, a girls school.

Later on, Logoreci joined the gymnasium. She was gifted at drawing and singing. During her singing she started to accompany herself a mandolin and a guitar. She did not like math and religious classes. From her childhood only 20 drawings have survived; they are witness of a mild and delicate spirit by showing a fine capture of the object, an observant eye, and a harmony in colors and precision. She also learned Italian and Montenegrin as a child.

What mostly traced her soul were the popular narrations, legends and epic songs of the Northern Albania that she heard around her family. Her knowledge of the Albanian folklore and ethnography was soon to be her new passion. When she was 17 she moved permanently to Tirana.

She married Kolë Logoreci, an economist who had just come back from his studies in Vienna. As a hobby Kolë also was a member of Society of Friends of Music in Vienna, for almost five years getting lessons on violin. Kolë had an excellent career as the Chief of State Budget Department. He was also a recipient of the high title Order of Skanderbeg.

Kolë was the son of Mati Logoreci himself a very distinguished teacher and linguist, a man of social reputation at his time. He was a descendant of Logoreci family, whose name dates from the years 1300 with the name Logoreseos.

Artistic life

Singer at Radio Tirana
Logoreci's artistic life began as a singer for Radio Tirana in 1945 where she sang solo. She sang folk songs of Shkodër and Middle Albania in live radio broadcast. Meanwhile, she attended a one-year study of canto at Tirana artistic lyceum under the guidance of soprano Jorgjia Filçe-Truja (People's Artist of Albania). Logoreci also made her appearance in various concerts in Albania and Bulgaria. She has sung around 100 different songs in Radio Tirana during the 1945–1947 years.

Stage acting
In 1947 she was a leading singer with the National Chorus giving tour concerts in Albania and abroad. That same year she was offered to play dramas as a lead actress in the National Theater of Albania.

As a stage actress she's filled a vast gallery of unforgettable characters as in the way she acted them out masterfully, the way she expressed and manifested them. The range of her leading roles is wide enough to comprise characters of quite opponent with one another in mould and psychology. Her professional performing reached emotional borders swinging from bright sides of human psyche to the darkest features of it. She will be unforgettable in the following works:

 As Alisa Lengton, the whimsical conservative and racist bourgeois lady in the play Deep Roots.
 As Gertrude, the suicidal queen in Hamlet.
 As Fatime, the woman experienced in court intrigues, servile and arrogant, in Halili and Hajria.
 As Bernarda Alba, the dark cold lady of The House of Bernarda Alba drama from Federico García Lorca.

Logoreci has performed in 40 stage dramas. All her performances of Shakespeare's, of Molière's, of Lorca's, or Gorky's dramas, as well as them of the Albanian authors—Kole Jakova, Ndreke Luca etc.—demonstrated her particular artistic abilities, and all outlined her portrait as an artist of individuality, and reflects harmony between her acting and her external plastics. She had managed to have a clear knowledge of the acoustics; she'd achieved such a virtuosity in her actions bridging the distance between her and the audience. Her dynamics and her temperament had marked her voice with a high key of intonation which was suggestive in her stage performances.

Logoreci's long career as an actress brought her the interest to try directing. As a stage director she has also made an important contribution.

Film acting
Logoreci was one of the pioneers of the Albanian movies. She had a role in the very first Albanian movie, a short feature of about 12 minutes long, produced by the Albanian Film Studio and Albanian Television. Logoreci's roles in films manifest their particularity and have their value in the history of the Albanian cinematography. The first important film she acted in was The Great Warrior Skanderbeg. The most unforgettable role played by her in a movie is that of "Loke" in "Toka Jone" (Our Land).

Her art
Logoreci shaped her art by observing life carefully. She accumulated enough experience so she could input it later in her performances. In front of the spectators she created in stage the human soul, pain, protest, revolt, hate, cynicism, hypocrisy, and cunning; she offered them the magic of the play, what the real art can invoke. Her artistic lingo was expressive; her stage gestures demanded and were applied with masterly affection, and Logoreci gave life to all those performances signing up her individuality and personal stature in art.

Logoreci survived in art lovers' memories as a candid, simple and sincere human being, a woman of a great knowledge and art mastery. At the same time she is remembered by many young artists as someone extremely pleasant to talk to with or to get advice from.

Filmography
The Great Warrior Skanderbeg (1953)
Fëmijet e saj (1957)
Tana (1958)
Detyrë e posaçme (1963)
Toka jonë (1964)
Oshëtimë në bregdet (1966)
Njësiti guerril (1969)
Operacioni Zjarri (1973)
Gjenerali i Ushtrisë së Vdekur, TV (1976)
Nga mesi i errësirës (1978)
Dollia e dasmës sime (1978)
Çeta e vogël (1979)

Drama
Most known:
 The Russian Affair 	(1947) - Jessie
 Tartuffe			(1947) - Elmire
 Deep Roots		(1949) - Alisa Lengton
 The Plot of the Condemned	(1950) - Christina Padera
 Halili and Hajria		(1950) - Fatima
 Six Lovers		(1952) - Alyona Patrovna
 Revizor		        (1952) - Lady Lukiç
 Toka Jonë			(1954) - Loke
 Intrigue and Love		(1957) - Lady Milford
 Seven Knights		(1958) - Triga
 Hamlet			(1960) - Gertrude
 The House of Bernarda Alba (1961) - Bernarda Alba
 The Moral of Madame Dulska (1962) - Tadrahova
 The Great Wall		(1966) - Mother Jun
 The Perkolgjinajs		(1966) - Mara
 Drita			(1967) - Manushaqja - directed by Marie Logoreci
 The Lass of the Mountains	(1967) - Prenda
 Everybody's Roof		(1968) - The old woman
 The Big Drown		(1977) - Gjela

Awards and honorary titles
 Merited Artist (Artiste e Merituar), 1961
 Naim Frashëri Order (Urdhri "Naim Frashëri"), 1969
 People's Artist (Artiste e Popullit), 1975
 Honor of Nation Order (Nderi i Kombit), 2015

See also
List of famous Albanians

References

External links

1920 births
1988 deaths
People from Shkodër
Albanian film actresses
Albanian stage actresses
20th-century Albanian women singers
People's Artists of Albania
20th-century Albanian actresses


text:
Brunkul, også kendt som lignit, er en sedimentær bjergart bestående af kul, brint, ilt og kvælstof.

Brunkul opstår gennem fossilisering af organisk materiale, primært plantedele. En del af den brunkul, der findes i dag, dannedes under neogen. Udvindingen af brunkul sker bl.a. fra tidligere indsøer. Vandindholdet i brunkul er op til 50%. Brunkul anvendes hovedsageligt som brændsel til produktion af elektricitet og fremstilling af paraffin. Set fra et miljømæssigt synspunkt er brunkul den mest problematiske kultype, idet den udleder et højt niveau af kuldioxid pr energienhed ved forbrænding, ligesom der frigives svovldioxid og nitrogenoxider og tungmetaller som kviksølv og cadmium.

En stor del af verdens brunkulproduktion sker i Tyskland, men også USA, Rusland og Australien har store forekomster af det.

Brunkul i Danmark

I Danmark forekommer brunkul flere steder i Midt- og Vestjylland, især omkring Silkeborg og i egnene syd for Herning samt mellem  Herning  og Ringkøbing. De tilhører alle miocænetagen. Ved Hasle på Bornholm blev fra 1843 udvundet brunkul til at forsyne Hasle Klinker- og Chamottestensfabrik. De opgravede brunkul stammer næsten udelukkende fra brunkulstrekanten Videbæk-Herning-Brande.(5)

Indtil 1. verdenskrig havde de danske brunkul ikke nogen økonomisk betydning, fordi deres beskaffenhed syntes mindre god, men vel navnlig fordi de gennemgående findes under uheldige forhold, idet de i reglen overlejres af ret mægtige grus- og sandlag og derfor er vanskelig tilgængelige.

Under 2. verdenskrig blev brunkul betragtet som en vigtig dansk brændselsressource i en situation med forsyningsvanskeligheder, især om vinteren, hvor man ikke kunne grave tørv.
På Bornholm gravedes 38.000 tons i årene 1942-1948. Efter Danmark igen fik adgang til importeret kul, blev der ikke længere udvundet brunkul i Danmark.

Produktionstal

Verden

Danmark

Produktion af brunkul i Danmark målt i 1000 tons:

Se også

 Søby Brunkulsleje
 Drivhuseffekten
 Fossile brændstoffer
 Kul

Kilder

Eksterne henvisninger
 De jyske Brunkulslejer
 Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind IV (1916), s. 120-121; opslag: Brunkul
 Keld Milthers: "Systematisk Eftersøgning af Brunkul" (Geografisk Tidsskrift, Bind 44 (1941); s. 100-117)

Kul
Danmarks bjergarter
5. Jan Svendsen: Det brune guld.


text:
Geminiano Lira Castro (Pará,  — Rio de Janeiro, ) foi um político brasileiro.

Foi ministro da Agricultura no governo Washington Luís, de 16 de novembro de 1926 a 24 de outubro de 1930.

Ministros do Governo Washington Luís
Ministros da Agricultura do Brasil


text:
Pedro Augusto Geromel Bezerra de Menezes (Salvador, 11 de outubro de 1980) é um sociólogo e político brasileiro.

Política
Filho do ex-deputado e prefeito de Juazeiro, Arnon Bezerra, lançou-se candidato em 2018, tendo sido eleito deputado federal pelo Ceará.

Controvérsias

Em outubro de 2019 Pedro Bezerra foi um dos deputados que mais gastou em diárias de hotéis (alguns de alto luxo). De 22 ocasiões em que utilizou de hospedagem,  15 delas ocorreram em São Paulo (distante mais de 3 mil quilômetros do estado por ele representado no congresso nacional) em um total de R$ 24,3 mil posteriormente reembolsados pela Câmara dos Deputados.

Deputados federais do Brasil pelo Ceará
Naturais de Salvador
Membros do Partido Trabalhista Brasileiro
Membros do Partido Democrático Trabalhista


text:
Gaëtan Cantamessi est un joueur français de volley-ball né le  à Saint-Lô (Manche). Il mesure  et joue passeur.

Palmarès

Article connexe

Liens externes

Joueur français de volley-ball
Joueur du Nice Volley-ball
Joueur du Chaumont Volley-Ball 52
Naissance en novembre 1982
Naissance à Saint-Lô


text:
Il cosiddetto Decalogo di Knox è un insieme di regole per il giallo deduttivo compilato da Ronald A. Knox nel 1929 e pubblicato per la prima volta nell'introduzione curata dallo stesso Knox alla raccolta The Best Detective Stories of 1928-29. Il decalogo contiene le dieci regole che ogni romanzo poliziesco di tipo deduttivo dovrebbe rispettare per consentire anche al lettore di arrivare alla soluzione dell'enigma proposto.

Come altri autori della sua generazione, Knox era convinto che il genere giallo fosse una sorta di gioco o una sfida ludica, da giocare ad armi pari tra lo scrittore e il lettore. Secondo Knox infatti un racconto giallo:

Oltre a Ronald Knox, anche S.S. Van Dine ha compilato un suo insieme di regole intitolato Twenty Rules for Writing Detective Stories.

Il decalogo
 Il colpevole dev'essere un personaggio che compare nella storia fin dalle prime pagine; il lettore non deve poter seguire nel corso della storia i pensieri del colpevole.
 Tutti gli interventi soprannaturali o paranormali sono esclusi dalla storia.
 Al massimo è consentita solo una stanza segreta o un passaggio segreto.
 Non possono essere impiegati veleni sconosciuti; inoltre non può essere impiegato uno strumento per il quale occorra una lunga spiegazione scientifica alla fine della storia.
 Non ci dev'essere nessun personaggio cinese nella storia.
 Nessun evento casuale dev'essere di aiuto all'investigatore, né egli può avere un'inspiegabile intuizione che alla fine si dimostra esatta.
 L'investigatore non può essere il colpevole.
 L'investigatore non può scoprire alcun indizio che non sia istantaneamente presentato anche al lettore.
 L'amico stupido dell'investigatore, il suo "dottor Watson", non deve nascondere alcun pensiero che gli passa per la testa: la sua intelligenza dev'essere impalpabile, al di sotto di quella del lettore medio.
 Non ci devono essere né fratelli gemelli né sosia, a meno che non siano stati presentati correttamente fin dall'inizio della storia.

Note

Voci correlate
 Homage to Wilkie Collins
 Venti regole per scrivere romanzi polizieschi

Collegamenti esterni

Letteratura gialla


text:
Шон Мајкл Ленард Андерсон (Санта Моника, 25. март 1988), познатији као Биг Шон (), амерички је репер и кантаутор. Заједно са Канјем Вестом је 2007. потписао уговор за продукцијску кућу GOOD Music, 2008. за Def Jam Recordings и 2014. за Roc Nation.

Након што је објавио неколико микстејпова, Шон је 2011. године издао свој први студијски албум, Finally Famous, који је достигао на треће место америчке рекордне листе Билборд 200 и сертификован је платинастом наградом од стране Америчког удружења дискографских кућа. Други студијски албум, Hall of Fame, објавио је 2013, и достигао је на треће место листе Билборд хот 200, те је сертификован златном наградом. Шонови следећи албуми, Dark Sky Paradise (2015) и I Decided (2017), достигли су на прво место листе Билборд хот 200 и сертификовани су платинастом наградом.

Референце

Рођени 1988.
Амерички хип хоп музичари
Амерички кантаутори