text:
The Ford P68, also commonly known as the Ford 3L GT or F3L, is a sports prototype racing car model introduced in March 1968. It was designed by Len Bailey, a Ford research engineer, funded by Ford Europe and built by Alan Mann Racing at Weybridge, Surrey, UK.  The first competition appearance of a Ford 3L prototype was at the BOAC 500 race at Brands Hatch in Kent. Despite apparent pace, the car was criticized for instability at high speeds and, due to mechanical and electrical failures, did not finish any of the races for which it was entered.

For the 1969 season the P68 was used as the basis for an aborted, fully open Spyder, dubbed the Ford P69. The P69 sported large, free-standing aerofoil wings, which were vital to the car's stability at high-speeds. However, these were banned by the European sanctioning body early in the season, thus the P68 was not eligible to race in the respective class any longer .

Background
At the end of the 1967 season the FIA redrew the rules for sports car racing. Engine capacity was limited to 3 litres for the lightest, most advanced Group 6 sports prototype class, while a new 5 litre Group 4 Sports Car class was introduced for vehicles of which at least 50 examples had been built. Ford's American headquarters organisation withdrew from sports car racing at the end of 1967, leaving those teams committed to running the aging GT40 without factory support. While some teams, such as JWA, decided to go down the Group 4 Sports Car route and began work on updating the GT40, Alan Mann Racing decided to build a brand new prototype car around Ford's recently introduced 3.0L DFV V8 Formula One engine.

Raising sponsorship from Ford, as well as Burmah-Castrol and Goodyear, AMR procured the services of leading Ford aerodynamicist Len Bailey, who had designed much of the GT40's bodywork, to work on their new car.

Design
The car was built to Group 6 regulations, with an open two-seat bodywork design. This was perhaps rather liberally interpreted, with only a small hatch in the otherwise enveloping roof being left open to the elements. The hatch also allowed the driver to see the centrally mounted rear-view mirror.

One major advantage of the open prototype regulations was that they permitted a much lower roofline than otherwise would have been possible. Bailey used this to create an extremely low, long, curvaceous, aerodynamically efficient design. With a Cd of only 0.27 and a frontal area of 14 ft² the 3.0L engine was sufficient to push the P68 to over 350 km/h, faster than contemporary Formula One cars. However, former driver Frank Gardner has criticised Bailey's pursuit of aerodynamic efficiency at the expense of driver comfort. In order to keep the P68 on the road, Bailey incorporated a patented, vortex-generating tail scoop, intended to create downforce without adding to drag. However, although the car has since been shown to produce moderate downforce at speed, this is mostly over the front wheels. The resultant high-speed instability led to both John Surtees and Jack Brabham refusing to drive the car. Over the following months the P68 sprouted ever larger rear spoilers, and small chin spoilers, in an effort to stabilise the car.

Underneath the curvaceous bodywork, the chassis was a riveted, aluminium monocoque, with steel bulkheads onto which the suspension components were mounted. The DFV engine was supported in an aluminium cradle behind the driver. Unlike the Lotus 49 for which the DFV had been designed, the engine was not used as a structural chassis member. In contrast, the suspension layout was almost a direct copy of contemporary F1 practice. Contemporary observers commented on the oversized front hub components, potentially allowing the car to be converted to four-wheel drive at some point. The radiator was mounted in the nose, although later enhancements to cooling resulted in a wider opening being incorporated from mid-season. Fuel was stored in two deformable cells, one in each sill.

Following poor results, during the winter of 1968 Len Bailey adapted the P68's monocoque to fully exploit the open-roof regulations. A fully open spyder prototype was produced with almost completely new bodywork panels; even lower and wider, it also included a dramatic reduction in length. Mechanicals were carried over from the P68 in almost unchanged form. This new car was numbered the P69, although differences with the P68 were only skin deep. In an attempt to cure the same stability problems that afflicted the P68, the P69 had an innovative system of interconnected, hydraulically-controlled, partially automatic, adjustable aerofoil wings. However, following several accidents with similar systems during Formula One races, the wings were swiftly banned by the FIA early in the season. Without wings, AMR judged that the car would require a complete redesign to be competitive with the dominant Porsches and therefore, lacking funds, the P68/P69 project was abandoned.

Race history

The first batch of cars was ready for the European season-opening BOAC 500 race, at Brands Hatch on 7 April 1968. Even this early in its career, the P68 had started to grow spoilers and air dams at its front and rear. Two cars were entered, for Bruce McLaren and Denny Hulme, and Jochen Rindt and Mike Spence. However, the two cars were relatively untested, with one actually being brand new, and teething troubles beset the weekend. Although initially slow during practice, gradual tuning and tweaking meant that by the end of qualifying McLaren had managed to put in a lap fast enough to take second place on the grid, splitting the works Porsche 907s. Unfortunately, the Rindt/Spence car had suffered an engine mount failure and failed to qualify. Spence, something of a Brands Hatch specialist, was substituted into the lead car for the race, and was at the wheel, leading the race, when a rubber joint in the transmission failed, putting the car out. Although neither car had finished, the pace and performance while running looked to be promising better for the future.

This promise was never to be fulfilled. With Mike Spence's death during practice for the 1968 Indianapolis 500, fellow Brit Chris Irwin was drafted in for the P68's next race: the 1968 1000km Nürburgring. He was lucky to escape death when he lost control of his car at the Flugplatz during practice, although his injuries were severe enough for his career to be ended. The car was destroyed. In the race, once again the remaining P68 failed to finish due to mechanical gremlins. This was to be the pattern during all the remaining races for which the P68 was entered during 1968. One tantalising highlight occurred when Frank Gardner, who performed much of the P68's limited developmental testing, took pole position at the 1000km Spa race. However, once again the car flattered to deceive, as it stuttered to a halt on the first lap of the race with faulty electrics. By this time the P68's faults were all too apparent, and Alan Mann Racing decided not to travel to the Zeltweg race.

For 1969 AMR intended to replace the P68 with its sister car, the P69. However, by the time of the 1969 BOAC 500 race only one P69 was ready. After trying the P69, prior to qualifying, Jack Brabham flatly refused to drive the car in anger so unstable did he find it. That left only a year-old P68 to carry the AMR flag, in the hands of Hulme and Gardner. A large, high-mounted wing was attached directly to the tops of the rear suspension towers, which went some way to reducing rear-end lift at speed, but again an engine failure stopped the car before the end of the race. The final competition outing for the Ford 3L prototype was at the AMOC Martini Trophy meeting at Silverstone. But driver Gardner never even made the grid, as rain during practice soaked the cars electrics, making it unable to start.

Complete World Championship for Makes results
(key) (results in bold indicate pole position; results in italics indicate fastest lap)

Complete entries summary

References

External links
Ford 3L GT photos at VSRN online

P68
Rear mid-engine, rear-wheel-drive vehicles
Sports prototypes


text:
Alfredo V. Bonfil är en ort i Mexiko.   Den ligger i kommunen Tala och delstaten Jalisco, i den centrala delen av landet,  km väster om huvudstaden Mexico City. Alfredo V. Bonfil ligger  meter över havet och antalet invånare är .

Terrängen runt Alfredo V. Bonfil är platt söderut, men norrut är den kuperad. Den högsta punkten i närheten är Volcan de Tequila,  meter över havet,  km nordväst om Alfredo V. Bonfil. Runt Alfredo V. Bonfil är det tätbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Tala,  km öster om Alfredo V. Bonfil. I omgivningarna runt Alfredo V. Bonfil växer huvudsakligen savannskog.

Klimatet i området är fuktigt och subtropiskt. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är maj, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är december, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är juli, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är april, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Orter i Jalisco

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Potassium persulfate is the inorganic compound with the formula K2S2O8. Also known as potassium peroxydisulfate, it is a white solid that is sparingly soluble in cold water, but dissolves better in warm water. This salt is a powerful oxidant, commonly used to initiate polymerizations.

Structure
The sodium and potassium salts are very similar.  In the potasium salt, the O-O distance is 1.495Å.  The individual sulfate groups are tetrahedral, with three short S-O distances near 1.43 and one long S-O bond at 1.65Å.

Preparation
Potassium persulfate can be prepared by electrolysis of a cold solution potassium bisulfate in sulfuric acid at a high current density.
 2 KHSO4 → K2S2O8 + H2

It can also be prepared by adding potassium bisulfate (KHSO4) to a solution of the more soluble salt ammonium peroxydisulfate (NH4)2S2O8. In principle it can be prepared by chemical oxidation of potassium sulfate using fluorine.  Several million kilograms of the ammonium, sodium, and potassium salts of peroxydisulfate are produced annually.

Uses
This salt is used to initiate polymerization of various alkenes leading to commercially important polymers such as styrene-butadiene rubber and polytetrafluoroethylene and related materials. In solution, the dianion dissociates to give radicals:
[O3SO-OSO3]2−      2 [SO4]•−

It is used in organic chemistry as an oxidizing agent, for instance in the Elbs persulfate oxidation of phenols and the Boyland–Sims oxidation of anilines.

As a strong yet stable bleaching agent it also finds use in various hair bleaches and lighteners. Such brief and non-continuous use is normally hazard free, however prolonged contact can cause skin irritation.
It has been used as an improving agent for flour with the E number E922, although it is no longer approved for this use within the EU.

Precautions
The salt is a strong oxidant and is incompatible with organic compounds. Prolonged skin contact can result in irritation.

References

Persulfates
Potassium compounds
Oxidizing agents
Radical initiators


text:
Dit is een incomplete lijst van filmregisseurs die zich onderscheiden of onderscheiden hebben met horrorproducties:

Dario Argento - (onder andere Suspiria)
Clive Barker - (onder andere Hellraiser)
John Carpenter - (onder andere Halloween)
Larry Cohen - (onder andere It's Alive)
Roger Corman - (onder andere The Wasp Woman)
Don Coscarelli - (onder andere Phantasm)
Wes Craven - (onder andere A Nightmare on Elm Street)
Sean S. Cunningham - (onder andere Friday the 13th)
Lucio Fulci - (onder andere Don't Torture a Duckling)
Mick Garris - (onder meer verschillende Stephen King-verfilmingen)
Stuart Gordon - (onder andere Re-Animator)
Tom Holland - (onder andere Child's Play)
Tobe Hooper - (onder andere The Texas Chain Saw Massacre)
William Malone - (onder andere House on Haunted Hill)
Takashi Miike - (onder andere Ôdishon)
Hideo Nakata - (onder andere Ringu)
Sam Raimi - (onder andere The Evil Dead)
George A. Romero - (onder andere Night of the Living Dead)
Eli Roth - (onder andere Hostel)
Takashi Shimizu - (onder andere Ju-on)
James Wan - (onder andere Saw en Insidious)
Rob Zombie - (onder andere House of 1000 Corpses)

Horrorregisseur


text:
Chopcovica je potok v horním Liptově, v jižní části okresu Liptovský Mikuláš. Je to levostranný přítok říčky Boce, měří 3,4 km a je tokem IV. řádu.

Pramen
Potok protékající Nízkými Tatrami pramení v podcelku Ďumbierské Tatry, na severovýchodním svahu Rovné hole (1 722,9 m n. m.), v nadmořské výšce přibližně 1 480 m.

Popis toku
Na horním toku teče severovýchodním směrem, přičemž se na krátkém úseku ztrácí v podzemí, následně se obloukem stáčí na východ a zprava přibírá přítok (1,3 km) protékající Královskou dolinou. Dále pokračuje opět přechodně severovýchodním směrem, zleva přibírá přítok zpod Sedla Črchľa a obloukem se stáčí směrem na jihovýchod. Zleva dále přibírá přítok (900,4 m n. m.) z jižního svahu Červené (1 202,0 m n. m.), podtéká silnici I/72 a protéká intravilánem obce Nižná Boca. Přímo v obci ústí v nadmořské výšce okolo 840 m do Boce.

V pramenné oblasti teče na krátkém úseku na území NAPANT-u, následně pokračuje po jeho hranici. Na dolním toku protéká oblastí horských luk s četnými dřevěnými seníky.

Reference

Potoky v Žilinském kraji
Povodí Váhu
Vodstvo v okrese Liptovský Mikuláš


text:
El Batuecas es un río del interior de la península ibérica, afluente del Ladrillar. Discurre por las provincias españolas de Salamanca y Cáceres.

Descripción

El río Batuecas, que discurre por el sur de la provincia de Salamanca y el norte de la provincia de Cáceres, pertenece a la cuenca hidrográfica del Tajo. Se forma de varios manantiales que tienen su origen en las sierras del valle de Las Batuecas. Corre por todo el valle homónimo, bañando los muros del convento al que da nombre, en dirección noroeste-sureste, tomando por último rumbo sur hasta que desemboca en el río Ladrillar (también conocido en el pasado como río Malo) frente a la alquería de Las Mestas, en la provincia de Cáceres, cediendo este último sus aguas al Alagón poco después.

A mediados del siglo , según el Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, era en él abundante la pesca de barbos y truchas, además de alguna anguila. En 1973 quedó parcialmente incluido en la denominada Reserva Nacional de Las Batuecas. Hoy día su tramo salmantino está comprendido dentro del parque natural de Las Batuecas-Sierra de Francia, declarado en el año 2000.

Sus aguas acaban vertidas en el Atlántico.

Referencias

  Partes de este artículo incluyen texto de Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar (1845-1850), una obra de Pascual Madoz en dominio público.

Bibliografía

Enlaces externos

Ríos de la provincia de Salamanca
Ríos de la provincia de Cáceres
Ríos de la cuenca hidrográfica del Tajo
Ríos de España protegidos como reserva natural fluvial


text:
Cirratulus dillonensis är en ringmaskart som beskrevs av Blake in Blake, Hilbig och Scott 1996. Cirratulus dillonensis ingår i släktet Cirratulus och familjen Cirratulidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsborstmaskar
dillonensis


text:
Агрофітоцено́з — штучні фітоценози створені людиною за заздалегідь наміченим планом на місці знищених перед цим природних фітоценозів.
Агрофітоценоз — це сукупність культурних рослин та рослин-бур'янів у межах однорідної ділянки агроекосистеми (зазвичай одного поля), що використовується в єдиному господарському режимі.

Структурно в агрофітоценозі об'єднані дві частини — культурний домінантний вид рослин, вирощуваний людиною, і бур'янова синузія, рослинне угрупування, представлене дикими видами рослин, які займають сприятливі для них вільні екологічні ніші, створюючи конкуренцію культурним рослинам за основними факторами життя. Така структура агрофітоценозу обумовлює об'єктивну необхідність контролювати бур'яновий компонент, щоб послабити його конкурентну здатність. Фітоценотична сутність рослинних угруповань, створених людиною, визнавалася або ставилася під сумнів багатьма вченими майже одночасно з розвитком фітоценології. Принципова єдність сутності культурфітоценозів і агрофітоценозів дає змогу розглядати їх як створені внаслідок сільськогосподарської діяльності людини складові підсистеми сучасного ландшафту, що регулюються та контролюються по-різному. Агрофітоценози є аналогами природних рослинних угруповань, що акумулюють і трансформують сонячну енергію, а також полями біогенної міграції елементів, яка набуває специфічного та нециклічного характеру залежно від рівня вилучення людиною первинної продукції, внесення органічних і неорганічних добрив, використання біологічно активних речовин.

Посилання
 Агротип  // ВУЕ
 Агрофітоценоз  // ВУЕ
 Агрофіти  // ВУЕ

Ценози


text:
{{Ficha de estación

| inicio1 = Estación Retiro San Martín
| línea1= (Retiro — J. Daract)
| fin1 =
| anterior1= Vicuña Mackenna
| siguiente1= Terminal

| línea2=<small>Vía San Luis
| inicio2 = Estación Retiro San Martín
| fin2 = Estación Mendoza
| anterior2=Paunero
| siguiente2=Pedernera

| línea3=<small>Vía Beazley
| inicio3 = Estación Retiro San Martín
| fin3 = Estación Mendoza
| anterior3=Paunero
| siguiente3=Río Quinto

| línea4=
| inicio4= Estación Cañada Verde
| anterior4=El Mangrullo
| siguiente4=Terminal

| inicio5= Estación Retiro San Martín
|línea5         =   "Libertador" (a Mendoza) N°1/2
|anterior5      = Vicuña Mackenna
|siguiente5     = Villa Mercedes
|fin5           = Estación Mendoza (San Martín)

| inicio6= Estación Retiro San Martín
|anterior6      =  Vicuña Mackenna
|línea6         = "Sanjuanino" (a San Juan)N°9/10
|siguiente6     = Villa Mercedes
|fin6 = Estación San Juan (San Martín)

| inicio7= Estación Retiro San Martín
|anterior7      =  Vicuña Mackenna
|línea7         = "El Zonda" (a Mendoza)N°17/18
|siguiente7     = Villa Mercedes
|fin7 = Estación Mendoza (San Martín)

| inicio8= Estación Retiro San Martín
|anterior8      =  Paunero
|línea8         = "Sierras grandes" (a Villa Dolores)N°33/34
|siguiente8     = Pedernera
|fin8 = Estación Villa Dolores

| inicio9= Estación Rufino
|anterior9      =  Paunero
|línea9         = "El Puntano" (San Luis a Rufino)N°35/36
|siguiente9     = Pedernera
|fin9 = Estación San Luis

| inicio10= Estación Retiro San Martín
|anterior10      = Paunero
|línea10         = "Cuyano" (a San Juan)N°37/18
|siguiente10     = Pedernera
|fin10 = Estación San Juan (San Martín)

| inicio13 = Estación Retiro San Martín
| línea13= (Retiro — Villa Mercedes)(Proyectado)
| fin13 = Estación Villa Mercedes
| anterior13= Vicuña Mackenna
| siguiente13= Pedernera

| inicio12 = Estación Retiro San Martín
| línea12= (Retiro — Gutiérrez)
| fin12 = Estación General Gutiérrez (Trenes Argentinos)
| anterior12= Vicuña Mackenna
| siguiente12= Beazley
| color_título    = #3E6AEE
| reinaugurada= Servicio de pasajeros: 23 de julio de 2022 ()

| nombre = Justo Daract

| imagen = Estación-Justo-Daract-FCGSM.jpg
| tamaño_imagen= 275px
| piedefoto =

| color_texto     = white
| línea=San Martín
| pk = 654,4 (desde Retiro)123,8 (desde Cañada Verde)
| uso= Pasajeros y carga

| inaugurada= 10 de marzo de 1907 ()
| clausurada= Servicio de pasajeros: 10 de marzo de 1993 ()
| localidad         =
| municipio         = General Pedernera
| ciudad            = Justo Daract
| andenes = Cuatro
| vías = Siete
| propietario    =
| operador = Trenes Argentinos Cargas y Trenes Argentinos Operaciones
| larga_dist     = Retiro - Junín - Justo Daract
| tipo_uso1 = Cargas
| uso1 = Luján de Cuyo - Destilería YPF  Palmira - La Tablada  Villa Mercedes - La Tablada  Justo Daract - La Tablada
| pasajeros      =
| servicios =
| regional       =
| cercanías      =

|mapa_localización=
|mapa2             =
|mapa2_pie         =
}}Justo Daract' es una estación ferroviaria ubicada en la localidad del mismo nombre, en el Departamento General Pedernera de la Provincia de San Luis, República Argentina.

Forma parte del Ferrocarril General San Martín, como una estación intermedia del ramal Retiro-Mendoza, y es operada por la empresa estatal Trenes Argentinos tanto para servicios de cargas como de pasajeros (estos últimos estuvieron interrumpidos durante 29 años, entre 1993 y 2022).

Es cabecera del ramal a Cañada Verde y terminal oeste de los servicios de pasajeros de larga distancia desde la ciudad de Buenos Aires (Retiro-Justo Daract).

 Historia
La estación fue inaugurada en el año 1907 por parte del Ferrocarril Buenos Aires al Pacífico, en el ramal de Justo Daract a Cañada Verde. También forma parte del ramal de Retiro a Mendoza. Hasta 1984 en Mendoza era posible combinar con el Ferrocarril Trasandino y llegar a la ciudad chilena de Valparaíso.

Los servicios de pasajeros fueron suspendios el 10 de marzo de 1993 y rehabilitados el 23 de julio de 2022.

 Servicios
Por sus vías corren trenes de pasajeros y de carga de la empresa estatal Trenes Argentinos.

Hasta el 10 de marzo de 1993 pasaban por esta estación los trenes que unían Retiro con Mendoza y San Juan, como "El Aconcagua", "El Libertador" y "El Sanjuanino", además del veraniego "Sierras Grandes"'' que unía Retiro con Villa Dolores.

Esquema del Ferrocarril General San Martín

Véase también
 Justo Daract
 Ferrocarril General San Martín
 Ramal Retiro - San Luis - Mendoza
 Ramal Justo Daract - Cañada Verde
 Ramal Justo Daract - La Paz

Enlaces externos
Fachada Principal de la Estación
Otra Vista de la Fachada Principal de la Estación
Fachada de la Estación
Nomenclador de la Estación Justo Daract

Referencias

Justo Daract
Justo Daract
Justo Daract
Departamento General Pedernera


text:
El caliducto es una especie de canal que se encuentra en algunos edificios de la antigüedad que partiendo de un hogar u hornillo común corría por el interior de las habitaciones.

El objeto de esta construcción era como se comprende por su definición, distribuir el calor producido en un hogar por las diferentes estancias de un edificio. Del hogar partían diversos caliductos pegados o adosados a los muros pudiendo aprovechar para este objeto el calor desprendido por los hogares de las cocinas. Formaban los caliductos una verdadera canalización interior asemejándose algo a la distribución actual del calor por medio del aire caliente si bien el sistema era muy embrionario y resultaba sumamente imperfecto.

No es difícil darse cuenta de la escasa cantidad de calor que llegaría a las habitaciones más distantes así como que lo mismo o mejor que el calórico circularía por los caliductos los gases de la combustión que extendiéndose  por la atmósfera en todas las estancias, la viciarían notablemente, razón por la cual debieron quedar relegados al olvido en breve tiempo.

Sin embargo, la utilidad de semejante construcción no puede negarse no ya por el beneficioso efecto que se pretendía producir sino también porque fue el primer paso para llegar a los sistemas de calefacción actuales pues dio la primera idea de la distribución del calor a distancia si se llegaba, como ha sucedido en efecto, a conseguir aislar la canalización para que fuera conveniente y descartar el gravísimo inconveninte de la impurificación del aire con los gases de la combustión.

Referencias

Este artículo incorpora material del Diccionario Enciclopédico Hispano Americano del año 1898, que se encuentra en el dominio público

Sistemas de climatización


text:
The Copa del Generalísimo 1941 Final was the 39th final of the King's Cup. The final was played at Estadio Chamartín in Madrid, on 29 June 1941, being won by Valencia CF, who beat RCD Español 3-1.

Details

References

1941
Copa
RCD Espanyol matches
Valencia CF matches


text:
El Turó de Santa Margarida és una muntanya de 795 metres que es troba al municipi de Cànoves i Samalús, a la comarca del Vallès Oriental.

Referències

Vegeu també
 Puig del Castell (Cànoves i Samalús)

Muntanyes de Cànoves i Samalús
Muntanyes del Montseny


text:
Lyubov Mykhailivna Panchenko (; 2 de febrer de 1938 - 30 d'abril de 2022)  va ser un artista visual i dissenyador de moda ucrainesa. Va ser membre de la Unió de Dones d'Ucraïna. Va pertànyer als Sixtiers, un grup d'artistes dels anys seixanta que van reviure la cultura ucraïnesa durant el desglaç de Khrusxov.

Biografia
Lyubov va néixer el 2 de febrer de 1938 al poble de Yablunka. A finals de la dècada de 1950 es va graduar a l'Escola d'Arts Aplicades de Kíev. Posteriorment, va treballar en un taller de sastreria i alhora va ampliar els seus horitzons de coneixement de l'art, interessant-se pel linogravat. El 1968 va ingressar a la Facultat de Gràfica de l'Acadèmia Ucraïnesa d'Impressió. A la dècada de 1960 es va unir al Club dels Joves Creatius i es va convertir en membre de la seva secció literària, Brama.

Panchenko va treballar a l'Institut Tecnològic de Disseny i Enginyeria com a dissenyadora de moda i a la Casa Republicana de Models. En aquella època, el seu talent brillant va anar creixent: va crear una sèrie d'aquarel·les, models de roba, patrons de brodat, salvapantalles gràfics per a llibres, pintures. Molts dels seus treballs de brodat es van mostrar a la revista "Dona soviètica".

Se sap que va defensar la llengua i la cultura ucraïneses. Va pintar ous de Pasqua de pysanka, va brodar vestits nacionals per agrupacions corals i va recaptar diners per ajudar els presos polítics que compleixen condemnes per "agitació i propaganda antisoviètica". Amb la seva participació, a Kíev es va recuperar la tradició de les nadales kolyadka i els pessebres verteps.

Pantxenko va rebre el premi Vasyl Stus l'any 2001.

A causa de les evidents inspiracions populars ucraïneses en la seva obra, mai va fer-ne una exposició durant l'època soviètica. Va confiar econòmicament en el seu treball de moda i brodat.

Pantxenko va morir a la ciutat de Bucha el 30 d'abril de 2022, a l'edat de 84 anys. Es va informar que va morir de fam causada per la invasió russa d'Ucraïna el 2022.

Exposicions
El 2008, el Museu Nacional de Literatura d'Ucraïna va fer l'exposició d'aniversari de Lyubov Panchenko. Un activista dels drets humans i poeta de l'època, va comentar: "Aquestes obres porten clarament el segell del geni. Ella viu al seu món, ens obre aquest món."

El 2014, al Hrushevsky Museum de Kíev va presentar l'exposició "My World!".

Les obres de Pantxenko també s'exposen a les col·leccions privades al Museu dels Sixiers de Kiev.

Referències

Bibliografia
 Любов Панченко: повернення: альбом / передм. Олена Лодзинська, Василь Перевальський, Діана Клочко ; упорядн. Олена Лодзинська, Любов Крупник ; переклад на англ. Ольга Грабар, Соломія Джаман, Олексій Плохотюк ; дизайн Олексій Чекаль. — Київ-Харків: Видавець Олександр Савчук, 2021. — 256 с., 270 іл. —  .

Morts a causa de la invasió russa d'Ucraïna del 2022
Artistes ucraïnesos
Morts el 2022


text:
Scybalistodes periculosalis is een vlinder uit de familie van de grasmotten (Crambidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst gepubliceerd in 1908 door Harrison Gray Dyar Jr..

De soort komt voor in de Verenigde Staten.

Grasmotten


text:
Trebuchiw (; ) ist ein Dorf in der ukrainischen Oblast Kiew mit etwa 6400 Einwohnern (2001).

Das 1627 erstmals erwähnte Dorf ist das administrative Zentrum der gleichnamigen, 53,446 km² großen Landratsgemeinde im Rajon Browary, zu der noch das Dorf Peremoschez () mit etwa 50 Einwohnern gehört.

Trebuchiw liegt an der Territorialstraße T–10–26 9 km östlich vom Rajonzentrum Browary und etwa 30 km östlich vom Zentrum der  Hauptstadt Kiew. Im Norden grenzt Trebuchiw an das Dorf Krassyliwka.

Weblinks
 Ortsgeschichte Trebuchiw in der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch)

Einzelnachweise

Ort in der Oblast Kiew
Rajon Browary
Ersterwähnung 1627


text:
Francuskie miasta:
 Rochebrune (Alpy Wysokie) – francuska gmina w regionie Prowansja-Alpy-Lazurowe Wybrzeże
 Rochebrune (Drôme) – francuska gmina w regionie Rodan-Alpy

Osoby:
 Alphonse Trémeau de Rochebrune – francuski botanik
 François Rochebrune – francuski wojskowy


text:
Philemon argenticeps é uma espécie de ave da família Meliphagidae.

É endémica da Austrália.

Os seus habitats naturais são: florestas secas tropicais ou subtropicais e florestas de mangal tropicais ou subtropicais.

Referências

Philemon
Aves da Austrália
Aves descritas em 1840


text:
Codici
 LAD – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto di Luanda-4 de Fevereiro (Angola)
 lad – codice ISO 639-2 alpha-3 della lingua giudeo-spagnola

Sigle
 Language acquisition device – teoria del linguaggio proposta da Noam Chomsky
 Leukocyte adhesion deficiency – sindrome da deficit di adesione leucocitaria
 Los Angeles Dodgers – squadra di baseball statunitense

Mitologia
 Lad, uno dei nomi della divinità slava Perun

Altro
 Lad – città dell'Ungheria


text:
Die Segunda División 1961/62 war die 31. Spielzeit der zweithöchsten spanischen Fußballliga. Sie begann am 3. September 1961 und endete am 1. April 1962. Zwischen dem 22. April und 5. Juni 1962 wurden die Relegationsspiele ausgetragen. Meister wurden Deportivo La Coruña und FC Córdoba.

Vor der Saison
Die 32 Mannschaften wurden in zwei Gruppen zu je 16 Teams eingeteilt. Die beiden Gruppensieger stiegen direkt in die Primera División auf. Die beiden Zweitplatzierten spielten gegen den 13. bzw. 14. der Primera División um den Aufstieg.

Die letzten zwei Vereine jeder Gruppe stiegen direkt ab, während die Teams der Plätze 13 und 14 in der Relegation gegen den Abstieg kämpften.

Als Absteiger aus der Primera División nahmen Real Valladolid und FC Granada teil. Aus der Tercera División kamen Albacete Balompié, Atlético Baleares, Burgos CF, CD Cartagena, Deportivo Alavés, Recreativo Huelva und CD Villarrobledo.

Gruppe Nord

Gruppe Süd

Play-Offs

Real Valladolid und CD Málaga stiegen auf.

Relegation

Entscheidungsspiel:

Albacete Balompié stieg ab.

Nach der Saison
 Aufsteiger in die Primera División
 1. (Gr. Nord) – Deportivo La Coruña
 1. (Gr. Süd)  – FC Córdoba

 Absteiger in die Tercera División
 5. (Gr. Nord) – Real Sociedad B
 16. (Gr. Nord) – Cultural Leonesa
 13. (Gr. Süd)  – Albacete Balompié
 15. (Gr. Süd)  – Atlético Ceuta
 16. (Gr. Süd)  – CD Villarrobledo

 Absteiger aus der Primera División
 Espanyol Barcelona
 Real Santander
 Real Sociedad
 CD Teneriffa

 Aufsteiger in die Segunda División
 CE Constància
 CD Eldense
 UP Langreo
 UD Melilla
 Sevilla Atlético

Weblinks
 Resultados Históricos Del Fútbol Español arquero-arba.futbolme.net
 Segunda División lafutbolteca.com

Einzelnachweise

1961/62
Fußballsaison 1961/62


text:
Daniel Joseph Murphy Sr. (March 24, 1922 – September 21, 2001) was a four-star admiral in the United States Navy and an official in the Carter and Reagan administrations.

Murphy grew up in Brooklyn, and graduated from the University of Maryland and the Naval War College. He joined the Navy in 1943, during his second year at St. John's University in New York, and flew anti-submarine patrols over the North Atlantic during World War II.

During the 1960s he was commanding officer of the aircraft carrier . He commanded the Sixth Fleet in the Mediterranean during the Arab-Israeli War of 1973 and the Cyprus crisis of 1974. He retired from active service in 1977. Murphy's son, Vice Admiral Daniel J. Murphy Jr., later also commanded the Sixth Fleet, from 1998 to 2000.

Murphy was principal military assistant to successive Secretaries of Defense Melvin R. Laird and Elliot Richardson, deputy director of the CIA in 1976 and 1977, and Deputy Under Secretary of Defense for Policy at the Pentagon from 1977 to 1980 under Jimmy Carter.

He was Vice President George H. W. Bush's chief of staff from 1981 to 1985. During this period, a covert team of military operatives led by Vice-Admiral Arthur S. Moreau Jr. was sometimes run out of his office.  His involvement in the Iran-Contra affair may have been greater than was realised at the time.

At the end of Ronald Reagan's first term, Murphy left government to join the Washington D.C. lobbying and public relations firm Gray and Company (later Hill & Knowlton Worldwide) as a vice chairman.  He later founded Murphy & Associates in Georgetown providing public affairs and consulting support to U.S. and international firms. He facilitated former President George H.W. Bush's celebratory visit to Kuwait in 1993.

He died at the age of 79 in 2001 of a stomach aneurysm. He was buried at Arlington National Cemetery.

|-

References

External links

 New York Times obituary
 The Independent obituary

1922 births
2001 deaths
Naval War College alumni
People from Brooklyn
United States Navy admirals
University of Maryland, College Park alumni
Chiefs of Staff to the Vice President of the United States
Recipients of the Defense Distinguished Service Medal
Recipients of the Navy Distinguished Service Medal
Recipients of the Legion of Merit
Recipients of the National Order of Vietnam
Recipients of the Gallantry Cross (Vietnam)
Burials at Arlington National Cemetery
United States Navy personnel of World War II


text:
У Первомайському районі Харківської області на обліку перебуває 47 пам'яток археології.

Джерело
Лист Харківської Облдержадміністрації на запит ВМ УА від 28 березня 2012. Файли доступні на сайті конкурсу WLM.

Первомайський район (Харківська область)
Первомайського району


text:
Johann Tryzna – czechosłowacki narciarz. Uczestnik mistrzostw świata.

W swojej karierze Tryzna raz wziął udział w rywalizacji skoczków narciarskich na mistrzostwach świata seniorów – w 1927 w Cortina d'Ampezzo, po skokach na odległość 38,5 i 40 metrów, zajął 21. pozycję. W tej samej edycji mistrzostw świata uplasował się również na 21. miejscu w konkursie kombinatorów norweskich.

Przypisy

Czechosłowaccy kombinatorzy norwescy
Czechosłowaccy skoczkowie narciarscy
Nieznana data urodzenia
Nieznana data śmierci


text:
Grčić (cyr. Грчић) – wieś w Serbii, w okręgu maczwańskim, w gminie Ljubovija. W 2011 roku liczyła 257 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w okręgu maczwańskim


text:
{{Taxobox
| color =
| image=RT8-4.jpg
| image_caption=STSV-1 vírussal fertőzött Sulfolobus.
| domain = Archaea
| regnum = "Crenarchaeota"
| phylum = "Crenarchaeota"
| subdivision_ranks = osztályok
| subdivision =
Thermoprotei Reysenbach 2002
Candidatus Nitrosocaldus yellowstonii' de la Torre et al. 2008
| synonyms =
 Eocyta
 Eocytes
 Crenarchaeota Garrity and Holt 2002
 not Crenarchaeota Cavalier-Smith 2002
}}
A Crenarchaeota''' (más néven Crenarchaea vagy eociták) az Archaea domén egyik törzse. Az archeák – ősbaktériumok – egysejtű, sejtmag nélküli prokarióta szervezetek.C.Michael Hogan. 2010. Archaea. eds. E.Monosson & C.Cleveland, Encyclopedia of Earth. National Council for Science and the Environment, Washington DC. Kezdetben kénfüggő extremofileknek gondolták őket, de a legújabb vizsgálatok szerint lehet hogy a leggyakoribb archeák a tengeri környezetben. Az rRNS-szekvenciák alapján elkülönítették őket a többi ősbaktériumtól, és más élettani jellemzők, például a hisztonok hiánya is támogatta ezt a felosztást, bár néhány fajban találtak hisztonokat. Egészen a közelmúltig minden tenyésztett Crenarchaea termofil vagy hipertermofil organizmus volt. Gram-negatívak és morfológiailag változatosak, a sejtjei lehetnek például pálcika vagy gömb alakúak.

Sulfolobus
A törzs egyik legjobban jellemzett tagja a Sulfolobus solfataricus. Eredetileg egy olaszországi geotermikus hőforrásból izolálták, és 80 °C-on és 2–4 pH-nál is képes növekedni. Felfedezése óta a nem számos faját megtalálták az egész világon. Ellentétben a tenyésztett termofilek túlnyomó többségével aerob módon nő és kemoorganotróf (az energiát szerves forrásokból például cukrokból nyeri). Ezek a tényezőknek köszönhetően sokkal egyszerűbb tenyészteni laboratóriumi körülmények között, mint az anaerob baktériumokat, és a Sulfolobus modellszervezetté vált a hipertermofilek tanulmányozásában. Különböző vírusainak nagy csoportját is felfedezték.
Tengeri fajok
DNS szekvenciáit megtalálták a talajban és édesvizekben, ami arra utal hogy ez a törzs jelen van a legtöbb környezetben. 2005-ben publikálták, hogy sikerült "alacsony hőmérsékletű Crenarchaeota" tenyészteni. A Nitrosopumilus maritimus'' egy ammóniaoxidáló szervezet, tengeri akvárium tartályából izolálták, és már 28 °C-on is képes növekedni.

Eocita-elmélet
Az eocita-elmélet azt sugallja hogy az eukarióták a prokarióta eocitáből fejlődött ki. Az egyik lehetséges része a bizonyítéknak a közeli kapcsolat a Crenarchaea és az eukarióták között az RNS-polimeráz Rbp-8 alegység homológ jelenléte a Crenarcheaban, de nincs a Euryarchaeotában.

Források

Archeák


text:
Ministerul Public este constituit din totalitatea unităților de parchet din țară și reprezintă, alături de instanțe si de Consiliul Superior al Magistraturii, autoritatea judecătorească în România.

I. ISTORIC

1. Originea sintagmei "Ministerul Public"
Ministerul Public  reprezintă, în cadrul sistemului jurisdicțional, o singularitate a țărilor de drept romano-germanic, având ca arhetip modelul francez, cu o tradiție care urcă până la domnia regelui Filip al IV-lea (zis "cel Frumos", 1285-1341). Păzitori ai drepturilor regale și apărători ai interesului public, însărcinați cu urmărirea infractorilor și cu protecția celor slabi, "oamenii regelui" au exercitat până la Revoluția Franceză din 1789 un Minister Public pe care reformele napoleoniene l-au preluat și perpetuat până în zilele noastre.
Sintagma "Minister Public" prezintă un dublu înțeles. Pe de o parte, ea desemnează ansamblul magistraților însărcinați de către societate să exercite acțiunea publică; pe de o altă parte, expresia privește magistratul care, în ședința de judecată, reprezintă statul, societatea. Acești magistrați constituie, pe lângă jurisdicțiile represive (instanțe), ceea ce se denumește astăzi "parchetul".
Originea termenului de "parchet" rămâne controversată. Într-una dintre variante, termenul ar fi început să fie utilizat întrucât procurorul regelui (reprezentantul său în ședințele de judecată, ce era în ultimă instanță apărătorul statului), în cadrul ședințelor de judecată, își exercita rolul său pe parchetul sălii de ședință, și nu pe estrada rezervată tribunalului. Din această diferență a rezultat și expresia "magistratura în picioare", înfăptuită de procurori, în contrapondere cu "magistratura de scaun", ce-i desemnează pe judecători. Indiferent de originea ce-i este atribuită, "Ministerul Public" avea înțelesul de "corp aparte", fiind produsul sistemului jurisdicțional francez, această instituție neregăsindu-se nici în dreptul roman, nici în celelalte sisteme judiciare antice și medievale.

2. Ministerul Public din România
În România, Ministerul Public este parte a autorității judecătorești, iar apariția sa este strâns legată de cea a instanței supreme sub formula Înaltei Curți de Casație și Justiție, concepută ca un element principal al statului unitar român modern, de tip european. Înalta Curte de Casație și Justiție a fost instalată la 15/28 martie 1862, dată fixată prin decretul domnesc al lui Alexandru Ioan Cuza, care a desemnat componența primei Curți de Casație și Justiție a României și a primului său Parchet. Primul procuror general a fost Mihail Kogălniceanu, care însă nu a acceptat demnitatea, demisionând a doua zi. Ulterior, funcția a fost ocupată de numeroase personalități ale dreptului și culturii românești.

Prin Legea de organizare judiciară din 9 iulie 1865, Ministerul Public a fost organizat după principiile stabilite în Franța, țara de origine a instituției. Conform acestei legi, procurorii erau organizați în parchete pe lângă instanțele judecătorești, cu misiunea de a reprezenta societatea, de a supraveghea respectarea legilor în activitatea judiciară și executarea hotărârilor.
După Marea Unire din 1918, principiile organizării judiciare astfel legiferate au fost extrapolate la nivelul întregii țări.
După 1945, ca urmare a schimbărilor politice majore, organizarea judecătorească a intrat sub influența modelului sovietic. Primul pas l-a constituit Decretul nr. 2 din 22 aprilie 1948 privind organizarea și funcționarea Parchetului, prin care s-a stipulat că principala sarcină a acestei instituții era vegherea la urmărirea și pedepsirea crimelor împotriva ordinii și libertății democratice a intereselor economice, independenței naționale și suveranității statului român.
Subordonarea politică a sistemului judiciar a fost desăvârșită prin Legea nr. 6/1952 pentru înființarea și organizarea Procuraturii, prin care a fost eliminată sintagma "Ministerul Public"  Procuratura, ce a fost înlocuit cu "Procuratura". Noua instituție era subordonată exclusiv organului suprem al puterii de stat și Consiliului de Miniștri, iar procurorul general era numit de Marea Adunare Națională. Prin legea respecticvă, Procuratura Generală a fost înființată ca aparat central de conducere a tuturor unităților de procuratură din țară.
Odată cu adoptarea Legii nr. 60/1968 pentru organizarea și funcționarea Procuraturii, a Codului penal și a Codului de procedură penală, au fost însă reintroduse în legislație unele principii procesual penale europene, stipulându-se că atribuțiile organelor procuraturii se exercitau numai în baza legii și a dispozițiilor organelor ierarhic superioare.
Căderea regimului comunist a adus, în mod firesc, schimbări majore în sistemul judiciar românesc, în primul rând prin noua Constituție a României, din decembrie 1991, modificată și completată în 2003.
Legea nr. 92/1992 pentru organizarea judecătorească, ce a intrat în vigoare la 1 iulie 1993, în conformitate cu prevederile constituționale din 1991, a reintrodus termenul de "Minister Public", punând bazele organizării și funcționării noii instituții. Printre prevederile cele mai importante s-au numărat recunoașterea calității de magistrat pentru procuror și statuarea dreptului acestuia la stabilitate în funcție.
De asemenea, prin prin această lege a fost eliminată atribuția de supraveghere generală a procurorilor, păstrându-li-se numai atribuțiile judiciare.
Reformarea legislației a continuat în 1996, când a fost eliminată denumirea de Parchet General și a fost instituită funcția de procuror general al parchetului de pe lângă curtea de apel.
Prin revizuirea legii fundamentale în anul 2003 s-a întărit locul "Autorității judecătorești" ca putere în stat și, implicit, rolul Ministerului Public și statutul procurorului. În cadrul procesului de pregătire a aderării la Uniunea Europeană, revizuirea a fost urmată de înlocuirea Legii nr. 92/1992 cu Legea nr. 303/2004 privind statutul magistraților (denumire modificată în 2005 prin înlocuirea termenului "magistrați" cu "judecători și procurori"), Legea nr. 304 din 28 mai 2004 privind organizarea judiciară și Legea nr. 317/2004 privind Consiliul Superior al Magistraturii , legi prin care s-a urmărit reformarea justiției. Prin acestea s-a consfințit independența procurorului în soluțiile pe care le dispune, iar cariera magistratului a trecut în competența Consiliului Superior al Magistraturii, fiind reglementate, totodată, și noile structuri specializate de combatere a corupției și crimei organizate.
În prezent, sunt în curs de adoptare modificări controversate  la legile mai sus menționate, denumite generic "legile justiției".

II. ATRIBUȚII

1. Prevederi constituționale – principii
Ministerul Public este definit în Constituția României , în Titlul III, Capitolul VI (art. 124 – 134), intitulat "Autoritatea judecătorească". Legea fundamentală statuează că, alături de instanțe, Ministerul Public este parte componentă a autorității judecătorești.
Atribuțiile Ministerului Public în ansamblul arhitectural al statului sunt precizat în art. 131 din Constituție, intitulat "Rolul Ministerului Public":
 În activitatea judiciară, Ministerul Public reprezintă interesele generale ale societății și apără ordinea de drept, precum și drepturile și libertățile cetățenilor.
 Ministerul Public își exercită atribuțiile prin procurori constituiți în parchete, în condițiile legii.
 Parchetele funcționează pe lângă instanțele de judecată, conduc și supraveghează activitatea de cercetare penală a poliției judiciare, în condițiile legii".

Activitatea procurorilor, prin care Ministerul Public își exercită atribuțiile, este reglementată în art. 132 din legea fundamentală, intitulat "Statutul procurorilor":

 LEGALITATEA, ca principiu ce fundamentează activitatea procurorilor, presupune că, în vederea protejării unui interes public, aceștia trebuie să acționeze în modul și prin mijloacele prevăzute de lege ori de câte ori sunt întrunite condițiile. Procurorii nu pot acționa decât în Iimitele competențelor lore, prin mijloacele și în cazurile stabilite prin dispozițiile legale. Cu alte cuvinte, își exercită atribuțiile numai în temeiul legii. Misiunea specifică de esență a Ministerului Public este asigurarea respectării legii.

 IMPARȚIALITATEA, al doilea principiu din enumerarea legiuitorului constituant, trebuie înțeles în cheia prevederilor art. 16 din Constituție care statuează că "Nimeni nu este mai presus de lege".  Procurorii sunt reprezentanți ai întregii societăți, apără ordinea de drept, drepturile și libertăților cetățenilor și în activitatea lor nu le este permis să țină cont de calitatea persoanelor cercetate. Totodată, ei trebuie să se asigure că acest principiu este respectat și de cei a căror activitate o supraveghează.

 SUBORDONAREA IERARHICĂ, probabil cel mai dezbătut principiu al activității Ministerului Public, se concretizează în aceea că procurorii din fiecare  parchet sunt subordonați conducătorului acelui parchet, iar acesta din urmă este subordonat conducătorului parchetului ierarhic superior din aceeași circumscripție teritorială. Dispozițiile procurorului ierarhic superior sunt obligatorii pentru procurorii din subordine, în limitele respectării legii. În soluțiile dispuse însă procurorul este independent, în condițiile prevăzute de lege. În cazul dispozițiilor contrare legii, procurorul ierarhic superior poate să îndeplinească oricare dintre atribuțiile procurorilor din subordine și, în plus, să suspende ori să infirme actele și dispozițiile contrare legii.

2.	Atribuțiile procurorilor
Atribuțiile procurorilor sunt prevăzute în Capitolul II, Secțiunea a 5-a din Codul de procedură penală  , care la art. 55 alin. 2 stipulează că "procurorii sunt constituiți în parchete care funcționează pe lângă instanțele judecătorești și își exercită atribuțiile în cadrul Ministerului Public", atribuțiile acestora în cadrul procesului penal fiind enumerate în art. 55 alin. 3:
 supraveghează sau efectuează urmărirea penală;
 sesizează judecătorul de drepturi și libertăți și instanța de judecată;
 exercită acțiunea penală;
 exercită acțiunea civilă, în cazurile prevăzute de lege:
 încheie acordul de recunoaștere a vinovăției, în condițiile legii;
 formulează și exercită contestațiile și căile de atac prevăzute de lege împotriva hotărârilor judecătorești;
 orice alte atribuții prevăzute de lege.

3.	Competența procurorilor
Ca și atribuțiile, competența procurorilor este stipulată în Codul de procedură penală, la art. 56, potrivit căruia:
 (1). Procurorul conduce și controlează nemijlocit activitatea de urmărire penală a poliției judiciare și a organelor de cercetare penală speciale, prevăzute de lege. De asemenea, procurorul supraveghează ca actele de urmărire penală să fie efectuate cu respectarea dispozițiilor legale.
 (2). Procurorul poate să efectueze orice act de urmărire penală în cauzele pe care le conduce și le supraveghează.
 (3) Urmărirea penală se efectuează, în mod obligatoriu, de către procuror:
 a. în cazul infracțiunilor pentru care competența de judecată în primă instanță aparține Înaltei Curți de Casație și Justiție sau curții de apel;
 b. în cazul infracțiunilor prevăzute la art. 188-191, art. 257,art. 276,art. 277,art. 279,art. 280-283 și art. 289-294 din Codul penal;
 c. în cazul infracțiunilor săvârșite cu intenție depășită, care au avut ca urmare moartea unei persoane;
 d. în cazul infracțiunilor pentru care competența de a efectua urmărirea penală aparține Direcției de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism sau Direcției Naționale Anticorupție;
 e. în alte cazuri prevăzute de lege.
 (4) Urmărirea penală în cazul infracțiunilor săvârșite de militari se efectuează, în mod obligatoriu, de procurorul militar.
 (5) Procurorii militari din cadrul parchetelor militare sau secțiilor militare ale parchetelor efectuează urmărirea penală potrivit competenței parchetului din care fac parte, față de toți participanții la săvârșirea infracțiunilor comise de militari, urmând a fi sesizată instanța competentă potrivit art. 44.
 (6) Este competent să efectueze ori, după caz, să conducă și să supravegheze urmărirea penală procurorul de la parchetul corespunzător instanței care, potrivit legii, judecă în primă instanță cauza cu excepția cazurilor în care legea prevede altfel."
Când anumite acte de urmărire penală trebuie să fie efectuate în afara razei teritoriale în care se face urmărirea, procurorul sau, după caz, organul de cercetare penală poate să le efectueze el însuși ori procurorul poate dispune efectuarea lor prin comisie rogatorie sau prin delegare, potrivit art. 59 din Codul de referitor la extinderea competenței teritoriale.
În cazurile urgente, conform art. 60 din Cod, "procurorul sau organul de cercetare penală, după caz, este obligat să efectueze actele de urmărire penală care nu suferă amânare, chiar dacă acestea privesc o cauză care nu este de competența acestuia. Lucrările efectuate în astfel de cazuri se trimit, de îndată, procurorului competent".

III. STRUCTURĂ
În actuala reglementare privind sistemul judiciar, arhitectura Ministerului Public este reprezentată de o structură piramidală, în vârf fiind situat Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție (a cărui denumire anterioară era Parchetul General). Pe celelalte trei nivele se situează, în ordine descendentă, parchetele de pe lângă curțile de apel (în număr de 15), parchetele de pe lângă tribunale (în număr de 42) și parchetele de pe lângă judecătorii (în număr de 188).
În cadrul fiecărui parchet funcționează un colegiu de conducere, iar în funcție de rangul ierarhic și dimensiunea parchetului, conducătorul acestuia poate fi ajutat de unul sau mai mulți adjuncți.

Pe lângă fiecare instanță militară funcționează câte un parchet militar.
Un loc aparte în Ministerul Public îl au parchetele militare care, ca urmare a intrării în vigoare a noului Cod de procedură penală, cu modificările și completările aduse prin Legea de punere în aplicare nr. 255/2013, sunt următoarele:
 parchetele militare de pe lângă tribunalele militare, situate în București, Cluj Napoca, Iași și Timișoara;
 Parchetul Militar de pe lângă Curtea Militară de Apel București.

A.	PARCHETUL DE PE LÂNGĂ ÎNALTA CURTE DE CASAȚIE ȘI JUSTIȚIE
Este condus de un procuror general  (ce este în mod implicit și cel care conduce  Ministerul Public), ajutat de un prim-procuror general adjunct și de un procuror general adjunct. În cadrul acestei unități de parchet funcționează un colegiu de conducere, care hotărăște asupra problemelor generale ale Ministerului Public.
Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție este organizat în direcții, secții, servicii și birouri. Două dintre structuri - Direcția de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism (DIICOT)  și Direcția Națională Anticorupție (DNA),  datorită competenței specializate și a structurii lor complexe, au personalitate juridică și propriile legi de funcționare.
Secțiile operative ale Parchetului de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție sunt Secția de urmărire penală și criminalistică și Secția parchetelor militare, în aceasta din urmă desfășurându-și activitatea procurori militari.
Potrivit Regulamentului de organizare a parchetelor, Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casație și Justiție este format din următoarele structuri:
I.	DIRECȚIA DE INVESTIGARE A INFRACȚIUNILOR DE CRIMINALITATE ORGANIZATĂ ȘI TERORISM (DIICOT)
II.	DIRECȚIA NAȚIONALĂ ANTICORUPȚIE (DNA)
III.	SECȚIA DE URMĂRIRE PENALĂ ȘI CRIMINALISTICĂ
IV.	SECȚIA PARCHETELOR MILITARE
V.	SECȚIA JUDICIARĂ
VI.	SECȚIA DE RESURSE UMANE ȘI DOCUMENTARE
VII.	SERVICIUL DE ÎNDRUMARE ȘI CONTROL
VIII.	SERVICIUL TEHNIC
IX.	SERVICIUL DE COOPERARE JUDICIARĂ INTERNAȚIONALĂ, RELAȚII INTERNAȚIONALE ȘI PROGRAME
X.	SERVICIUL DE DOCUMENTE CLASIFICATE
XI.	SERVICIUL DE TEHNOLOGIA INFORMAȚIEI
XII.	BIROUL DE INFORMARE ȘI RELAȚII PUBLICE
XIII.	BIROUL JURIDIC
XIV.	DEPARTAMENTUL ECONOMICO-FINANCIAR ȘI ADMINISTRATIV
XV.	DIRECȚIA DE AUDIT PUBLIC INTERN
XVI.	UNITATEA DE MANAGEMENT AL PROIECTELOR

B.	PARCHETELE DE PE LÂNGĂ CURȚILE DE APEL
În cadrul Ministerului Public există 15 unități de parchet ce funcționează pe lângă cele 15 curți de apel din țară, aceste unități de parchet având personalitate juridică și fiind conduse de procurori generali.
Parchetele de pe lângă curțile de apel sunt următoarele:
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Alba
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Bacău
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Brașov
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel București
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Cluj
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Constanța
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Galați
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Iași
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Pitești
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Ploiești
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Suceava
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Tg.Mureș
 Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Timișoara

C.	PARCHETELE DE PE LÂNGĂ TRIBUNALE
În total există 42 de parchete ce funcționează pe lângă cele 42 de tribunale, câte unul în fiecare județ al României, precum și unul în București.
Parchetele de pe lângă tribunale au personalitate juridică, sunt conduse de prim-procurori și se subordonează unui parchet de pe lângă o curte de apel, astfel:

 1. Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Alba Iulia:
 1.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Alba
 1.2. 	Parchetul de pe lângă Tribunalul Sibiu
 1.3. Parchetul de pe lângă Tribunalul Hunedoara

 2.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Bacău:
 2.1. Parchetul de pe lângă Tribunalul Bacău
 2.2. Parchetul de pe lângă Tribunalul Neamț

 3.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Brașov:
 3.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Brașov
 3.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Covasna

 4.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel București:
  4.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul București
  4.1Parchetul de pe lângă Tribunalul Ilfov
  4.3 Parchetul de pe lângă TribunalCălărași
  4.4 Parchetul de pe lângă Tribunal Giurgiu
  4.5 Parchetul de pe lângă Tribunal Ialomița
  4.6 Parchetul de pe lângă Tribunalul Teleorman

 5.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Cluj:
  5.1	Parchetul de pe lângă Tribunalul Cluj
  5.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Maramureș
  5.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Bistrița-Năsăud
  5.4 Parchetul de pe lângă Tribunalul Sălaj

 6.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Constanța:
  6.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Constanța
  6.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Tulcea

 7.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova:
  7.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Dolj
  7.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Gorj
  7.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Mehedinți
  7.4 Parchetul de pe lângă Tribunalul Olt

 8.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Galați:
  8.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Galați
  8.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Brăila
  8.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vrancea

 9.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Iași:
  9.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Iași
  9.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vaslui

 10.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea:
  10.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Bihor
  10.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Satu Mare

 11.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Pitești:
  11.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Argeș
  11.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vâlcea

 12.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Ploiești:
  12.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Prahova
  12.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Dâmbovița
  12.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Buzău

 13.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Suceava:
  13.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Suceava
  13.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Botoșani

 14.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Tg.Mureș:
  14.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Mureș
  14.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Harghita

 15.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Timișoara:
  15.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Timiș
  15.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Arad
  15.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Caraș-Severin

 D.	PARCHETELE DE PE LÂNGĂ JUDECĂTORII
Sunt unități de parchet fără personalitate juridică.
 1.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Alba Iulia:
  1.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul Alba
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Alba Iulia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Aiud
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Blaj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Câmpeni
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sebeș
  1.2  Parchetul de pe lângă Tribunalul Sibiu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sibiu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Mediaș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Agnita
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Săliște
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Avrig
  1.3  Parchetul de pe lângă Tribunalul Hunedoara
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Deva
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Petroșani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Hunedoara
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Brad
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Orăștie
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Hațeg

 2.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Bacău:
  2.1. Parchetul de pe lângă Tribunalul Bacău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bacău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Onești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Moinești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Buhuși
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Podu Turcului
  2.2. Parchetul de pe lângă Tribunalul Neamț
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Piatra Neamț
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Roman
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Neamț
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bicaz

 3.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Brașov:
  3.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul Brașov
 Parchetul de pe lângă Tribunalul pentru Minori și Familie Brașov
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Brașov
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Făgăraș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Rupea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Zărnești
  3.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Covasna
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sf. Gheorghe
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Secuiesc
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Întorsura Buzăului

 4.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel București:
  4.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul București
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 1
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 2
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 3
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 4
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 5
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 6
  4.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Ilfov
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Buftea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Cornetu
  4.3  Parchetul de pe lângă Tribunalului Călărași
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Călărași
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Oltenița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Lehliu Gară
  4.4  Parchetul de pe lângă Tribunalului Giurgiu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Giurgiu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bolintin Vale
  4.5  Parchetul de pe lângă Tribunalului Ialomița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Slobozia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Urziceni
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Fetești
  4.7 Parchetul de pe lângă Tribunalul Teleorman
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Alexandria
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Roșiorii de Vede
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Turnu Măgurele
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Videle
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Zimnicea

 5.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Cluj:
  5.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Cluj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Cluj Napoca
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Gherla
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Huedin
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Turda
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Dej
  5.2  Parchetul de pe lângă Tribunalul Maramureș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Baia Mare
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Vișeu de Sus
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Lăpuș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Dragomirești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sighetu Marmației
  5.3  Parchetul de pe lângă Tribunalul Bistrița-Năsăud
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bistrița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Năsăud
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Beclean
  5.4  Parchetul de pe lângă Tribunalul Sălaj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Zalău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Jibou
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Șimleu Silvaniei

 6.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Constanța:
  6.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul Constanța
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Constanța
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Medgidia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Mangalia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Hârșova
  6.2  Parchetul de pe lângă Tribunalul Tulcea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tulcea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Babadag
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Măcin

 7.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova:
  7.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul Dolj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Craiova
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Băilești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Calafat
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Segarcea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Filiași
  7.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Gorj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Jiu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Cărbunești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Novaci
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Motru
  7.3  Parchetul de pe lângă Tribunalul Mehedinți
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Drobeta Turnu Severin
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Strehaia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Vânju Mare
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Orșova
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Baia de Aramă
  7.4  Parchetul de pe lângă Tribunalul Olt
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Slatina
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Caracal
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Corabia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Balș

 8.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Galați:
  8.1  Parchetul de pe lângă Tribunalul Galați
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Galați
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tecuci
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Târgu-Bujor
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Liești
  8.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Brăila
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Brăila
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Făurei
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Însurăței
  8.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vrancea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Focșani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Panciu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Adjud

 9.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Iași:
  9.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Iași
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Iași
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Pașcani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Hârlău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Răducăneni
  9.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vaslui
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Vaslui
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bârlad
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Huși

 10.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea:
  10.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Bihor
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Oradea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Beiuș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Aleșd
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Marghita
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Salonta
   10. 2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Satu Mare
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Satu Mare
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Carei
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Negrești Oaș

 11.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Pitești:
  11.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Argeș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Pitești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Câmpulung
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Curtea de Argeș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Costești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Topoloveni
  11.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Vâlcea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Râmnicu Vâlcea
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Drăgășani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Horezu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Brezoi
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Bălcești

 12.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Ploiești:
  12.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Prahova
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Ploiești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Mizil
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Câmpina
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sinaia
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Vălenii de Munte
  12.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Dâmbovița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Târgoviște
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Găești
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Pucioasa
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Moreni
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Răcari
  12.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Buzău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Buzău
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Râmnicu Sărat
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Pătârlagele
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Pogoanele

 13.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Suceava:
  13.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Suceava
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Suceava
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Fălticeni
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Rădăuți
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Vatra Dornei
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Gura Humorului
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Câmpulung Moldovenesc
  13.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Botoșani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Botoșani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Darabani
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Dorohoi
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Săveni

 14.	Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Tg.Mureș:
  14.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Mureș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Tg. Mureș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Luduș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Târnăveni
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sighișoara
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Reghin
  14.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Harghita
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Miercurea -Ciuc
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Odorheiu Secuiesc
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Toplița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Gheorgheni

 15.   Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Timișoara:
  15.1 Parchetul de pe lângă Tribunalul Timiș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Timișoara
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Lugoj
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Sânnicolau Mare
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Deta
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Făget
  15.2 Parchetul de pe lângă Tribunalul Arad
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Arad
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Ineu
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Lipova
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Gurahonț
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Chișineu Criș
  15.3 Parchetul de pe lângă Tribunalul Caraș-Severin
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Reșița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Caransebeș
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Oravița
 Parchetul de pe lângă Judecătoria Moldova Nouă

Note


text:
Die Sinagoga Kadoorie (auch: Sinagoga Kadoorie Mekor Haim) ist Sitz der Israelitischen Gemeinde der portugiesischen Stadt Porto. Sie wurde in den 1930er Jahren errichtet und ist die größte Synagoge der Iberischen Halbinsel.

Geschichte
Die Planung einer eigenen Synagoge der jüdischen Gemeinde in Porto begann bereits 1923. Erst 1929 konnte die jüdische Gemeinde um Artur Carlos de Barros Basto jedoch das nötige Bauland erwerben. Die Konstruktion begann Ende des Jahres und zog sich bis ins Jahr 1937. Mit finanzieller Unterstützung der Familie Kadoorie und weiterer Spender aus dem Ausland konnte die Synagoge 1937 fertiggestellt und 1938 eingeweiht werden.

Seit 2012 ist die Synagoge der Öffentlichkeit zugänglich. Seit 2015 beherbergt sie zudem ein jüdisches Museum.

Weblinks

 Israelitische Gemeinde Porto

Einzelnachweise

Sakralbau in Porto
Kadoorie
Erbaut in den 1930er Jahren
Kadoorie
Kadoorie


text:
Newhaven Harbour railway station is a railway station in Newhaven, East Sussex, England. It originally served boat train services to Dieppe, but that was taken over by  (now closed) and then .

Location
The station is located on the Seaford branch of the East Coastway line,  down the line from . The line reduces from two tracks to one immediately south of the station en route to .

There are two platforms at the station, joined by a footbridge. The station is managed by Southern, which operates all passenger services.

Newhaven Harbour is one of two stations serving the town of Newhaven, alongside Newhaven Town station less than half a mile (0.8 km) to the north. A third station in the town, , operated passenger services until 2006 and formally closed in October 2020. Newhaven Harbour station is located on the south side of the town, adjacent to the Port of Newhaven freight terminal and nearby industrial estate.

Despite the station's name, it no longer serves the passenger ferry terminal − this was taken over by Newhaven Marine station, until the terminal was moved to a site next to Newhaven Town.

History
The station was opened by the London, Brighton and South Coast Railway as Newhaven Wharf on 8 December 1847 as the terminus of a branch line from . Boat train services to Dieppe began the following year. The line was extended to Seaford in 1864.

In 1879, the port was redeveloped, constructing a new east pier and building a new wharf on reclaimed land, which could be run independently of tide times. The station was renamed to Newhaven Harbour on 17 May 1886 when a station to the south, known as Newhaven Harbour (Boat Station), opened to serve the new boat train terminal.

Services
Until December 2020, the station was served by trains every 30 minutes each way between  and  running seven days a week.
However, as part of a timetable change, most weekday trains on the line no longer call here; the station is only served during peak times, with a total of 8 trains per day each way. Weekend frequency remained unchanged.

References

Sources

External links

Railway stations in East Sussex
DfT Category F1 stations
Former London, Brighton and South Coast Railway stations
Railway stations in Great Britain opened in 1886
Railway stations in Great Britain closed in 1914
Railway stations in Great Britain opened in 1919
Railway stations served by Govia Thameslink Railway
Railway stations serving harbours and ports in the United Kingdom
Newhaven, East Sussex


text:
De nombreuses localités portent le nom de Buenos Aires (« Les bons airs » en espagnol), surtout en Amérique latine.

Toponyme

Argentine
 Buenos Aires, la capitale fédérale du pays ;
 la province de Buenos Aires, une des 23 provinces du pays ;

Brésil
 Buenos Aires, une municipalité de l'État du Pernambouc ;

Colombie
 Buenos Aires, une municipalité du département de Cauca ;

Costa Rica
 Buenos Aires, une localité de la  province de Guanacaste ;
 , une localité de la province de Puntarenas (elle possède un aéroport, code AITA : BAI) ;
 Buenos Aires, un canton de la province de Puntarenas ;

Espagne
 Buenos Aires, une station du métro de Madrid ;

États-Unis
 Le Buenos Aires National Wildlife Refuge, une aire protégée en Arizona ;

Nicaragua
 Buenos Aires, une municipalité du département de Rivas ;

Panama
 , un corregimiento de la province de Panama Ouest ;
  un corregimiento de la comarque Ngöbe-Buglé ;

Uruguay
 Balneario Buenos Aires, une station balnéaire du département de Maldonado.

Culture et société
 Le Buenos Aires est un navire de transport de la marine espagnole ;
 L'Unión Buenos Aires est un club péruvien de football, aujourd'hui disparu.


text:
The article contains information about the 2011–12 Iran 3rd Division football season. This is the 4th rated football league in Iran after the Persian Gulf Cup, Azadegan League, and 2nd Division. The league competition started from 2 October 2011.

From the First Round, 12 teams go through the Second Round. From that round four team will be promoted directly to 2012–13 Iran Football's 2nd Division, and two teams go through the play-off where the winner also will be promoted.

Teams
In total and in the first round, 69 teams will compete in 6 different groups. These teams will be divided into the following groups.

Group 1

Group 3

Group 5

Group 2

Group 4

Group 6

First Round (standings)

Group 1

Group 2

Group 3

Group 4

Group 5

Group 6

Second Round (standings)

Group A

Group B

Final

Championship final
The single match to be played on 7 June 2012

Third place play-off

Play-off

Promotion play-off

The winner will be promoted to 2012–13 Iran Football's 2nd Division.

Relegation play-off

The losers will be relegated to Provincial Leagues

Player statistics

Top scorers

References

External links
 آیین نامه مسابقات لیگ دسته اول، دسته دوم و دسته سوم کشور فصل 91-90

League 3 (Iran) seasons
4


text:
Ngerbau (auch: Acaralong, Delebog, Galapao, Ngarabau, Ngarbau, Pkulrengereiong Point) ist ein Ort im Landstrich Imetang im administrativen Staat Ngarchelong auf der Insel Babeldaob in Palau.

Geographie
Der Ort liegt im Osten von Ngarchelong am Hügel Ngerudechong (), der ein Kap im Osten der Ngarchelong-Halbinsel bildet. Im Westen schließen sich die Siedlungen Ngebei (Gabel) und Iebukel (Jebukol) an.

Klima
Das Klima ist tropisch heiß, wird jedoch von ständig wehenden Winden gemäßigt. Ebenso wie die anderen Orte von Palau wird Ngerbau gelegentlich von Zyklonen heimgesucht.

Einzelnachweise

Ngarchelong
Ort in Palau


text:
Drymonia es un género con más de 140 especies de plantas herbáceas perteneciente a la familia Gesneriaceae. Es originario de América.

Descripción
Son subarbustos o lianas de hábitos terrestres o epífitas. Con tallos cuadrangulares o cilíndricos, trepadores de hasta a 5m de largo, ramificados o no, a menudo con propagación a lo largo de raíces adventicias en los entrenudos. Las hojas son opuestas, pecioladas,  membranosas o raramente coriáceas. Las inflorescencia es axilar en cimascon  1  a varias. Las flores a menudo de colores brillantes y llamativos. Sépalos a menudo grandes y de color o como la hoja, libre o poco connados en la base, desigual con el más corto hacia arriba. Corola oblicua en el cáliz, por lo general y más amplia forma de embudo hacia la boca. El fruto es una cápsula carnosa de color naranja con vivos reflejos de color púrpura. El número de cromosomas: 2n = 18.

Distribución y hábitat
Se distribuyen a lo largo del neotrópico, con centro de distribución en Colombia y Ecuador. Son arbustos de hábitos terrestres epífitas que crecen en tierras bajas y bosques de montaña.

Etimología
El nombre del género deriva del griego δρυμος  drymos = '(roble) de madera', en alusión a la planta que crece en los árboles en los bosques.

Especies seleccionadas

Referencias

Enlaces externos

 Drymonia .
 Botany.com: Drymonia .

Episceae


text:
Der International Financial Reporting Standard 13 – Bemessung des beizulegenden Zeitwerts (IFRS 13) ist ein internationaler Rechnungslegungsstandard (IFRS) des International Accounting Standards Board (IASB), der im Zusammenhang mit IFRS anzuwenden ist, die eine Bewertung oder Angaben zum beizulegenden Zeitwert (Fair Value) vorschreiben oder gestatten.

Entwicklung
Im September 2005 wurde ein Projekt zur Bemessung des beizulegenden Zeitwerts in das Arbeitsprogramm des IASB aufgenommen und am 30. November 2006 ein Diskussionspapier herausgegeben. Einigen Entwurfsfassungen im Jahr 2010 folgt die Veröffentlichung von IFRS 13 am 12. Mai 2011. IFRS 13 ist auf Berichtsperioden anzuwenden, die am oder nach dem 1. Januar 2013 beginnen. Ein Unternehmen kann IFRS 13 auf eine frühere Bilanzierungsperiode anwenden, muss diesen Umstand dann aber angeben. Die Anwendung hat prospektiv zu Beginn des Geschäftsjahres zu erfolgen, in welchem der IFRS erstmals angewendet wird. Die Angabe von Vergleichsinformationen für Perioden vor der erstmaligen Anwendung ist nicht erforderlich.

Inhalte
IFRS 13 definiert den beizulegenden Zeitwert (Fair Value), stellt die Bewertung des beizulegenden Zeitwerts dar und erläutert die Ausweispflichten.

IFRS 13 definiert den beizulegenden Zeitwert als den Preis, der in einer regulären Transaktion zwischen Marktteilnehmern am Bewertungsstichtag für den Verkauf eines Vermögenswerts erhalten oder für die Übertragung einer Verbindlichkeit zahlen würde. Bei der Bewertung wird unterstellt, dass die Transaktion auf dem vorrangigen Markt stattfindet, also dem Markt mit dem größten Volumen und der größten Anzahl von Marktaktivitäten für den Vermögenswert oder die Schuld. Ist ein solcher nicht vorhanden, muss für die Bemessung der vorteilhafteste Markt herangezogen werden. Darunter wird ein Markt verstanden, an dem sich unter Berücksichtigung der Transaktions- und Transportkosten der Verkaufspreis für einen Vermögenswert maximieren oder der Übertragungsbetrag für eine Schuld minimieren würde.

Die Bewertung soll sich primär an den beobachtbaren Marktpreisen für identische Vermögenswerte und Schulden ausrichten. Liegen diese nicht vor, ist eine dreistufige Bewertungshierarchie anzuwenden:
 Stufe 1 sind Preisnotierungen auf aktiven Märkten für identische Vermögenswerte oder Schulden, zu denen das Unternehmen am Bemessungsstichtag Zugang hat. Eine Marktpreisnotierung auf einem aktiven Markt stellt den verlässlichsten Nachweis für den beizulegenden Zeitwert dar und wird ohne Anpassungen bei der Bemessung des beizulegenden Zeitwerts verwendet, wo immer das möglich ist, wobei begrenzt Ausnahmen bestehen.
 Stufe 2 sind andere als die auf Stufe 1 genannten Marktpreisnotierungen, die für den Vermögenswert oder die Schuld entweder unmittelbar oder mittelbar zu beobachten sind.
 Stufe 3 sind nicht beobachtbare Inputfaktoren für den Vermögenswert oder die Schuld. Ein Unternehmen entwickelt nicht beobachtbare Inputfaktoren unter Verwendung der in diesem Umstand bestmöglich verfügbaren Informationen, was unternehmenseigene Daten beinhalten mag. Dabei sind alle Informationen über die von Marktteilnehmern getätigten Annahmen zu berücksichtigen, die vernünftigerweise verfügbar sind.

Anwendungsumfang
Bewertung und Ausweis sind nicht bei IAS 17 (Leasingverhältnisse) und IFRS 2 (Bilanzierung anteilsbasierter Vergütungen) anzuwenden. Ebenso ist der Standard nicht bei Bewertungsansätzen anzuwenden, die nur Ähnlichkeiten zum beizulegenden Zeitwert aufweisen, wie der Restwert bei IAS 2 (Vorräte) oder der Nutzungswert bei IAS 36 (Wertminderung des Anlagevermögens).

Die Ausweispflichten des IFRS 13 gelten nicht bei Planvermögen, die zum beizulegenden Zeitwert ermittelt wurden, vgl. IAS 19 (Leistungen an Arbeitnehmer) sowie IAS 26 (Bilanzierung und Berichterstattung von Altersversorgungsplänen). Sie gelten auch nicht für Vermögensgegenstände, für die der erzielbare Betrag dem beizulegende Zeitwert minus Veräußerungskosten entspricht IAS 36 (Wertminderung des Anlagevermögens).

Weblinks
 IFRS 13: Fair Value Measurement

Einzelnachweise

IFRS
Finanzierung


text:
Amalrik V van Thouars (circa 1095 - Thouars, 1127) was van 1123 tot aan zijn dood burggraaf van Thouars.

Levensloop
Amalrik V was de oudste zoon van burggraaf Godfried III van Thouars en diens echtgenote Adelina, wier afkomst onbekend gebleven is. Na de dood van zijn vader in 1123 werd hij burggraaf van Thouars.

Het kwam tot een conflict tussen Amalrik V en zijn neef Amalrik VI, die de erfenis van zijn vader Herbert II opeiste. De vader van Amalrik V, Godfried III, had namelijk in 1104 zijn oudere broer Herbert opgevolgd en daarbij de erfrechten van Amalrik VI genegeerd. Het conflict kwam ten einde in 1127, toen Amalrik V in het kasteel van Thouars werd vermoord, vermoedelijk in opdracht van zijn neef en opvolger Amalrik VI.

Huwelijk en nakomelingen
Op 11 april 1116 huwde Amalrik V met Agnes van Poitou (1103-1157), dochter van hertog Willem IX van Aquitanië. Ze kregen volgende kinderen:
 Willem I (1120-1151), burggraaf van Thouars
 Godfried IV (1125-1173), burggraaf van Thouars
 Gwijde, huwde met vrouwe Johanna van Beauffort
 Albert

Burggraaf van Thouars
Huis Thouars
Vermoord heerser
Persoon in de 12e eeuw


text:
Fu uno dei cantanti sotto contratto con la scuderia di artisti di Larry Parnes alla fine degli anni '50, ha goduto di una breve settimana di successo in classifica nel 1959 con la canzone "Primrose Lane".
Dopo gli svariati tentativi di successo, è stato abbandonato da Larry Parnes e la sua vita è passata da un problema di tossicodipendenza a un altro, tentando di formare diversi gruppi tra cui i Guvnors e i Sidewinders.

Tuttavia, trovando un lavoro e qualsiasi tipo di successo commerciale che gli sfuggiva, cadde sempre più nella dipendenza da eroina e morì il 26 marzo 1969, a soli 27 anni, per un'overdose di sonniferi.

Note

Collegamenti esterni


text:
Jan Gehl (ur. 17 września 1936 w Kopenhadze) – duński architekt i urbanista, profesor Szkoły Architektury Królewskiej Duńskiej Akademii Sztuk, założyciel przedsiębiorstwa Gehl Architects – Urban Quality Consultants.

Życiorys
W 1965 odbył podróż do Włoch, gdzie studiował użytkowanie miejsc publicznych w codziennym życiu publicznym. W 1966 ukończył studia na Królewskiej Duńskiej Akademii Sztuk. W tym samym roku opublikował rezultaty swoich badań w serii artykułów w duńskim czasopiśmie architektonicznym Arkitekten. W 1971 wydał książkę Życie między budynkami. Użytkowanie przestrzeni publicznych. Był konsultantem do spraw życia publicznego i przestrzeni publicznych i przeprowadzał badania dla miast w Danii, Australii i Nowej Zelandii. W roku 2000 założył Gehl Architects – Urban Quality Consultants.

Wykłady i konsultacje
Wykładał m.in. na Uniwersytecie Edynburskim, Uniwersytecie Wileńskim, Uniwersytecie w Oslo, Uniwersytecie Torontońskim, Uniwersytecie Calgary, Uniwersytecie w Melbourne, Uniwersytecie w Perth i Uniwersytecie Berkeley. Był konsultantem przebudowy i reorganizacji miast zarówno w Europie, jak i w Ameryce Północnej, Australii i na Dalekim Wschodzie (np. Nowy Jork, Seattle, San Francisco, Sydney i Melbourne). Wykładał i konsultował również w kilku miastach w Polsce (Gdańsk, Łódź, Poznań, Wrocław).

Nagrody
 EDRA za badania w dziedzinie urbanistyki,
 UIA za wkład w planowanie miast,
 doktorat honoris causa Uniwersytetu Heriot-Watt w Edynburgu.

Wybrane publikacje
 Life Between Buildings: Using Public Space (Życie między budynkami. Użytkowanie przestrzeni publicznych),
 New City Spaces, wraz z L.Gemzøe,
 Public Spaces, Public Life, wraz z L. Gemzøe
 New City Life,
 Cities for People.

Przypisy

Bibliografia
 nota edytorska i bibliograficzna do: Jan Gehl, Życie między budynkami. Użytkowanie przestrzeni publicznych, Wydawnictwo RAM, Kraków, 2009, .
 Stangel M., Miasta dla ludzi – rozmowa z Janem Gehlem, Architektura-Murator 02/2009, https://web.archive.org/web/20130609105011/http://arcastangel.pl/miasta-dla-ludzi-rozmowa-z-janem-gehlem/

Absolwenci uczelni w Danii
Duńscy architekci
Duńscy urbaniści
Urodzeni w 1936
Teoretycy urbanistyki
Ludzie urodzeni w Kopenhadze


text:
Malmfälten () is a major mining district in Sweden, centred on the northern towns of Kiruna and Malmberget.

See also
LKAB
Bergslagen
Boliden
Iron Range in Minnesota

Geography of Norrbotten County
Industry in the Arctic


text:
Negorci () is a village located 5 km north from the city of Gevgelija in North Macedonia.

Natural conditions

The village of Negorci is located in the historic area of Bojmija. The village is on the right side of Vardar river and, at the eastern foot of the mountain Kožuf, at approximately 80 meters above sea level. East of the village is a valley and west rise mountain.

Local climate is modified Continental with a significant impact of Aegean (hot summers).

Population
Negorci according to the last census from 2002 had 2,047 inhabitants.

The majority of the population in the village are ethnic Macedonian (99%) and the rest are mostly Serbs.

Predominant religion of the local population is Orthodoxy.

External links

 Population census in Macedonia 2002 - Book 10
 Official site of the Gevgelija Municipality

Villages in Gevgelija Municipality


text:
Sticletele (Carduelis carduelis), din familia Fringillidae, este o pasăre cu penele viu colorate cu: roșu, negru, alb și galben, fiind una dintre cele mai cunoscute păsări de talie mică, din România. Deoarece este o pasăre cântătoare, a fost ținută frecvent în colivii. Sticletele este răspândit din Europa Occidentală până în regiunile centrale din Siberia, Africa de Nord, Asia Centrală, Asia de Sud-Vest. În Australia, Noua Zeelandă și unele insule din Oceania a fost dusă de om. Penajul viu colorat în regiunea ciocului este roșu, iar ceafa, coada și aripile sunt colorate negru cu galben, pe când restul corpului este cafeniu. Această caracteristică ajută păsărea la marcarea teritoriului, și la asigurarea succesului în reproducție. În acest scop ea își alege o ramură uscată dezgolită unde poate fi ușor remarcată prin cântec și coloritul penajului.

În general, ca la toate speciile mici de păsări, puii ajung la câteva luni la maturitate sexuală. Sticletele clocește în general în regiunile joase, dar și pe văile montane. Cuibul este mic, cu un număr de  4- 5 ouă albăstrui punctate roșcat. El este așezat în arbori de înălțime mijlocie, cel mai frecvent pe salcâmi.  După circa 13 - 14 zile eclozează, femela scoțând pe vară 2 -3 rânduri de pui. Sticletele este sedentar, iernează în țară, la care se adaugă populațiile de sticleți nordici dintre care unele iernează în Africa de Nord și Asia de Sud-Vest.

Hrana sticleților sunt semințe de pe tufișuri, scaieți sau de pe pajiști. Este o pasăre nepretențioasă, fiind în trecut simbolul primăverii, al fecundității și al răbdării.

Vezi și
 Scatiu

Referințe

Legături externe

 NABU-Eintrag mit Klangbeispiel
 Eintrag bei der Schweizerischen Vogelwarte
 Infoseite zum Stieglitz
Information on European Goldfinches being reported in the U.S. Midwestern states ; includes request for sightings.
European Goldfinch videos, photos & sounds on the Internet Bird Collection
Ageing and sexing (PDF; 3.8 MB) by Javier Blasco-Zumeta & Gerd-Michael Heinze
Feathers of European Goldfinch (Carduelis carduelis)
The RSPB: Goldfinch

Fringillidae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758


text:
Pterolophia kiangsina är en skalbaggsart som beskrevs av J. Linsley Gressitt 1937. Pterolophia kiangsina ingår i släktet Pterolophia och familjen långhorningar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långhorningar
kiangsina


text:
est un mot anglais qui signifie « palais du rire ». Elle peut faire référence à :

 , album de Kid 'n Play sorti le  ;
 , album de  sorti le  ;

 , album des  sorti le  ;
 , album de  sorti en .


text:
Hermonassa clava är en fjärilsart som beskrevs av John Henry Leech 1900. Hermonassa clava ingår i släktet Hermonassa och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
clava


text:
Paul Spyros Sarbanes (ur. 3 lutego 1933 w Salisbury, zm. 6 grudnia 2020 w Baltimore) – amerykański polityk, senator ze stanu Maryland (wybrany w 1976 i ponownie w 1982, 1988, 1994 i 2000), członek Partii Demokratycznej. Nie ubiegał się o ponowny wybór do Senatu w 2006.

Jego rodzice byli imigrantami z Grecji.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Senatorzy z Maryland
Członkowie Izby Reprezentantów Stanów Zjednoczonych z Maryland
Demokraci (Stany Zjednoczone)
Urodzeni w 1933
Zmarli w 2020
Amerykanie pochodzenia greckiego


text:
Atopula är en ort i Mexiko.   Den ligger i kommunen Huitzuco de los Figueroa och delstaten Guerrero, i den sydöstra delen av landet,  km söder om huvudstaden Mexico City. Atopula ligger  meter över havet och antalet invånare är .

Terrängen runt Atopula är huvudsakligen lite bergig. Atopula ligger nere i en dal. Den högsta punkten i närheten är  meter över havet,  km öster om Atopula. Runt Atopula är det ganska glesbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Ciudad de Huitzuco,  km väster om Atopula. I omgivningarna runt Atopula växer huvudsakligen savannskog.

Savannklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är april, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är september, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är augusti, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Orter i Guerrero


text:
Aedes septemstriatus är en tvåvingeart som beskrevs av Dyar och Frederick Knab 1907. Aedes septemstriatus ingår i släktet Aedes och familjen stickmyggor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Stickmyggor
septemstriatus


text:
Datar Lebar II is een bestuurslaag in het regentschap Kaur van de provincie Bengkulu, Indonesië. Datar Lebar II telt 310 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in Bengkulu


text:
Cinquemilaquarantatre is an album released in June 1972 by Italian singer Mina. Its title (in english, "Five Thousand and Forty") is a reference to the catalog number of the disc (PDU PLD 5040).

Disc Packaging
The album in its original vinyl release came in green, red, blue, purple, and brown versions of the cover made with three separate inserts that, when closed, would form the image of the cover. For the later digital reprint and online distribution, a simple green rendition was chosen.

Cassette (PMA 543) and stereo versions (P8A 300843) used further colourings not used for the original vinyl. The Spanish edition (Odean J 064-93.937) has a completely different cover.

Chart Performance
Mina's self titled album, Mina having released the year before, was still number 1 on Italian charts as Cinquemilaquarantatre released. The album continued to be best selling for 8 weeks, and remained in the top 5 until December 1972 totalling over 700,000 copies.

Track listing

Side A

Side B

Credits

Mina – vocals
Pino Presti – bass/arranger/conductor
Ástor Piazzolla – arranger/conductor in "Suoneranno le sei (Balada para mi muerte)"
Gianni Ferrio – arranger/conductor in "Parole parole"
Tullio De Piscopo - drums
Victor Bacchetta - piano, Hammond organ
Andrea Sacchi - acoustic/electric guitar
Massimo Verardi - acoustic guitar
Nuccio Rinaldis – sound engineer

References

1972 albums
Mina (Italian singer) albums
Italian-language albums
Albums conducted by Pino Presti
Albums arranged by Pino Presti


text:
Game Boy Color (også refereret til som GBC) er Nintendos efterfølger til Game Boy og blev udgivet 21. oktober 1998 i Japan og i november samme år i USA. Den har farveskærm og er lidt større end Game Boy Pocket. Prosessoren er dobbelt så hurtig som forgængernes og har dobbelt så meget hukommelse. Den har også en infrarød kommunikationsport for at kunne koble flere enheder sammen. Dette findes ikke på nyere versioner af Game Boy, som Game Boy Advance.

Mobile spillekonsoller fra Nintendo


text:
Alexandre Louis Simon Lejeune (1778-1858) – botanico belga
 Florian Lejeune (1991) – calciatore francese
 Guy Lejeune (... – ...) – tennista francese
 Jérome Lejeune (1952) – musicologo belga
 Jérôme Lejeune (1926-1994) – genetista, pediatra e attivista francese
 Louis-François Lejeune (1775-1848) – generale, pittore e litografo francese
 Kevin Lejeune (1985) – calciatore francese
 Peter Gustav Lejeune Dirichlet (1805-1859) – matematico tedesco
 Philippe Lejeune (1938) – saggista francese

Altro
 Camp Lejeune – installazione militare del Corpo dei Marines situato a Jacksonville, nella Carolina del Nord, Stati Uniti d'America


text:
Samuel Perry was an industrialist in the State of South Australia.

History
Samuel Perry (c.1864 – 19 March 1930) was the son of John and Harriett Perry (ca.1834 – 24 September 1918) of Shropshire, England, and the brother of Rev. Isaiah Perry (1854–1911). He was apprenticed as an iron worker to the Coalbrookdale Company, where he trained as an engineer. At the age of 22, around 1886, he followed his brother to Gawler, South Australia, where he found employment at James Martin's "Phoenix Foundry", living with the Roediger family at nearby Buchfelde (later named Loos). He next worked at Port Adelaide, then as foreman for John Danks & Son of Melbourne. He returned to Adelaide and started his own business with the purchase of James Wedlock's "Cornwall Foundry", the transfer of that factory to new premises Perry Engineering at Mile End, and the purchase of the James Martin & Co. workshops in Gawler. He took on his nephew Frank Perry, who became managing director and company chairman on his death.

He married Mary Jane Rofe (died 9 August 1924) of Port Adelaide on 7 March 1894; they had a daughter, and lived at "Brier Holme" at Grove Street, Unley Park. He was a member of the Royal SA Yacht Squadron; his motor yacht Isis was the largest in South Australia.

Family
John Perry and Harriett Perry (c. 1834 – 24 September 1918) of Shropshire, England, had two sons who emigrated to South Australia:
Rev. Isaiah Perry (c. 1854 – 30 November 1911) born at Lawley Bank, Dawley, Shropshire married Caroline Marie Pauline Roediger (1956) on 8 October 1884
John Shrewsbury Perry (1885– ) married Agnes Jean Barkley (died 1926) in 1914
Frank Tennyson Perry (1887–1965) married Hildegard Therese "Hilda" Matschoss (1889–1981) in 1911
Frank Spencer Perry (9 September 1913 – 7 August 1951) married Margaret Florence "Peg" Collin (1915–2004) on 20 April 1940. They had two sons, Frank Timothy Collin Perry, and Samuel Perry born on 14 April 1942 and 1 May 1950; lived at 2 College Street, College Park. Frank jnr's death was not mentioned in the newspapers. Frank Tomothy collin Perry III married Jillian Kaye Hammond and had two children Andrew Tennyson born 2 November 1969, and Lachlan Hammond Perry born 24.10.1971.Margaret married again, to Gilbert William Ward Griffith (died 1956) on 8 November 1952.
Margaret Pauline "Peg" Perry (18 July 1917 – ) married John Macke  Gebhardt (1908–1966) on 17 October 1936.
(Audrey) Vivienne Perry LLB (29 July 1925 – ) married Donald Hope Laidlaw on 2 February 1948. Their eldest daughter Diana Laidlaw was a noted State politician.
Rev. Charles Julius Perry (1888–1961) Methodist minister and Australian Rules footballer
Albert Perry
Nellie Perry
Samuel Perry (1865–1930) married Mary Jane Rofe (1858 – 9 August 1924) on 7 March 1894, lived at "Brier Holme" Grove Street Unley Park
Vera May Perry (1902–1988)

References

Australian mechanical engineers
Australian ironmasters
1864 births
1930 deaths


text:
Rosa Lluch Bramon (Barcelona, 11 de octubre de 1969) es una historiadora, política de en Comú Podem, profesora de universidad y secretaria académica del Departamento de Arqueología de la Universidad de Barcelona.

Biografía
Nacida el 11 de octubre de 1969 en Barcelona, es hija de Dolors Bramon y del político Ernest Lluch, asesinado por la banda terrorista ETA.

Rosa Lluch se licenció en Historia Medieval y Paleografía por la Universidad de Barcelona en 1992. Lluch Bramon obtuvo el doctorado por la Universidad de Gerona en 2003 con una tesis titulada Els remences de l'Almoina del Pa de la Seu de Girona (segles XIV i XV), dirigida por Lluís To Figueras. Desde 2005 es profesora de Historia en la Universidad de Barcelona.

Participó en las elecciones al Congreso de los Diputados de abril de 2019 por Barcelona como candidata de la lista de En Comú Podem. De cara a las elecciones generales de noviembre de 2019, concurrió como candidata de En Comú Podem al Senado.

Obras

Referencias

Enlaces externos
 Instituts de la UdG > Recerca Històrica > Miembros > Rosa Lluch
 Búsqueda de obras de Catálogo

Políticas de España
Profesores de la Universidad de Barcelona
Alumnado de la Universidad de Gerona
Alumnado de Historia de la Universidad de Barcelona
Historiadores de España del siglo XXI
Historiadores de España del siglo XX
Nacidos en Barcelona
Políticos de España del siglo XXI
Españolas del siglo XXI