text:
Tashi Namgyal (tai situ) (1377-1448), de tweede tai situ uit de karma kagyü-traditie in het Tibetaans boeddhisme
Tashi Namgyal (gyaltsab rinpoche) (1490-1518), de tweede gyaltsab rinpoche
Tashi Namgyal (Ladakh), koning (Namgyal-dynastie) van Ladakh, regering 1555-1575
Tashi Namgyal (Bhutan), koning (druk desi) van Bhutan, regering 1e keer 1792-1799, 2e keer 1803-1805
Tashi Namgyal (Sikkim), koning (Chögyal) van Sikkim, regering 1914-1963


text:
Лора Караджова е българска певица.

Биография и творчество
Родена в София. Дъщеря е на Мариана Караджова и вокалиста на Сигнал Данчо Караджов. Тя става популярна през 2000 г., когато Васил Николов а.к.а. Теслата я открива и започва да работи с нея и да я продуцира. Певицата дебютира на професионалната сцена с парчето "Кажи си gsm-a", което е дебют и за хип хоп изпълнителя Pikasso, с който тя участва в него. Тракът е издаден в компилацията "Рап атака 2". След успешният дебют Васко Теслата я приобщава към групата Ball Face, по който проект той работи от години с GoodSlav. В края на 2001 г. излиза дебютният албум на Ball Face "Е така" с участието на Лора. Тавата е реализирана в студиото на Васко, който е автор и на музиката на повечето песни. Като най-хитови от този период се открояват парчетата "Нека бъде лято" и "Гушкай ме".

След успеха с Ball Face Лора взима участие и в съвместни проекти с Ъпсурт – "Пунта" и "Стига фира". По-късно продължава работата си с Ъпсурт и участва в националното им турне. Участва и в култовото им парче "Звездата". Лора записва песен и с Arlet for Art – "Never stop". През 2007 г. Лора пуска на музикалния пазар първото си самостоятелно парче – "Моя собствена игра". Дебютният ѝ самостоятелен албум излиза през 2009 г. и се казва "Недей да спиш". Той включва 12 песни, сред които "Мисля за теб", "Моя собствена игра", "Сляп ден". В албума са дуетите на Лора с Goodslav – "Нека бъде лято", "К'во си мислим" и "Гушкай ме".

През 2010 г. Goodslav и Лора записват нова версия на парчето "Нека бъде лято (remix 2010)". Осем години по-късно песента става отново хит и се завърта по всички радиостанции и телевизии в България.

През 2012 г. Лора и рапърът Кристо записват песента "Оставам тук". Следва дует със 100 кила – "Цяла нощ". Заедно с Криско записва "Министърът на веселието" и "Bye bye".

През 2021 г. участва в третия сезон на "Маскираният певец" в ролята на Перлата.

Дискография

Албуми
 с Ball Face – Е така (2001)
 Недей да спиш (2009)

Други песни

Самостоятелни
 Моя собствена игра (2007)
 Недей да спиш (2009)
 Bye, bye (2014)
 Спуснати завеси (2014)
 Една на милион (2016)
 С мен или да (2017)
 Виждам те (2018)

Дуетни
 К'во си мислим (2009)
 Нека бъде лято (2010)
 Цяла нощ (2012)
 Оставам тук (2012)
 Министърът на веселието (2013)
 Повече от всичко (2013)
 No Mercy (2015)
 Усещам още (2015)

Източници

Външни препратки
 Биография Ball Face

Български ритъм енд блус певци
Български поп певци
Български певици
Родени в София

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Il punto di turn-off di una stella si riferisce al punto sul diagramma Hertzsprung-Russell in cui essa abbandona la sequenza principale dopo l'esaurimento del suo combustibile principale (l'idrogeno). Segnando il punto di turn-off di un ammasso stellare si è in grado di stimare l'età di quest'ultimo.

Evoluzione stellare


text:
Ryloviella amurensis is een eenoogkreeftjessoort, de plaatsing in een familie is nog onzeker. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1936 door Borutsky.

Harpacticoida


text:
Antonio Cocconcelli (né le  à Parme, dans le duché de Parme et mort le  dans la même ville) est un ingénieur et un enseignant italien.

Biographie
Parmi ses premières œuvres, Antonio Cocconcelli réalise la construction de certaines sections de la route entre Ajaccio et Bastia ce qui lui vaut les éloges de Napoléon Bonaparte
De retour en Italie, en 1814, il est nommé ingénieur en chef de l'Office des eaux et des routes du Duché de Parme et de Plaisance. En 1815, il présente le projet de pont sur le Taro de la Via Emilia, souhaité par la duchesse Marie-Louise d'Autriche alors Duchesse de Parme. Les travaux débutent en  et prennent fin en 1821, après plusieurs interruptions en raison d'inondations exceptionnelles qui conduisent à modifier le projet initial avec l'ajout de trois arches afin d'améliorer l'évacuation des eaux en cas de grandes inondations.

Cocconcelli a ensuite en charge la conception d'un pont sur la Trebbia, dont la duchesse Marie-Louise pose la première pierre le . En 1821, il publie une grande carte topographique des États de Parme, dont il existe des copies aux Archives d'État de Parme et à la biblioteca Palatina. En 1825, il publie un essai  sur les eaux déferlantes. En 1829, il conçoit les nouvelles portes de Santa Croce et San Barnaba à Parme, inauguré le . Il réalise le pont de l'Arda, dont les travaux débutent en  pour se terminer en 1837. Le pont sur la Nure, conçu en collaboration avec F. Belleni, est achevé en 1838.

Cocconcelli est professeur de génie civil sur l'Université de Parme. Il reçoit plusieurs distinctions, dont celui de Chevalier de l'Ordre constantinien et chevalier de l'Ordre des Saints-Maurice-et-Lazare. Il est conseiller honoraire de l'État, chef des ingénieurs et directeur du Bureau des routes  et eaux du duché de Parme.

Une rue de Parme lui est dédiée.

Publications
Il publie plusieurs ouvrages, dont :
 Istituzioni di idraulica teorico-pratica (Institutions d'hydraulique théorique et pratique), trois volumes, Parme, 1832-1839,
 Dissertazione sull'arte di osservare (Dissertation sur l'art d'observer), Modène, 1844.

Bibliographie
 G.B. Janelli, Dizionario biografico dei parmigiani più illustri, Gênes, 1877

Sources

Notes et références

Naissance à Parme
Naissance dans le duché de Parme et de Plaisance
Ingénieur italien du XVIIIe siècle
Ingénieur italien du XIXe siècle
Histoire de Parme
Naissance en octobre 1761
Décès en mars 1846
Décès à 84 ans


text:
Книга Закона:

 Книга Закона — «книга закона Моисеева» ();
 «Сефер-Тора» — книга закона, свитки, из которых в синагоге читается Пятикнижие;
 «Книга закона» (1904) — текст учения «Телема», записанный Алистером Кроули.

См. также
 «Книга священного закона» (масонство)
 «The Book of Law» (фильм, Иран, 2009)
 «Книга Праведного» («Сефер га-Яшар»; «Liber Justorum»)
 «Таргум Ионатана»

Примечания


text:
The Liberal Socialist Party () is a political party in Angola. It was founded on February 16, 1993. The party is a member of the coalition New Democracy. The party was previously a member of the coalition Parties of the Civilian Opposition, but pulled out of it and took part in founding New Democracy in December 2006.

Notes

Socialist parties in Angola
Political parties established in 1993
1993 establishments in Angola
Political parties in Angola
Liberal socialism


text:
Biografia

Percorso negli Archivi di Stato

Subito dopo il conseguimento della laurea in lettere con una tesi su Michele Amari (anno accademico 1931-32), Trasselli vinse il concorso per la carriera direttiva degli Archivi di Stato (dicembre 1932), che percorse interamente in diverse sedi (Torino [1932-33], Roma [1933], Bolzano [1938-42], Trento ad interim [1939-1942], Roma [1944]), e poi lungamente in Sicilia (Palermo [1945], Trapani [1946-54], Palermo [1954-1970]).

Raggiunse il grado di Soprintendente di 1ª classe, con il quale nel 1970, a domanda, fu collocato a riposo. Per l'esperienza maturata come alto dirigente, è stato inviato dal Governo Italiano nei Paesi Bassi e in Belgio; ha rappresentato gli Archivi di Stato in seno alla Commissione Internazionale di Storia Marittima e ha fatto parte di Commissioni Internazionali, come quelle dell'UNESCO in Turchia.

Percorso accademico

Ancora in servizio negli Archivi di Stato, nel 1956 conseguì la Libera Docenza in Storia economica (concorso allora a numero chiuso) e negli anni successivi la "maturità" nel concorso a cattedra di Storia economica nell'Università di Chieti. Trasselli sperò allora di ottenere l'incarico di Storia economica nella Facoltà di Economia e Commercio di Palermo, che invece preferì mantenere ancora in servizio per ben altri due decenni il vecchio docente, anche se non riuscì mai a conseguire la Libera docenza.

La vicenda lo addolorò non poco e costituì sicuramente un grave danno per quella Facoltà che ostinatamente non volle mai aprirgli la porta. Lo accolse invece felicemente nel 1966 la Facoltà di Economia e Commercio di Messina, che gli conferì l'incarico di Storia economica, da lui tenuto con notevole successo sino al compimento del suo settantesimo anno d'età nel settembre 1980. Una conclusione amara: la meritatissima vittoria nel concorso a ordinario nei mesi precedenti infatti non poté avere l'effetto desiderato, poiché il 1º novembre 1980, al momento dell'immissione in ruolo, egli aveva già superato il settantesimo anno di età e non gli era consentito assumere servizio nel nuovo ruolo.

Attività di ricerca

Le varie sedi in cui come dirigente degli Archivi di Stato fu chiamato a prestare servizio valsero a Carmelo Trasselli un ampliamento di orizzonti culturali, rapporti diretti di documentazione, possibilità di approfondire temi e problemi diversi, contatti frequenti con , Gioacchino Volpe, Nicolò Rodolico, Pietro Silva, Ernesto Bonaiuti, Carlo Alfonso Nallino e, più tardi, anche con Fernand Braudel, Amintore Fanfani e Federigo Melis, verso i quali egli si riconosceva debitore. Anteriormente all'immissione nei ruoli degli Archivi di Stato, Carmelo Trasselli aveva già avviato indagini archivistiche i cui risultati erano stati pubblicati in parecchi articoli: riguardavano soprattutto la descrizione di fonti sul Risorgimento in Sicilia. Nel corso degli anni Trenta, la sua attività di ricerca rimase limitata alla presentazione di nuove fonti archivistiche, corredate di ampie introduzioni. Il riferimento è soprattutto alla documentazione sulla storia della Corsica e alle carte giudiziarie di ben trenta uffici del Tribunale Civile del Senatore di Roma. Da direttore dell'Archivio di Stato di Trento, attraverso l'esame delle pergamene del comune di Riva del Garda, accertò nel 1942 la sopravvivenza nel Principato di Trento del diritto longobardo ancora nel XII secolo.

Il passaggio da «una produzione strettamente connessa con i suoi compiti professionali derivanti dalla sua qualità di funzionario scientifico degli Archivi di Stato» a quella di storico avvenne proprio a Trento nei primi anni Quaranta, quando riuscì a decrittare il cifrario del cardinale Cristoforo Mandruzzo, governatore di Milano nel 1556-1558, nella corrispondenza segreta di Filippo II, cui egli dedicò un corposo saggio, molto interessante per i numerosi dati inediti che offre sulla presenza militare, l'impegno finanziario, il ricorso ai prestiti degli ebrei. Con il trasferimento alla direzione dell'Archivio di Stato di Trapani (marzo 1948) – un istituto ricchissimo di una documentazione quasi del tutto inesplorata – Trasselli abbandonò le ricerche sul Risorgimento per dedicarsi ormai al basso-medioevo e alla prima età moderna e in particolare alla storia economico-sociale della Sicilia e ai suoi rapporti con l'area mediterranea, con risultati che via via erano accolti favorevolmente da storici come Pietro Silva, Ferran Soldevila, Jayme Vicens Vives e, più tardi, anche Fernand Braudel, e che, come si è detto, nel 1956 gli valsero la Libera docenza in Storia economica all'unanimità.

Nei decenni successivi, Carmelo Trasselli continuò una intensa attività scientifica, documentata da oltre duecento pubblicazioni. In questa sede si segnalano in particolare i volumi sulla storia dei banchi siciliani (Note per la storia dei banchi in Sicilia nel XIV secolo [1958], Note per la storia dei Bianchi in Sicilia nel XV secolo. Parte I, Zecche e monete [1959], Parte II, I banchieri e i loro affari [1968]), frutto di una lunga ricerca negli archivi italiani e stranieri che gli ha consentito di tracciare un quadro esaustivo dell'attività creditizia in Sicilia e dei rapporti molto intensi con i banchi esteri, a dimostrazione di come la Sicilia fosse inserita nell'esperienza mediterranea ed europea. Una visione questa ripresa nella produzione successiva e in particolare nei volumi La vita a Reggio Calabria ai tempi di Carlo V [1975], Mediterraneo e Sicilia all'inizio dell'epoca moderna. Ricerche quattrocentesche [1977], Siciliani tra Quattrocento e Cinquecento [1981], Da Ferdinando il Cattolico a Carlo V. L'esperienza Siciliana, 1475-1525, 2 voll., [1982], Storia dello zucchero siciliano [1982].

Trasselli è stato invitato a tenere conferenze dalle Università di Genova, Belgrado, Malta; frequenti gli inviti a Parigi dove ha tenuto conferenze e lezioni alla Sorbona, all'Università di Parigi X (Nanterre), alla VI Sezione dell'École des Hautes Études (odierna École des hautes études en sciences sociales), al Collège de France che nel 1975 gli conferì con pubblica cerimonia una medaglia. Una sua conferenza alla École provocò l'intervento in Sicilia di Archeologi francesi e la nascita della Archeologia Medievale in Sicilia, le cui prime ricerche riguardarono un tema molto sentito in quegli anni: l'abbandono dei villaggi nel Medioevo. Ha partecipato, dalla loro istituzione nel 1969, alle Settimane di Studio dell'Istituto "F. Datini" di Prato ininterrottamente, con comunicazioni sui temi annualmente trattati e talora anche con corsi di lezioni per i borsisti. Per chiudere, Fernand Braudel, che nella seconda edizione del La Méditerranée et le monde méditerranéen à l'époque de Philippe II utilizzò alcuni risultati delle sue ricerche, lo considerava «un des plus grands historiens de l'Italie d'aujourd'hui – un historien qui, sans discussion possible, se place à l'hauteur de ses illustres prédécesseurs: Gino Luzzatto, Armando Sapori, Federico Chabod, Franco Borlandi...».

Onorificenze
1939 Cavaliere della Corona d'Italia
1963 Commendatore della Repubblica
1972 Grande Ufficiale al merito della Repubblica

Opere

Principali pubblicazioni
Un progetto di colonizzazione del Congo presentato a Vittorio Amedeo III di Savoia, «Rivista delle colonie italiane», 1932
Esuli italiani in Turchia nel dodicennio 1849-1860, « La Sicilia nel Risorgimento italiano», Anno 3., fasc. 1, Palermo 1933
Una protesta sabauda contro la Francia per l'annessione della Corsica, «Bollettino storico bibliografico subalpino», vol. XXXVI, 1934, XII-XIII, n.5-6
Pergamene di Riva del XII secolo, «Archivi d'Italia» VII, 1940
Il Cardinal Cristoforo Madruzzo, governatore di Milano attraverso la corrispondenza segreta di *Filippo II, «Nuova Rivista Storica», A. XXV, fasc. 5-6, 1941
Cifrari italiani e spagnuoli del secolo XVI, «Archivi d'Italia», 1941
Un italiano in Etiopia nel XV secolo, Pietro Rombulo da Messina, «Rassegna di Studi Etiopici»,  a. I, n. 2, 1941
Il traffico del porto di Trapani nel 1598-99, «Annali Facoltà di Economia e Commercio», (Palermo), II, 1947
Il Consolato dei Messinesi e il Consolato del mare in Trapani , «Archivio Storico Siciliano», ser. III, 2. Palermo, 1948
Sull'arte in Trapani nel '400. Da documenti inediti, Trapani, Tipografia la Combattente, 1948
I privilegi di Messina e di Trapani 1160-1355, «Studi di Storia Economica diretti da Di Stefano», Palermo, Segesta, 1949
Antonio Fardella vice ammiraglio di Trapani, Trapani, Drepanum, 1951
Sicilia, Levante e Tunisia nei secoli XIV e XV, Trapani, Drepanum, 1952
La pesca nella provincia di Trapani. Storia e problemi, Trapani, Arti grafiche Corrao, 1953
Sulla esportazione dei cereali dalla Sicilia nel 1407-08, «Atti dell'Accademia di Scienze,  Lettere e Arti di Palermo», serie quarta, vol. XIV (1953-54)
Sulla diffusione degli Ebrei e sull'importanza della cultura e della lingua ebraica in Sicilia, particolarmente in Trapani e in Palermo, nel secolo XV, «Bollettino del Centro Studi Filologici e Linguistici Siciliani», II, 1954
Sull'espulsione degli Ebrei dalla Sicilia, «Annali della Facoltà di Economia e Commercio», (Palermo), a. 8, 1954
Frumento e panni inglesi nella Sicilia del XV secolo, «Annali della Facoltà di Economia e Commercio» (Palermo), a. IX, 1955
Sul movimento del porto di Messina nel 1587, «Economia e Storia», A. II, fasc. 4, 1955
La questione sociale in Sicilia e la rivolta di Messina del 1474, Palermo,  Libreria S. Taddei, 1955 (ristampa con prefazione di S. Tramontana: Intilla, Messina, 1990)
Ricerche sulla popolazione della Sicilia nel XV secolo, «Atti dell'Accademia Scienze, Lettere e Arti», (s. 6., XV, 1954-1955, pt. 2), Palermo, 1956, 2.
Sul debito pubblico in Sicilia sotto Alfonso V d'Aragona, «Estudios de Historia Moderna»,  6, 1956-59
Sull'esportazione dei cereali dalla Sicilia negli anni 1402-1407, «Annali della Facoltà di Economia e Commercio» (Palermo), anno XI, 1957
Il mercato dei panni a Palermo nella prima metà del XV secolo. II. La bottega di Matteo da Vico, «Economia e Storia»  anno IV, fasc. 2, 1957.
Producción y Comercio de Azùcar en Sicilia del siglo XIII al XIX, «Revista Bimestre Cubana», La Havana, vol. LXXII, enero-junio 1957
Il protonotaro di Martino, duca di Montblanc, «Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos», tomo LXIII, 2, 1957
Note per la storia dei banchi in Sicilia nel XIV secolo, Fondazione Mormino, Anno 1958, Quaderno N.1, Palermo,  1958
Note per la storia dei Banchi in Sicilia nel XV secolo. Parte I, Zecche e monete, Ed. Regione Siciliana e Fondazione Mormino, Palermo, 1959; Parte II, I banchieri e i loro affari, Banco di Sicilia, Ufficio Fondazione Mormino, Palermo, 1968 [ristampa anastatica in volume unico, a cura di S. Di Bella e G. Motta, Cosenza, Pellegrini, 1993]
Les sources d'archives pour l'histoire du trafic maritime en Sicile, «Les sources de l'histoire maritime en Europe du Moyen âge au XVIIIe siècle. Actes du colloque international d'Histoire maritime, Paris 1959», Paris 1962
Transports d'argent à destination et à partir de la Sicile, «Annales E.S.C». n. 5, 1963
Un episodio lucchese nella storia bancaria siciliana, «Annali Istituto Storia Economica e Sociale Università di Napoli», n. 5, 1964
Sulla popolazione di Palermo nei sec. XIII-XIV, «Economia e Storia», fasc. 3, 1964
Note degli archivi non statali dei Paesi Bassi e in Belgio e sul loro interesse per l'Italia, «Rassegna degli Archivi di Stato», 1965
Note sui Ragusei in Sicilia, «Economia e Storia», fasc. 1, 1965
Ricerche sulla seta siciliana (secoli XV-XVI), «Economia e Storia», fasc. 2,  1965
Il popolamento dell'isola di Ustica nel sec. XVIII,  Caltanissetta-Roma, S. Sciascia, 1966
Gli Ebrei di Mazara nei secoli XIV e XV, «Trapani, rassegna mensile della Provincia», IX, settembre 1966
Sul naviglio «nordico» in Sicilia nel sec. XVII, «Homenaje a J. Vincens Vives», II, Barcelona, 1967
I Rothschild, la Banca Nazionale e la Questione Meridionale, «Il Risorgimento in Sicilia», Palermo, n. 4, 1967
Studi sul clima e storia economica, «Economia e Storia», fasc. 2, 1967
I Rothschild, «Economia e Storia», fasc. 1,1968
Sumario duma história do açùcar siciliano, «Do tiempo e da Historia», Lisboa, 2, 1968
Un tipografo e libraio veneziano a Palermo (1595-1596), «Economia e Storia», fasc. 3, 1968
L'Amirauté de Sicile XIV-XVIII siècles, «Revue d'histoire économique et sociale», 1969
Genovesi in Sicilia, «Atti della Società ligure di Storia patria», N.S., vol. 9, fasc. 2, 1969
Omer L. Barkan e le ricerche di storia economica turca, «Economia e Storia», fasc. 1, 1969
I banchi delle città minori nel Cinquecento siciliano, «Nuovi Quaderni del Meridione», n. 70, aprile-giugno 1970
Un banco genovese a Palermo nel 1570, «Revue Internationale d'histoire de la banque», Ginevra, n. 3, Genève, Librairie Droz, 1970
Su le finanze siciliane da Bianca ai Viceré, «Atti del IV Congresso de Historia de la Corona de Aragòn», 1955, Actas y Comunicaciones, Barcelona 1970
La siccità in Sicilia nel XVI secolo, «Rivista di storia dell'agricoltura», 1970
Alcamo, un comune feudale alla fine del 300, «Atti Società trapanese Storia patria», 1971
I Genovesi e la Sicilia durante la guerra dei trent'anni: finanza genovese a pagamenti esteri (1629-1643),  «Rivista Storica Italiana», A. 84, 1972, 4
Considerazioni sulla schiavitù in Sicilia alla fine del medioevo, «Clio», 1972
Finanza genovese e pagamenti esteri (1629- 1643), «Rivista Storica Italiana», 1972
I Messinesi tra Quattro e Cinquecento , «Annali della Facoltà di Economia e Commercio», (Messina), A. X, 1972, 1
Porti e scali in Sicilia dal XV al XVII secolo, «Les grande escales. Deuxième partie: Les tempes modernes», Bruxelles, 1972
Selinunte medievale, «Sicilia Archeologica», 17 marzo 1972, 17
La conquista di Tripoli nel 1510 vista dalla Sicilia, «Mélanges en l'honneur de Fernand Braudel, tome I: Histoire économique du monde méditerranéen 1450-1650», Toulouse, 1973
Sui Biscaglini in Sicilia tra Quattro e Cinquecento, «Mélanges de l'École française de Rome. Moyen-Âge. Temps modernes», tome 85, 1973, 1.
Il mercato dei panni a Messina all'inizio del sec. XVI, «Annali della Facoltà di Economia e Commercio» (Messina), 1973, 1
Criminalité et moralité en Sicile au début de l'époque moderne, «Annales E.S.C.», 1973
Banco secco e manifatture. Lavori preparatori al parlamento siciliano del 1624, «Archivio Storico per la Sicilia Orientale», A. 69, 1973, 2
Les routes siciliennes du Moyen Âge au XIXe siècle, «Revue historique», 1974, n. 509
La vita a Reggio Calabria al tempo di Carlo V, Reggio Calabria, Parallelo 38, 1975
Una bottega di panni a Palermo alla metà del '500 , «Produzione, commercio e consumo dei panni di lana: Atti della II settimana di studi dell'istituto Internazionale F. Datini di Prato» (10-16 aprile 1970), Firenze, Olschki, 1976
Note sulla colonia genovese a Messina nel primo Cinquecento, «Fatti e idee di storia economica, Studi dedicati a Franco Borlandi», Bologna, il Mulino, 1976
La Sicilia nella guerra dei trent'anni, «Economia e Storia  (Sicilia-Calabria XV-XIX sec.)», a cura di Saverio Di Bella,  Cosenza, Pellegrini 1976
Problemi monetari siciliani nei secoli XVI-XVII «Atti del Congresso Internazionale di studi sull'età del Viceregno» (Bari 1972, 7-10 ottobre), II, Bari, Bigiemme, 1977
Mediterraneo e Sicilia all'inizio dell'epoca moderna (Ricerche quattrocentesche), Cosenza, Pellegrini, 1977 [ristampa dei saggi: Antonio Fardella vice ammiraglio di Trapani; Sicilia, Levante e Tunisia nei secoli XIV e XV; Su le finanze siciliane da Bianca ai Viceré; Società ed economia a Sciacca nel XV secolo; Fumento e panni inglesi nella Sicilia del XV sec.; Sull'esportazione dei cereali dalla Sicilia negli anni 1402- 1407]
Los Genoveses en Sicilia y en Calabria desde el reinado de Carlo V hasta la guerra de los treinta an͂os, «Dinero y credito», Siglos 16. al 19, Madrid, s.n, 1978
Una ricchezza distrutta: Messina, 1714, Wirtschaftskräfte und Wirtschaftswege, II: Wirtschaftskräfte in der europäischen Expansion, Ser. Beiträge zur Wirschaftsgeschichte, Stuttgart, Klett Cotta, 1978
Sui servizi amministrativi in Sicilia, «Domanda e Consumi, Livelli e Strutture (nei secoli XIII-XVIII)», Atti della "Sesta settimana di studi" dell'Istituto Internazionale F. Datini (Prato 27 aprile-3 maggio 1974), Firenze, Olschki, 1978
Lo stato di Gerace e Terranova nel Cinquecento, Reggio Calabria, Parallelo 38, 1978
Messina 1674. «La Rivolta di Messina (1674-1678) e il mondo del mediterraneo nella seconda metà del Seicento», a cura di S. Di Bella, Cosenza, Pellegrini, 1979
Naufragi, pirateria e doppio giuoco in Mediterraneo, «Le genti del Mare Mediterraneo» (Atti del XVII Colloquio internazionale di storia marittima, Napoli, 29-31 gennaio 1980), Napoli, Pironti, 1981
I rapporti tra Sicilia e Genova dai Normanni al '900, «Genova e i genovesi a Palermo», Atti delle manifestazioni 1978-1979, Genova 1980
Siciliani tra Quattrocento e Cinquecento, prefazione di R. Romeo, Messina, Intilla, 1981
Le aree monetarie del Mediterraneo centro- occidentale (secc. XIII-XVI), «La moneta nell'economia europea nei-secoli XIII-XVIII, VII Settimana di studio dell'Istituto Internazionale F. Datini di Prato 1975», Firenze, Le Monnier, 1982
La politica antifeudale di Ferdinando il Cattolico in Sicilia, «La Corona d'Aragona e il Mediterraneo. Aspetti e problemi comuni da Alfonso il Magnanimo a Ferdinando il Cattolico (1416-1516)», (9. Congresso di storia della Corona d'Aragona, Napoli, 11-15 aprile 1973), II, 1982
Da Ferdinando il Cattolico a Carlo V. L'esperienza siciliana, 1475-1525, Vol I-II, Soveria Mannelli (CZ), Rubbettino, 1982
Storia dello zucchero siciliano, Introduzione di O. Cancila, Caltanissetta-Roma, Sciascia, 1982
Sulla economia siciliana del Quattrocento, in «Archivio Storico Messinese», III serie, vol. XXXIII, 1982.
Fonti per la determinazione del prodotto lordo nel sec. XVI in Sicilia: primi tentativi di bilancio del Regno, «Prodotto lordo e finanza pubblica. Secoli XIII-XIX», Atti della "Ottava Settimana di Studio", Prato 3-9 maggio 1976, a cura di A. Guarducci, Le Monnier, Firenze, 1988.
Problemi di credito a Palermo nella seconda metà del secolo XVII, «Banche e banchieri in Sicilia», Fondazione culturale Lauro Chiazzese della Sicilcassa, Palermo, 1992

Note

Collegamenti esterni
 Pubblicazioni di Carmelo Trasselli su Mediterranea-ricerche storiche
 Pubblicazioni di Carmelo Trasselli su Regesta Imperii
 Pubblicazioni di Carmelo Trasselli su BNF
 Pubblicazioni di Carmelo Trasselli su Persee

Storici dell'economia


text:
Albert Erich Briese (* 13. September 1869 in Berlin; † 30. März 1947 ebenda) war ein deutscher Schauspieler bei Bühne und Film.

Leben und Wirken
Briese begann seine darstellerische Laufbahn in der Spielzeit 1891/92 als Schauspielvolontär an den Königlichen Schauspielen zu Berlin und blieb dort bis 1893. In diesem Jahr trat er sein erstes reguläres Festengagement im westfälischen Minden an. Bereits 1894 kehrte Briese nach Berlin zurück und ließ sich an das Lessing-Theater verpflichten. Hier blieb er vier Spielzeiten lang und stand dort gemeinsam mit namhaften Kollegen und Kolleginnen wie Hermann Boettcher, Alfred Halm, Hermann Vallentin, Franz Schönfeld, Sophie Pagay, Ilka Grüning und Louise Dumont gemeinsam auf der Bühne.

Seit der Jahrhundertwende wirkte Briese wieder an kleinen Bühnen in der deutschen Provinz wie Glogau und ging auf Theatergastspielreise wie beispielsweise mit der Berliner Max-Samst-Tournee und mit dem ebenfalls der Direktion Samst unterstehendem Metropol-Ensemble. 1903 heiratete er in Hannover Luise Emilie Emma Samst (1872–1948), eine Schwester von Max Samst.

Von 1908 bis 1913 wirkte er am ebenfalls von Max Samst geleiteten Stuttgarter Residenztheater. Hier konnte man ihn in so verschiedenartigen Stücken wie Die letzten sechs Wochen (1910), Die versiegelte Venus (1911) und Zweimal gelebt (ebenfalls 1911) sehen und beweisen, dass er sowohl in komischen als auch in ernsten Rollen zu bestehen verstand. Zuletzt (1913) war er auch künstlerischer Leiter dieser Spielstätte. Gleich darauf kehrte Briese nach Berlin zurück.

Hier trat Erich Briese 1913/14 erstmals vor die Kamera. Der dänische Regisseur Stellan Rye besetzte ihn in zwei seiner kurz vor Ausbruch des Ersten Weltkriegs gedrehten Filme, Der Prinzenraub und Das Haus ohne Tür. Beim Film gab Briese jedoch in der Folgezeit kaum mehr als sporadische Gastspiele (beispielsweise einen Hauptmann in dem Melodram Gib mich frei und einen Minister in der aufwändigen, zweiteiligen Preußen- und Monarchenhuldigung Der alte Fritz).

In der Spielzeit 1919/1920 kehrte er zur Bühne zurück und stand mit seinem Sohn Gaston Briese, der kurz darauf als Spielleiter auch Stücke inszenieren durfte, und seiner Ehefrau Emma am Chemnitzer Thalia-Theater unter der Leitung seines Schwagers Max Samst auf den Brettern. Samst war es auch, der zu Beginn der 1930er Jahre in seiner Funktion als Pächter Briese dessen letzte große Aufgabe, die Oberspielleitung des Berliner Walhalla-Theaters, anvertraute. Anschließend zog sich Erich Briese in den Ruhestand zurück und trat nur noch einmal, an der Seite seines Sohnes Gaston mit dem winzigen Part eines Aktionärs der König-Werke in dem Lustspiel Wenn ich König wär' vor die Kamera.

Die Eheleute Briese wohnten zuletzt in Berlin-Friedenau. Erich Briese starb 1947 im Alter von 77 Jahren an den Folgen eines Oberschenkelhalsbruchs in dem Berliner Siemens-Krankenkaus (später: DRK-Krankenhaus-Jungfernheide).

Filmografie
 1914: Der Prinzenraub
 1914: Das Haus ohne Tür
 1916: Der breite Weg
 1924: Gib mich frei
 1927: Der alte Fritz, zwei Teile
 1934: Wenn ich König wär'

Weblinks

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Deutscher
Geboren 1869
Gestorben 1947
Mann


text:
Rudolf Amelunxen (Keulen, 30 juni 1888 – Düsseldorf, 21 april 1969) was een Duits politicus (Zentrumspartei).

Amelunxen was lid van de katholieke Zentrumspartei en werkte van 1919 tot 1932 voor de Pruisische overheid. Sinds 1926 was hij regeringspresident van Münster.

In 1945 werd Amelunxen in de Britse bezettingszone tot president van de deelstaat Noordrijn-Westfalen en van 1946 tot 1947 was hij minister-president van Noordrijn-Westfalen. Na de landdagsverkiezingen aldaar in 1947, werd hij vervangen door Karl Arnold (CDU). Van 1947 tot 1950 was Amelunxen minister van Sociale Zaken van Noordrijn-Westfalen en daarna minister van Justitie van die deelstaat. In 1949 was Amelunxen kandidaat voor het bondspresidentschap van de Bondsrepubliek Duitsland. Tot 1958 was hij lid van de Landdag van Noordrijn-Westfalen. Sinds 1949 was hij voor de Zentrumspartei lid van de Bondsdag.

In de jaren '50 liet hij van zich horen als tegenstander van het plaatsen van atoomwapens in de Bondsrepubliek Duitsland.

Zie ook
 Zentrumspartei

Bondsdaglid
Duits deelstaatminister
Duits deelstaatparlementslid
Minister-president van Noordrijn-Westfalen


text:
Luitpold ist:

 eine Variante des Namens Leopold
 Luitpold (Schiff), ein Dampfschiff
 SMS Prinzregent Luitpold, ein Schlachtschiff

Luitpold ist der Name folgender Personen:
 Luitpold (Karantanien und Oberpannonien) († 907), Markgraf in Karantanien und Oberpannonien
 Luitpold I. (~1000–1059), Erzbischof von Mainz
 Luitpold von Scheinfeld († 1217), Bischof von Worms und gewählter Erzbischof von Mainz, siehe Leopold II. von Schönfeld
 Luitpold von Bayern (1821–1912), Prinzregent von Bayern
 Luitpold Prinz von Bayern (* 1951), deutscher Manager

Siehe auch:
 Luitpold-Gruppe, eine Gemeinschaft bildender Künstler
 Luitpoldbad
 Luitpoldpark
 Luitpoldstraße
 Prinzregent Luitpold


text:
Tanda puede hacer referencia a:

Una tanda, sucesión de eventos o repetición de acciones (p. ej., tanda de penaltis);
Tanda, comuna del departamento nigerino de Gaya;
Tanda, departamento de la región marfileña de Gontougo;
Tanda, barrio del municipio español de Ponga (Asturias).


text:
La postcosecha de los frutales de hueso está constituida por el conjunto de estudios fisiológicos y técnicos, que permiten minimizar el deterioro y mantener la calidad y condición del fruto, una vez cosechado.

Comportamiento de postcosecha
El comportamiento de postcosecha de los frutales de hueso, también denominados frutales de carozo y que incluyen los melocotones o duraznos, nectarines o nectarinas, ciruelas, damascos o albaricoques, se caracteriza principalmente por:

- patrón de respiración tipo climactérico.
- tasa respiratoria baja a moderada según distintos autores.
- relativamente baja vida de postcosecha (de 2 a 6 semanas a 0 °C según especie y variedad), comparada con otros frutos subtropicales como manzanas, kiwis o uvas que pueden durar meses.

Para alargar la vida de postcosecha de estas especies, se utilizan diversas tecnologías tales como: atmósfera controlada, atmósfera modificada, aplicación de 1-mcp, acondicionamiento previo mediante el uso adecuado de temperaturas sobre 20 °C.

Si bien las cerezas o guindas podrían considerarse frutales de hueso, tradicionalmente son tratadas aparte por su comportamiento fisiológico distinto.

Principales centros de estudio
 USA: Universidad de California, Kearny Agricultural Center. Dr. Carlos Crisosto web

 Chile:
 Universidad de Chile: Centro de Estudios de Postcosecha, Dr. Luis Luchsinger.
 Universidad Católica de Chile, Profesor Juan Pablo Zoffoli, INIA-La Platina: Dr. Reinaldo Campos

 España:
 Universidad de Lleida e IRTA.

 Italia:
 Universidad de Pisa, Dr. Pietro Tonutti.

Árboles frutales
Técnicas agrícolas


text:
Перепечинський цвинтар () — діючий некрополь, один з найбільших цвинтарів Московської області. Цвинтар обслуговується Державною бюджетною установою Москви «Ритуал».

Розташування

Цвинтар знаходиться поблизу села Перепечине Солнечногорського району Московської області, у північній частині Москви, неподалік від 32-го кілометру Ленінградського шосе, за 12 км від аеропорту Москва-Шереметьєво.

Опис
Перепечинський цвинтар було відкрито у червні 1999 року. Початкова площа цвинтаря — 106 га, планується розширити до 131 га.

На цвинтарі розташовано Військовий меморіал, відкритий та закритий колумбарії для урн, а також тимчасові та безіменні поховання неопізнаних трупів з усією Москви.

Режим роботи
 травень — вересень : щодня з 9 до 19 годин
 жовтень — квітень : щодня з 9 до 17 годин

Поховання
На Перепечинському цвинтарі поховані військовики, діячі науки, культури, мистецтва, спорту.

Відомі особи, поховані на цвинтарі

 Галина Дьоміна — радянська російська акторка.
 Віра Лещенко — українська естрадна співачка радянських часів, дружина Петра Лещенка.
 Євген Митько — радянський російський сценарист.
 Євдокія Ожина — радянська кондитерка, Герой Соціалістичної Праці (1971).
 Сергій Пригода — радянський російський науковець українського походження, генерал-лейтенант медичної служби, доктор біологічних наук, професор, академік РАМТН.
 Іван Рижов — радянський російський актор театру та кіно. Заслужений артист РРФСР (4.09.1974). Народний артист РРФСР (25 липня 1980).
 Володимир Савченко — український письменник-фантаст.
 Олексій Хвостенко — російський поет-авангардист, автор пісень, художник.
 Людмила Шагалова — радянська російська акторка.

Світлини

Див. також
 Список цвинтарів Москви

Примітки

Посилання

Цвинтарі Московської області
Перепечинський цвинтар
Солнєчногорський район
Засновані в Росії 1999


text:
Jesús Javier Olalde Ortiz (ur. 5 maja 1974 w mieście Meksyk) – meksykański piłkarz występujący na pozycji napastnika.

Kariera klubowa
Olalde pochodzi ze stołecznego miasta Meksyk, gdzie jako nastolatek został zauważony przez skautów tamtejszego klubu Pumas UNAM w juniorskich rozgrywkach Torneo de los Barrios. Imponujący szybkością i uderzeniem z lewej nogi zawodnik w wieku 18 lat został włączony do seniorskiej drużyny. W meksykańskiej Primera División zadebiutował 20 marca 1993 w wygranym 1:0 spotkaniu z Universidadem, natomiast premierowego gola w najwyższej klasie rozgrywkowej strzelił 8 maja 1993 w wygranej 4:1 konfrontacji z Tigres UANL. Od kolejnego sezonu był już podstawowym i najskuteczniejszym piłkarzem Pumas i barwy tej ekipy reprezentował ogółem przez ponad siedem lat, nie osiągając jednak żadnego drużynowego sukcesu. W rozgrywkach Invierno 1999 wywalczył tytuł króla strzelców ligi meksykańskiej, strzelając piętnaście bramek w szesnastu meczach.

Latem 2000 Olalde został piłkarzem drużyny Tigres UANL z siedzibą w mieście Monterrey. Tam początkowo był czołowym strzelcem zespołu, jednak miejsce w składzie stracił wiosną 2003 i od tamtego czasu pełnił głównie rolę rezerwowego. W sezonie Invierno 2001 osiągnął z Tigres wicemistrzostwo Meksyku i tytuł ten powtórzył dwa lata później, podczas rozgrywek Apertura 2003. W 2005 roku zwyciężył w turnieju InterLigi, dzięki czemu mógł wziął udział w Copa Libertadores, gdzie udało mu się dotrzeć do 1/8 finału.

W styczniu 2006, po sześciu miesiącach bezrobocia, Olalde podpisał umowę ze stołecznym klubem Atlante FC. Spędził w nim rok, podczas którego zwykle wybiegał na boiska ligowe w wyjściowej jedenastce, jednak udało mu się wpisać na listę strzelców tylko trzykrotnie. Profesjonalną karierę piłkarską zakończył w wieku 33 lat jako gracz drugoligowej drużyny Lobos BUAP z miasta Puebla.

Kariera reprezentacyjna
W 1993 roku Olalde znalazł się w składzie reprezentacji Meksyku U-20 na Młodzieżowe Mistrzostwa Świata w Australii. Wpisał się wówczas na listę strzelców w wygranym 3:0 spotkaniu fazy grupowej z Norwegią. Jego drużyna odpadła ostatecznie z turnieju po przegranej konfrontacji ćwierćfinałowej.

W seniorskiej reprezentacji Meksyku Olalde zadebiutował za kadencji selekcjonera Manuela Lapuente – 27 października 1999 w zremisowanym 0:0 meczu towarzyskim z Ekwadorem. Premierowego gola w kadrze narodowej strzelił 7 czerwca 2000 w wygranym 4:2 sparingu z RPA. Wystąpił w trzech spotkaniach w ramach eliminacji do Mistrzostw Świata 2002 i dwóch w kwalifikacjach Mistrzostw Świata 2006. Meksykanie awansowali na obydwa mundiale, jednak Olalde nie znalazł się w kadrze na żaden z nich, zamykając swój bilans reprezentacyjny na trzech golach w siedemnastu meczach.

Linki zewnętrzne

Reprezentanci Meksyku w piłce nożnej
Piłkarze Pumas UNAM
Piłkarze Tigres UANL
Piłkarze Atlante FC
Piłkarze Lobos BUAP
Urodzeni w 1974
Królowie strzelców Liga MX
Ludzie urodzeni w mieście Meksyk


text:
Centrala kontrolno-manewrowa (lub manewrowo-kontrolna), CMK - pomieszczenie na statku, najczęściej w przedziale maszynowni, w którym zgromadzone są instrumenty kontrolne silnika głównego i mechanizmów pomocniczych. Z pomieszczenia tego można też uruchomić większość systemów (pompy, kompresory itp) oraz regulować obroty silnika głównego. Zaletą CMK jest to, że będąc odizolowana od pomieszczenia maszynowni cieplnie i akustycznie zapewnia znacznie lepsze warunki pracy mechanikowi wachtowemu. Dodatkowo, mając wszystkie ważniejsze wskaźniki zgrupowane w jednym miejscu można na bieżąco kontrolować pracę mechanizmów i systemów. W nowoczesnych CMK wszystkie mierzone parametry są wyświetlane na ekranie komputera.
Na statkach małych i średnich, (o ile są wyposażone w CMK) w centrali znajduje się również główna tablica rozdzielcza, pozwalająca kontrolować pracę statkowej elektrowni i rozdział energii elektrycznej.

Historia
Przed wprowadzeniem osobnego pomieszczenia mechanik wachtowy musiał przebywać w maszynowni, gdzie temperatura może przekraczać 30-40°C, a hałas 100 dBe i wzrokowo kontrolować kilkadziesiąt termometrów i manometrów, rozmieszczonych w różnych punktach.

Konstrukcja jednostek pływających


text:
A matematikában a négyszín-tétel azt állítja, hogy egy tetszőleges régiókra osztott síkot, akár egy politikai térképet egy ország megyéiről, ki lehet úgy színezni legfeljebb négy szín felhasználásával, hogy ne legyen két azonos színű szomszédos régió. Két régiót akkor nevezünk szomszédosnak, ha nem csak izolált pontokban, hanem egy görbe mentén érintkeznek. A régióknak összefüggőeknek kell lenniük: tehát nem állhatnak különálló részekből, mint nem kevés ország, például Angola, Azerbajdzsán vagy az Amerikai Egyesült Államok.

Az egészen nyilvánvaló, hogy három szín kevésnek bizonyulhat. Ez már egy olyan térképnél is megmutatkozik, ahol egy régiót három másik régió vesz körül (ámbár ha páros számú régió veszi körül, három szín is elég). Nem túl nehéz megmutatni, hogy öt szín elégséges egy térkép kiszínezéséhez.

A négyszín-sejtés volt az első nevezetes matematikai sejtés, amit számítógép használatával sikerült bebizonyítani. Ez sok vitát váltott ki, hiszen lehetséges, hogy a programban, a számítógép hardverében, a fordítóprogramban stb. szisztematikus hiba van, amiről nem tudunk. Az is igaz azonban, hogy egy matematikus bizonyításába is csúszhat hiba, főleg, ha ilyen sok esetet kell megvizsgálni, mint ami a sejtés esetén is szükséges.

Egy másik tényező a matematikai elegancia hiánya volt. Ahogy akkoriban mondták: "egy jó matematikai bizonyítás olyan, mint egy költemény; ez inkább olyan, mint a telefonkönyv!"

Története

A sejtést először 1852-ben fogalmazta meg Francis Guthrie, amikor megfigyelte, hogy Anglia megyéinek színezéséhez négy színnél nem volt többre szüksége. Sejtését elmondta öccsének, Frederick Guthrie-nek, aki akkor a londoni University College-ben tanult matematikát. 1852. október 23-án az ifjabb Guthrie elmondta a sejtést tanárának, Augustus De Morgannak. (Francis Guthrie később matematikaprofesszor lett Dél-Afrikában.)

De Morgan azonnal fellelkesedett a kérdéstől és még aznap levelet írt Sir William Rowan Hamiltonnak:
Egy tanítványom megkért, hogy indokoljak meg neki egy tényt, amiről addig nem tudtam, hogy tény – és nem tudom még most sem. Azt állítja, hogy akárhogyan is osztunk fel egy alakzatot, és a részeket különböző színekkel színezzük, úgy, hogy a közös határvonallal rendelkező részek színe különbözik – négy színre szükség lehet, de többre nem – a következő az ő példája, arra az esetre, amikor négy színre van szükség. Nem sikerült olyan esetet találni, amikor öt vagy több szín kellene…

Hamilton is gyorsan reagált: négy nappal később közölte, hogy őt viszont a legkevésbé sem érdekli a kérdés…

Az első publikált hivatkozást Arthur Cayley On the colourings of maps. c. művében találjuk. (Proc. Royal Geography Society 1, 259-261, 1879.)

Számos korai sikertelen próbálkozás volt a sejtés bizonyítására. Alfred Kempe 1879-ben közzétett egy bizonyítást, amit széles körben elfogadtak; egy másik bizonyítás Peter Guthrie Taité volt 1880-ból. Csak 1890-ben mutatta meg Percy Heawood, hogy Kempe bizonyítása hibás volt, majd 1891-ben Julius Peterson talált hibát Tait levezetésében.

1890-ben Kempe hibás bizonyításának felhasználásával Heawood megmutatta, hogy minden síkbarajzolható gráf kiszínezhető öt színnel; lásd ötszín-tétel.

Az 1940-es években jelentős eredményeket ért el Danilo Blanuša horvát matematikus két új snark megtalálásával.

Az 1960-as és 1970-es években Heinrich Heesch német matematikus módszereket dolgozott ki arra, hogy lehetne a számítógépet tételbizonyítás során felhasználni.

Bizonyítása

1976-ig kellett várni, hogy a négyszín-sejtés bizonyításához a legfontosabb lépést megtegye Kenneth Appel és Wolfgang Haken a University of Illinoisról. A programozási lépésekben segítségükre volt J. Koch.

Ha a négyszín-sejtés hamis lenne, akkor legalább egy olyan térkép létezne, aminek kiszínezéséhez öt színre van szükség. A bizonyítás megmutatta, hogy ilyen minimális ellenpélda nem létezhet, a következő két koncepció felhasználásával:

 egy elkerülhetetlen halmaz olyan régiókat tartalmaz, hogy bármely térképnek legalább egy régiót tartalmaznia kell a kollekcióból
 egy csökkenthető elrendezés a régiók olyan konfigurációja, amiket egy minimális ellenpélda nem tartalmazhat. Ha egy térkép tartalmaz egy csökkenthető elrendezést, és a térkép többi része négy színnel kiszínezhető, akkor az egész térkép színezhető négy színnel, és a térkép nem minimális.

A csökkenthető elrendezések tulajdonságain alapuló matematikai szabályok és eljárások segítségével (gyűrűk, Kempe-láncok, method of discharging stb.) Appelnek és Hakennek sikerült találnia a csökkenthető elrendezéseknek egy elkerülhetetlen halmazát, így bebizonyítva, hogy a négyszín-sejtés ellenpéldája nem létezhet. Bizonyításuk redukálta a végtelen számú lehetséges térképet összesen 1936 elrendezésre (később ezt sikerült 1476-ra leszorítani), amit aztán egyenként számítógéppel ellenőrizni lehetett. Mindazonáltal, a bizonyítás elkerülhetetlenséggel foglalkozó része több mint 500 oldalnyi, kézzel írott ellen-ellenpéldát tartalmazott, aminek nagy részét Haken tinédzser fia, Lippold ellenőrzött. A bizonyítás így 50 szöveget és diagramokat tartalmazó, 85 további 2500 diagramot tartalmazó oldalból, és 400 mikrokártyából állt, ami a bizonyítás főszövegében levő 24 lemma ezernyi eseteinek egyedi igazolását tartalmazta. A bizonyítás része még egy számítógépes program, ami ezerkétszáz órán keresztül futott.

Az Appel-Haken-féle bizonyításban publikálásuk óta olyan nagy mennyiségű hibát találtak (Appel és Haken szisztematikus javításukban ezeket aprólékosan kategorizálták is), hogy számos vezető kutató már nem Appelt és Hakent tekinti a négyszín-tétel első bizonyítójának.

A tétel bebizonyítása óta sikerült olyan hatékony algoritmusokat találni térképek 4 színnel színezésére, amik O(n2) időt vesznek igénybe, ahol n a csúcsok száma. 1996-ban Neil Robertson, Daniel Sanders, Paul Seymour és Robin Thomas megalkotott egy négyzetes idejű algoritmust, továbbfejlesztve a negyedik hatvány idejű algoritmust, ami Appel és Haken bizonyításán alapult. A gyorsítást az új bizonyítás tette lehetővé, ami hasonló volt Appel és Haken bizonyításához, de a problémát kisebb komplexitásra redukálta, így csak 633 csökkenthető elrendezést kellett ellenőrizni. Az új bizonyítás elkerülhetetlenséggel foglalkozó részéhez és a csökkenthető elrendezésekkel foglalkozó részéhez is számítógépre volt szükség, a kézi ellenőrzés túl sok munkát igényelne.

2004-ben Benjamin Wernernek és Georges Gonthiernek sikerült a tétel bizonyításának formális leírása a Coq tételbizonyító rendszerben (Gonthier, n.d.). Ettől kezdve nem kell különböző számítógépes programokban megbízni, csak a Coq tételbizonyítóban.

Adott térképek kevesebb színnel való színezhetősége
Léteznek hatékony algoritmusok annak eldöntésére, hogy 1 vagy 2 szín elegendő-e egy adott térkép kiszínezéséhez. Annak a meghatározása viszont, hogy 3 szín elegendő-e, NP-teljes probléma, így nem várható gyors megoldás rá. Annak a meghatározása, hogy egy általános (akár síkba nem rajzolható) gráf színezhető-e 4 színnel, szintén NP-teljes probléma.

Nem térképészeti probléma

A négyszín-tételnek nincsen praktikus kartográfiai alkalmazása, és nem is kartográfiai probléma megoldásaként született. Kenneth May szerint, aki matematikatörténészként a Kongresszusi Könyvtár atlaszait tanulmányozta, nem fedezhető fel olyan tendencia, hogy a térképkészítők a színek számát minimalizálni próbálnák. Sok térkép a színeket nem csak a politikai régiók jelölésére használja. A legtöbb térkép négynél több színt használ, és gyakran amikor négy színt használnak, akkor éppenséggel négynél kevesebb szín is elegendő lenne.

Ráadásul, a legtöbb valódi térképen tavak vagy vízfolyások is vannak, amiket ugyanazzal a színnel szokás jelölni – a politikai régiókhoz tartozó színeken túl. (Ha a tavakat egy régiónak tekintjük, a tétel nem vonatkozik a térképre; viszont vonatkozhat a térkép szárazföldi részeire, és a tavakat "hozzácsaphatjuk" egy-egy szomszédos politikai régióhoz.)

A térképészeti és a térképészet történetével foglalkozó munkák nem említik a négyszín-tételt, bár a térképek színezését tárgyalják. Általában a térképkészítőket jobban foglalkoztatja, hogy a térképeket kiegyensúlyozott módon színezzék, olyan módon hogy egy szín se domináljon. Az, hogy ezt négy vagy öt színnel valósítják meg, kevésbé foglalkoztatja őket.

Formális megfogalmazása a gráfelméletben

A tételt legegyszerűbben a gráfelmélet keretein belül lehet megfogalmazni. Ilyenformán azt állítjuk, hogy minden síkbarajzolható gráf csúcspontjai kiszínezhetők legfeljebb négy színnel úgy, hogy semelyik két szomszédos csúcspont ne legyen azonos színű. Vagy rövidebben: "minden síkbarajzolható gráf négy színnel színezhető". Ebben a megfogalmazásban a térkép minden régiója a gráf egy csúcspontjának felel meg, és két csúcspont akkor és csak akkor van éllel összekötve, ha a térkép két régiójának közös határrésze van (nem csak egy pontban).

Ekvivalens állítások

Számos, a matematika legkülönbözőbb területén megfogalmazott állítás ekvivalens a négyszín-tétellel. Saaty 1972-ben 29 ilyen állítást adott meg. 1993-ban Kaufmann és Saleur ezt írta: "Noha időnként azt állítják, hogy a négyszín-sejtés a matematika izolált problémája, ennek pontosan az ellenkezője igaz. E probléma és általánosításai az algebra, topológia és statisztikus mechanika különböző területein központi szerepet játszanak."

 Tait 1880-ban megmutatta, hogy az alábbi állítás ekvivalens a négyszín-tétellel:
 Minden véges, elvágóél nélküli, 3-reguláris síkbarajzolható gráf 3-élszínezhető.

 Mivel a vektoriális szorzat nem asszociatív, ha a 3 dimenziós tér n vektorát megadott sorrendben összeszorozzuk, a szorzat különböző lehet attól függően, hogyan zárójelezünk. Például  és  általában különböző. Persze van olyan eset, amikor azonos értéket vesznek fel, például, a fenti esetben, ha , hiszen akkor a szorzat a 0 vektor. Nevezzük az  szorzat különböző zárójelezéseit asszociációknak. L. H. Kauffman 1990-ben belátta, hogy a következő állítás ekvivalens a négyszín-tétellel:
 Ha adott két asszociáció, akkor az  vektorok mindegyikének megadhatjuk az i,j,k érték valamelyikét (i,j,k a tér merőleges egységvektorai), hogy a két szorzat értéke azonos és 0-tól különböző legyen.

Hamis cáfolatok

Ahogy a matematika más nyitott kérdései esetében is történt, a négyszín-tételt az idők folyamán sokan próbálták sikertelenül cáfolni vagy igazolni. Ezek közül néhány, mint a fent említett Kempe és Tait-féle egy évtizedig is kiállta a nyilvánosság próbáját. De sokkal több amatőr próbálkozás van, amit soha nem is publikáltak.

Általában a legtöbb "ellenpélda" készítője megpróbál olyan régiót konstruálni, ami az összes többi régiót érinti. Így az összes többi terület színezésére már csak három szín marad. Mivel a négyszín-tétel igaz, ez mindig lehetséges; csakhogy általában a készítő túlságosan is a nagy terület megszerkesztésére koncentrál, és nem veszi észre, hogy a megmaradó terület ténylegesen színezhető a maradék három színnel.

A trükk általánosítható: sok olyan térkép létezik, ahol néhány régiót előre kiszínezve, a maradék régiókat lehetetlen kiszínezni anélkül, hogy több mint négy színt használnánk fel. Aki óvatlanul megpróbálja ellenőrizni az ellenpéldát, annak esetleg nem jut eszébe ezeknek az előre kiszínezett régióknak megváltoztatni a színét, és így az ellenpélda érvényesnek tűnhet.

Talán az egyik tényező, amit sokan elmulasztanak figyelembe venni, az az, hogy a színre vonatkozó megszorítás nem tranzitív: egy régiónak csak az őt közvetlenül érintő régióktól kell eltérnie színben, az őt érintő régiót érintő régióktól nem feltétlenül. Ha így szólna a megszorítás, a síkbarajzolható gráfok színezésére tetszőleges sok színt kellene igénybe venni.

Más hamis cáfolatok egyéb utakon sértik meg a tétel alapfeltételezéseit, például nem folytonos régiókat használnak fel, vagy nem engedik, hogy azonos színű régiók egy ponton érintkezzenek.

Általánosítások

A színezési probléma a síkon kívül más felületeken is felvethető. A gömb felszínén a probléma ekvivalens a síkbeli esettel.
Zárt (irányított vagy nem irányított) pozitív nemszámú (genusú) felületeken a maximálisan szükséges színek p száma a felület Euler-karakterisztikájától függ, a következő képlet szerint:

,

ahol a szögletes zárójelek az alsó egészrész (floor) függvényt jelölik. A formula alól az egyetlen kivétel a Klein-kancsó nevű felület, aminek Euler-karakterisztikája 0, de 6 színt igényel.

Ezt az eredetileg Heawood-sejtésének ismert állítást 1968-ban Gerhard Ringel és J. T. W. Youngs igazolta, The Map Color Theorem néven.

Például, a tórusz Euler-karakterisztikája χ = 0 és ezért p = 7, tehát nem szükséges 7-nél több szín egy tóruszfelületre rajzolt térkép színezéséhez.

"Ellenpéldák" a való világból

A valóságban nem minden ország összefüggő, előfordulnak exklávék, mint például Alaszka az USA részeként, Nahicseván Azerbajdzsán részeként, és Kalinyingrád Oroszország részeként. Ha a választott színezés megkívánja, hogy az ország külterületét ugyanolyan színnel kell rajzolni, mint az országot, négynél több színre lehet szükség. Koncepcionálisan egy ilyen megszorítás azt jelenti, hogy a térkép már nem síkbeli, és így a négyszín-tétel már nem vonatkozik rá. Vegyük például a következő egyszerűsített térképet:

Ezen a térképen a két "A"-val jelölt régió ugyanahhoz az országhoz tartozik, ezért ugyanolyan színnel kell megrajzolni. Így a térkép öt színt igényel, mert a két "A"-régió négy másik régióval érintkezik, amelyek mind egymással is érintkeznek. Ha "A" három részből állna, hat vagy még több színre lenne szükség; könnyen konstruálható térkép, ami tetszőlegesen magas számú színt kíván meg.

Ezek azonban nem valódi ellenpéldák, mivel megsértik a tételnek azt az előfeltevését, hogy nincsenek exklávék.

Kapcsolódó szócikkek
 Gráfok színezése
 Gráfelmélet
 Topológia
 Magellán (logikai játék)

Hivatkozások
 Andrásfai Béla: Hány szín kell a térkép színezéséhez? , in: Matematikai mozaik, Typotex Kiadó, 1999.
 Appel, Kenneth & Haken, Wolfgang & Koch, John, Every Planar map is Four Colorable, Illinois: Journal of Mathematics: vol.21: pp.439-567, 1977. december
 Appel, Kenneth & Haken, Wolfgang, Solution of the Four Color Map Problem, Scientific American, vol.237 no.4: pp.108-121, October 1977.
 Appel, Kenneth & Haken, Wolfgang, Every Planar Map is Four-Colorable. Providence, RI: American Mathematical Society, 1989.
 Gonthier, Georges, A computer-checked proof of the Four Colour Theorem, publikálatlan.
 O'Connor and Robertson, The Four Colour Theorem , at the MacTutor archive, 1996.
 Ringel, G. and Youngs, J. W. T. "Solution of the Heawood Map-Coloring Problem." Proc. Nat. Acad. Sci. USA 60, 438-445, 1968.
 Robertson, Neil; Sanders, Daniel; Seymour, Paul; and Thomas, Robin, Efficiently four-coloring planar graphs, New York: ACM Press, 1996.
 Saaty and Kainen, The Four Color Problem: Assaults and Conquest ()
 Thomas, Robin, An Update on the Four-Color Theorem (PDF File), Notices of the American Mathematical Society, Volume 45, number 7 (August 1998)
 Thomas, Robin, The Four Color Theorem, http://www.math.gatech.edu/~thomas/FC/fourcolor.html
 Wilson, Robin, Four Colours Suffice, London: Penguin Books Ltd, 2002.

Kombinatorikus geometria
Kombinatorika
Gráfok színezése
Topológia
Gráfelméleti tételek
Síkgráfok


text:
St Andrews Uniting Church is a heritage-listed church at the corner of Maryborough and Woongarra Streets, Bundaberg Central, Bundaberg, Bundaberg Region, Queensland, Australia. It was designed by Lange Leopold Powell and built from 1931 to . It was added to the Queensland Heritage Register on 3 August 2004.

History

St Andrews Uniting Church, Bundaberg was erected in 1932 as St Andrew's Presbyterian Church and replaced an earlier Presbyterian church erected on the site in 1882. The land had been purchased in 1881 and was held in trust by three senior members of the congregation on behalf of the Presbyterian Church in Bundaberg.

The 1932 church was built largely with funds generated by the Bundaberg Presbyterian community. In 1925, the Bundaberg Presbyterian Women's Guild opened a New Church Fund and over the next six years worked with other Church organizations including the Committee of Management and the Girls Auxiliary to raise £3,500. Additional fund raising generated another £2,000 over a six-month period in 1931. The final funds were obtained through a loan of £3,500 through the Grand Trustees of the Protestant Alliance Friendly Society.

The ability of the Presbyterian congregation of Bundaberg to quickly raise such large sums highlights the relative prosperity of the district's sugar industry during the 1920s, which was sustained into the 1930s. However, construction of the church in the early 1930s was also a local work-generating scheme during a time of economic depression. The Church adopted a deliberate policy to ensure that funds for the construction of the church were spent on local labour and materials; by completion it was estimated that 75% of the construction budget had been spent locally.

Prominent Brisbane architect Lange L. Powell designed St Andrew's Presbyterian Church. Powell had designed a number of important structures in Queensland including the Brisbane Masonic Temple and was highly regarded by the time he designed St Andrew's. Powell described St Andrew's as being designed in "broad free gothic style that was reminiscent of the Fourteenth Century", moderated to allow for the sub-tropical climate. All the windows in the bays could be opened and the eaves were carried clear of the main supports to ensure adequate circulation of air.

The design and orientation of the church was also developed to maximize the location and setting. On a corner block directly across the road from Buss Park and the Anglican Church, Powell orientated the Church along Maryborough Street rather than facing it. This maximized the view of the lateral facade and ensured that the tower on the eastern side dominated.

The design was well received by the community and local headlines on the day on which the Church was dedicated read "Latest Addition to Bundaberg Architecture". The local press also emphasized that Powell had spent some of his childhood in Bundaberg while his father had served as the town's Methodist Minister. The Queensland Moderator of the Presbyterian Church set the foundationstone during St Andrew's golden jubilee celebrations on 24 October 1931. Powell supervised the construction of the church, which was undertaken by building contractor Cornelius Johannes Vandenberg. The Church was opened and dedicated on 3 September 1932. The total cost was reported as more than £12,000.

Lange Powell designed some of the furniture for the Church and a drive was launched to obtain sponsors for the various pieces and fittings. Many of the internal furnishings were made from silky oak. The three rows of seats on the dais were designed for comfort and a number of variations were considered before the final version was selected. There are also two elaborately carved chairs, one for the Moderator at Communion Services, the other at the pulpit. The communion table and the pulpit itself were also of elaborate design and included panels that bore carved emblems of the Presbyterian Church. The baptismal font had been previously gifted to the community and was transferred from the 1882 church.

The carillon tower was dedicated as a memorial to those members of St Andrew's community who died during the First World War. Such memorials were an important feature of the interwar era as communities came to terms with the loss of significant numbers of young men. This loss was compounded by the absence of graves to visit and at which to commemorate.

The Tower contains a "Peal of Bells", the largest of which (the tenor bell) bears the symbol of the burning bush. The tower bells were manufactured by John Taylor & Co in Loughborough, England, and were donated by Miss Amy Ethel Maud Peirson in memory of deceased members of her family. At the time of its construction St Andrew's reputedly was the first Presbyterian Church in Australia, and one of only seven Presbyterian Churches in the world, to have a carillon. It was also believed to be the first Presbyterian Church in Australia to have a bell that bore the Presbyterian symbol of the burning bush. The bells have since become a local feature and their ring can be heard throughout the central business district and surrounding suburbs.

In the early 1970s the congregation of St Andrew's Presbyterian Church at Bundaberg considered whether to join the Union of Churches that was to become the Uniting Church in Australia. After some debate, the majority of parishioners voted in favour of the proposal, with the official Church Union taking place in 1977. A contingent of the congregation voted to continue as Presbyterian. Lacking sufficient numbers to retain St Andrew's, they relocated to a smaller former Methodist Church.

In 2004, the church was sold to the Seventh Day Adventist Church.

Description

St Andrew's Uniting Church at Bundaberg is a substantial brick church located in the heart of the city, at the corner of Maryborough and Woongarra Streets, opposite Buss Park.

Designed in the Gothic style, the body of the church is cruciform in shape and is positioned north–south such that the sanctuary faces north. The building is constructed of variegated and multi-coloured bricks, with decorative cement dressings on the external walls. The roof is clad with fibrous-cement tiles. The building is laid on a cement foundation and its maximum overall dimensions are .

A carillon tower of "battlement design", attached to the eastern side of the building, dominates the building. The tower measures  in height and slightly tapers toward the top. Each face of the tower has decorative arched openings and is crowned with the cross of St Andrew on the middle battlement. The tower contains a carillon, or set of bells, one of which bears the emblem of the burning bush and a dedication to the memory of members of the Pierson family. A First World War Honour Board is located in the tower entry and later memorials have been added.

At the southern end of the church is the official main entry. Above the entry is a large stained glass window that consists of four large panels crowned by seven crosses; the whole arrangement is set within an arch. There are six stained glass windows along either side of the nave, set between the buttresses. Exposed arched trusses in dark stained pine support the roof structure and dominate the internal ceiling.

The dais contains a number of wooden furnishings have been carved from silky oak timber. The furnishings include purpose-designed furniture including three rows of seats, two elaborately carved chairs for the Moderator at Communion Services and the pulpit, the communion table, and the pulpit.

There are two vestries on either side of the dais, one for the Minister on the eastern side, the other for the choir on the western side. Behind the dais is a tracery plaster panel that screens the pipes of the organ. Above this are three small trefoil shaped stained glass windows in a triangular shaped setting.

The eastern and southern boundaries of the property are marked by a low stone fence, with a small roofed gate (reminiscent of a lych gate) at the corner where the two boundaries meet. The gate is made of the same stone as the fence and has a fibrous-cement tiled roof.

Gardens have been established along the sides and southern end of the church. These consist of garden beds along the base of the walls, low set shrubs and a number of small trees. These help to reinforce links with the neighboring Buss Park.

The grounds also contain a former Manse (1957) and a Christian Education Centre (1968). The Manse it is a low set brick structure to the west of the Church. It has been modified in recent years for offices and is not considered to be of cultural heritage significance. The Christian Education Centre is in very close proximity to northern end of the church; it is not considered to be of cultural heritage significance.

Heritage listing
St Andrews Uniting Church was listed on the Queensland Heritage Register on 3 August 2004 having satisfied the following criteria.

The place is important in demonstrating the evolution or pattern of Queensland's history.

St Andrew's Church demonstrates the pattern of Queensland history as the scale and quality of the community-funded building highlights the relative prosperity of the Bundaberg district during the Great Depression of the early 1930s. The funds for the construction were largely raised through community donation, with a substantial percentage raised at a time when other parts of Queensland were economically depressed. The expenditure associated with the construction of the Church was also deliberately focused upon the Bundaberg district to ensure its construction brought local economic benefits and employment opportunities.

It further demonstrates the pattern of Queensland history, as the carillon tower of the Church is an example of a community-based memorial for those who died in military service during the First World War.

The place demonstrates rare, uncommon or endangered aspects of Queensland's cultural heritage.

St Andrew's Church is an uncommon heritage place as it is believed to be the first Presbyterian Church in Australia to have a carillon. At the time of its construction it was also one of only seven Presbyterian Churches in the world to have a peal of bells.

The place is important in demonstrating the principal characteristics of a particular class of cultural places.

The place is also an intact example of a substantial inter-war brick church in Gothic architectural style. Designed by the prominent Brisbane architect, Lange L Powell, it incorporates many Gothic design features including asymmetrical massing and a tower without a spire.

The place is important because of its aesthetic significance.

The church is aesthetically significant, both externally and internally. The overall design is imposing yet beautiful, with stained glass windows, specifically designed furnishings, and the sound of the bells all contributing. The design and orientation also consciously utilized and complimented the proximity of Buss Park and the Anglican Church.

The place has a strong or special association with a particular community or cultural group for social, cultural or spiritual reasons.

The Church is also significant because of its strong associations with the Presbyterian/Uniting community and Bundaberg more generally. A landmark in Bundaberg, St Andrews has been a focal point of the Presbyterian/Uniting communities' social and spiritual events. The bells have specifically become a local feature.

References

Attribution

External links

Queensland Heritage Register
Bundaberg Central
Andrews, Bundaberg
Articles incorporating text from the Queensland Heritage Register
Buildings and structures in Bundaberg
Presbyterian churches in Queensland


text:
Ideologisk makt är makt över tankar, värderingar, känslor och självuppfattning. Denna maktform står att finna i olika begrepp eller kategorier som ger mening till människors tillvaro och världen omkring dem. Upphovet till dessa kategorier kan vara politiska rörelser, organisationer, vetenskap, litteratur m.m.

Ideologisk makt står även att finna i normer och olika uppfattningar. Exempel på sådana kan vara den moraliska uppfattningen, där en allmänt accepterad och praktiserad moral kan styrka den kollektiva makten i ett samhälle. Normer ger uttryck för sociala regler och förväntningar på beteende inom såväl samhället som i mindre sociala sammanhang. En norm är således en definition på vad som är normalt och vad som därmed är avvikande. Det kan vara både en upprätthållande faktor i ett samhälle, beroende på dess innebörd, men kan också vara en nedbrytande dito som kan ha olika former av förtryck som en konsekvens.

Den ideologiska makten kan även finnas i kulturella sammanhang och i estetiska uttryck som musik eller konst. Makt, tillhörighet och utanförskap kan således på olika sätt förmedlas genom musik, dans och bildkonst. Ett exempel kan vara distinktionen mellan finkultur och populärkultur, som kan uttrycka en form av makt.

Se även
 Problemformuleringsprivilegium
 Kollektivt handlande
 Kulturell friställning
 Sociala aktörer
 Kulturanalys

Referenser
Litteratur

 Makt og demokrati - Sluttrapport fra Makt- og demokratiutredningen, Norges offentlige utredninger - NOU, 0333-2306 ; 2003:19. Statens Forvaltningstjeneste, Oslo 2003.

Samhällsvetenskap
Statsvetenskap
Sociologi


text:
Brett J. Blackledge (born 1963) is former editor of The Daily Advertiser in Lafayette, Louisiana. He previously worked as Regional Investigations Editor for USA Today Network in Florida and as Investigations Editor at the Naples Daily News in Florida. Before joining the Naples paper in October 2014, Blackledge was Public Service and Investigations Editor at The News Journal in Wilmington, Del.  He worked as a reporter for 26 years before joining the Delaware newspaper, including working as a reporter for The Associated Press in Washington D.C.   While working for The Birmingham News, he won the 2007 Pulitzer Prize for investigative reporting for a series on alleged nepotism and cronyism in Alabama's two-year college system.

Blackledge was born in Baton Rouge, Louisiana and is a 1986 alumnus of Louisiana State University.  He began his career that year with the Associated Press, and later worked for The Journal Newspapers in suburban Washington, D.C., Education Daily and The Mobile Register. He went to work for The Birmingham News in 1998.

While with the News, Blackledge contributed to Alabama AP Managing Editors Association Award-winning stories on the 2003 conviction of Bobby Frank Cherry for the 1963 16th Street Baptist Church bombing.

Blackledge's multi-part investigative series on the two-year colleges delved deeply into financial records kept by the system, exposing a number of elected lawmakers on the system's payroll without clear duties.  The system's chancellor was fired, federal and state investigations opened, and new safeguards for public accountability promised in the wake of the exposé.  The series earned Blackledge a 2006 Alabama Associated Press Association Award. The newspaper entered the multi-part special report for the 2007 Pulitzer Prize for Public Service, and it was named a finalist in that category before the committee awarded it the prize for investigative reporting instead.

References

External links
 Brett Blackledge profile at Pulitzer.org

1963 births
Living people
Writers from Birmingham, Alabama
Writers from Baton Rouge, Louisiana
Pulitzer Prize for Investigative Reporting winners
American newspaper reporters and correspondents
Associated Press reporters
Journalists from Alabama


text:
Protriticites es un género de foraminífero bentónico de la subfamilia Fusulinellinae, de la familia Fusulinidae, de la superfamilia Fusulinoidea, del suborden Fusulinina y del orden Fusulinida. Su especie tipo es Protriticites globulus. Su rango cronoestratigráfico abarca el Kasimoviense (Carbonífero superior).

Discusión
Clasificaciones más recientes incluyen Protriticites en la subclase Fusulinana de la clase Fusulinata.

Clasificación
Se han descrito numerosas especies de Protriticites. Entre las especies más interesantes o más conocidas destacan:

 Protriticites globulus †

Un listado completo de las especies descritas en el género Protriticites puede verse en el siguiente anexo.

Bibliografía

Géneros de Fusulinida s.s.
Géneros de Fusulinida
Géneros de foraminíferos bentónicos


text:
"Колфакс" () е американска компания. Седалището на компанията се намира в селището Фултън, окръг Хауърд, щата Мериленд, Съединените американски щати.

Тя е собственик на шведската група "ЕСАБ", в чийто състав влиза (2007 - 2012 г.) заводът за електроди в Ихтиман.

История
Основана е през 1995 г. от братята Стивън и Мичъл Рейлс (Steven, Mitchell Rales) - сред 500-те най-богати хора в света за 2008 г., с агресивната цел да създадат глобална компания, държаща индустриални предприятия. Преди да основат "Колфакс", двамата братя натрупват капитал чрез спекулации на борсата, търгувайки рискови облигации.

През януари 2012 г. купуват групата "ЕСАБ (заваряване) и Хаудън" (сгъстен въздух) за 2,4 милиарда долара.

През ноември 2012 г. затварят завода за електроди в Ихтиман. Всички 120 работници са уволнени , машините за производство са изнесени за завода в Будапеща, Унгария, а всички други метални конструкции, мощности и пр. са нарязани за скрап.

За 2012 г. оборотът на компанията е приблизително 3 милиарда долара. Тя има най-ефективния коефициент доход печалба / брой служители сред публичните компании, произвеждащи промишлено оборудване.

Външни препратки
 Официален сайт

Източници

Компании в Мериленд
Основани в САЩ през 1995 година


text:
Xyleus regularis är en insektsart som först beskrevs av Bruner, L. 1905.  Xyleus regularis ingår i släktet Xyleus och familjen Romaleidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hopprätvingar
regularis


text:
Cedar Grove ist eine Kleinstadt (mit dem Status "Town") im Franklin County im Osten des US-amerikanischen Bundesstaates Indiana. Im Jahr 2010 hatte Cedar Grove 156 Einwohner.

Geographie
Die Ortschaft liegt an der Mündung des Big Cedar Creek in den Whitewater River in der Highland Township. Sie hat keine nennenswerten Gewässerflächen.

Benachbarte Orte sind Mound Haven (4,8 km nordwestlich), Sharptown (9,2 km östlich), New Trenton (7,6 km südöstlich) und Saint Leon (11,9 km südlich).

Die nächstgelegenen größeren Städte sind Louisville in Kentucky (184 km südwestlich), Indianas Hauptstadt Indianapolis (130 km nordwestlich), Fort Wayne (209 km nördlich), Dayton in Ohio (102 km nordöstlich) und Cincinnati (54,9 km südöstlich).

Verkehr
Der U.S. Highway 52, der entlang des Whitewater River verläuft, führt durch das Zentrum von Cedar Grove. Alle weiteren Straßen sind untergeordnete Fahrwege oder innerörtliche Verbindungsstraßen.

Parallel zum Highway 52 verläuft die Bahnstrecke Cincinnati–Hagerstown der früheren Cleveland, Cincinnati, Chicago and St. Louis Railway, die auf dem Abschnitt zwischen Cincinnati und Brookville zur RailAmerica-Tochter Central Railroad of Indiana (CIND) gehört.

Der nächstgelegene Flughafen ist der Cincinnati/Northern Kentucky International Airport, der 62,3 km südöstlich in Kentucky liegt.

Demografische Daten
Nach der Volkszählung im Jahr 2010 lebten in Cedar Grove 156 Menschen in 75 Haushalten. Die Bevölkerungsdichte betrug 972,3 Einwohner pro Quadratkilometer. In den 75 Haushalten lebten statistisch je 2,08 Personen.

Ethnisch betrachtet bestand die Bevölkerung mit zwei Ausnahmen nur aus Weißen.

19,2 Prozent der Bevölkerung waren unter 18 Jahre alt, 66,7 Prozent waren zwischen 18 und 64 und 14,1 Prozent waren 65 Jahre oder älter. 52,6 Prozent der Bevölkerung war weiblich.

Das mittlere jährliche Einkommen eines Haushalts lag bei 53.750 USD. Das Pro-Kopf-Einkommen betrug 32.122 USD. 7,9 Prozent der Einwohner lebten unterhalb der Armutsgrenze.

Einzelnachweise

Weblinks

 www.city-data.com - Cedar Grove, Indiana


text:
Lago Ranco is een gemeente in de Chileense provincie Ranco in de regio Los Ríos. Lago Ranco telde  inwoners in  en heeft een oppervlakte van 1763 km².

Gemeente in Chili


text:
Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен (; * 1465; † 5 април 1504) е граф на Нойенар (1468 – 1504), господар на Алпен, Линеп (в Ратинген), наследствен фогт на Кьолн (1484 – 1504) и граф на Лимбург (1484 – 1504). Между 1486 и 1500 г. участва редовно като член делегацията на Курфюрство Кьолн на дворцовите и имперските събрания.

Биография
Той е син на граф Фридрих фон Нойенар-Алпен († 23 юни 1468, убит при Вахтендонк) и съпругата му Ева фон Линеп († сл. 1483), дъщеря на Дитрих фон Линеп-Хелпенщайн († 1445/46) и Елизабет фон Сайн-Витгенщайн († сл. 1440). Внук е на граф Гумпрехт II фон Нойенар († 1484), наследствен фогт на Кьолн, граф на Лимбург, и Маргарета фон Лимбург († 1479). Брат е на Дитрих II († 1505), през 1481 г. дом-каноник в Кьолн, Елизабет († 1505), омъжена на 20 юни 1492 г. за Йохан фон Лимбург-Бройч († 1511), и (вероятно) Маргарета († 1538), 1504 приорин (майстерин) на Августинския манастир "Св. Барбарае Гартен" в Райнхаузен. Майка му Ева фон Линеп като вдовица, и синовете ѝ Гобрехт (Гумпрехт) и Дитерих продават на манастира 1480 г. земя в Алпен.

През 1477 г. Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен е катедрален каноник в Кьолн. След смъртта на баща му през 1468 г. той наследява Алпен, след смъртта на майка му ок. 1483 г. Хелпенщайн и дворец Линеп, а след смъртта на дядо му Гумпрехт II фон Нойенар през 1484 г. получава също (кондоминиум) части от Графство Лимбург и наследствения фогтай в Кьолн. Той се отказва през 1484 г. от канониката в Кьолн, който получава на 1 юли 1484 г. Ерих II фон Саксония-Лауенбург (1472 – 1522), по-късният епископ на Хилдесхайм и Мюнстер.

Архиепископ Херман IV фон Хесен († 1508) преписва през 1485 г. на граф Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен 300 гулдена годишно от митата в Бон и 110 гулдена, 1 марка, 8 шилинга от митото в Линц ам Рейн.

През януари и фервруари 1486 г. Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен и чичо му Вилхелм I фон Нойенар са в свитата на Кьолнския архиепископ в изборния ден във Франкфурт на Майн. След короноването на Максимилиан I за римско-немски крал в Аахен Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен става рицар през април 1486 г.

През 1487 г. Гумпрехт I получава Алпен от кьолнския архиепископ Херман IV фон Хесен и е в неговата свита на имперското събрание на император Фридрих III в Нюрнберг. През 1489 г. той участва в имперското събрание във Франкфурт на Майн. Император Фридрих III дава през 1489 г. задачата на архиепископ Херман IV да води процес против Дитрих фон Бронкхорст-Батенбург заради опита му да вземе за себе си господството Алпен.

През 1495 г. той е знаменосец и участник на делегацията от Курфюрство Кьолн на имперското събрание във Вормс. Конфликтът между архиепископ Херман IV и Дитрих фон Бронкхорст-Батенбург съдът решава за Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен. Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен участва в имперското събрание в Линдау 1496/97 г. за архиепископ Херман IV.

През 1499 г. канцлайят на крал Максимилиан I съобщава, че му се дава графството Лимбург, което е дадено през 1442 г. на дядо му Гумпрехт I фон Нойенар. Заради графството Лимбург Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен има конфликт със своя зет Йохан фон Лимбург-Бройч, който е разрешен едва 1505 г. след смъртта му. През 1500 г. участва в имперското събрание в Аугсбург.

Граф Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен умира на Разпети петък 1504 г. След смъртта му опекуни на малолетните му деца са домдехант Филип фон Даун-Оберщайн (1463 – 1515), който през 1508 г. става архиепископ на Кьолн, и граф Филип II фон Валдек (1453 – 1524), по-късно и братовчед му Вилхелм II фон Нойенар († 1552). Те се грижат и за вдовицата Амалия фон Вертхайм.

Фамилия
Гумпрехт I фон Нойенар-Алпен се жени 1490 г. (ок. 1502 г.) за графиня Амалия фон Вертхайм (* ок. 1450; † сл. 1532), дъщеря на граф Вилхелм I фон Вертхайм (1421 – 1482), бургграф на Милтенберг, и графиня Агнес фон Изенбург-Бюдинген (1448 – 1497). Те имат двама сина:
 Гумпрехт II фон Нойенар-Алпен (* 1503; † между 17 юни 1552 и 21 юни 1556), граф на Нойенар-Лимбург, господар на Алпен, Хелпенщайн, Линеп, женен I. на 14 февруари 1528 г. за Анна фон Бронкхорст († 1 октомври 1529), II. на 19 март 1536 г. за графиня Кордула фон Холщайн-Шауенбург (* ок. 1516; † между 1 януари и 20 ноември 1542), дъщеря на граф Йобст I фон Холщайн-Шаумбург, III. на 20 ноември 1542 г. за графиня Амьона фон Даун († сл. 1560), дъщеря на Вирих V фон Даун-Фалкенщайн
 Фридрих граф фон Нойенар (* 27 септември 1504; † 1527/26 февруари 1528, Унгария), домхер в "Св. Гереон" в Кьолн 1508 г., 1515 г. каноник на Кьолнската катедрала и на "Св. Гереон", записва се да следва в стария университет в Кьолн (Universitas Studii Coloniensis), 1526 до 1527 г. "адиункт" на имперския камерен съд в Шпайер.

Литература
 Hugo Altmann: Neuenahr, Grafen von. Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 19, Duncker & Humblot, Berlin 1999, ISBN 3-428-00200-8, S. 106 – 108.
 Angela Kulenkampff: Zur Ausstattung der Grablege der Grafen von Neuenahr im ehemaligen Zisterzienserinnenkloster Mariengarten in Köln zwischen 1459 und 1530 – zugleich ein Beitrag zum Werk des Meisters der Heiligen Sippe. In: Ulrich Schneider: Festschrift für Gerhard Bott. Anthes, Darmstadt 1987, S. 29 – 52
 Angela Kulenkampff: Die Grafen und Herren von Neuenahr 1276 – 1521. Ein Beitrag zur verfassungsgeschichtlichen Stellung der Grafen und Herren im späten Mittelalter. In: Zeitschrift für historische Forschung 24 (1997), S. 161 – 178 (Pdf; 788 kB, Monumenta Germaniae Historica)
 Klaus Militzer (Bearb.): Die Protokolle des Kölner Domkapitels, Bd. I Regesten 1454 – 1511. (Publikationen der Gesellschaft für Rheinische Geschichtskunde 77). Droste, Düsseldorf 2009, S. 87, 89f und 598
 Europaische Stammtafeln, by Wilhelm Karl, Prinz zu Isenburg, Vol. VII, Tafel 141., Vol. XVI, Tafel 153.
 Detlev Schwennicke, Europaische Stammtafeln, New Series, Vol. XXIX, Tafel 102.

Източници

Външни препратки
 HIS-Data

Нойенар (род)
Графове на Лимбург
Господари (Свещена Римска империя)
Родени през 1465 година
Починали през 1504 година


text:
Michel Vaarten (nascido em 17 de janeiro de 1957) é um ex-ciclista belga. Competiu como representante de seu país nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976 em Montreal, onde conquistou a medalha de prata na corrida de 1 km contrarrelógio, atrás de Klaus-Jürgen Grünke (da Alemanha Oriental). Vaarten se tornou profissional em 1979 e competiu até o ano de 1992. Já conquistou doze títulos nacionais, um título europeu e um título mundial, principalmente no ciclismo de pista.

Ciclistas olímpicos da Bélgica
Ciclistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Medalhistas olímpicos do ciclismo
Medalhistas olímpicos da Bélgica
Ciclistas de pista
Naturais de Turnhout


text:
ArchINFORM é uma base de dados internacional e online para arquitetura, sobretudo dos séculos XX e XXI, descrevendo-se a si própria como a "maior base de dados mundial online sobre arquitetos e edifícios", originalmente desenvolvida pela Universidade de Karlsruhe na Alemanha. Foi descrita pela biblioteca da Fundação Calouste Gulbenkian como "uma das mais úteis ferramentas de referência disponíveis na internet.

No seu repositório, contém plantas e imagens de edíficios tanto construídos como não construídos ou ainda em planeamento. A base de dados permite pesquisas e a elaboração de listas de obras por arquiteto, localização ou palavra-chave.

Ligações externas
archINFORM - homepage

Sites
Instituto de Tecnologia de Karlsruhe


text:
Pavlo Shylko (también conocido como DJ Pasha)-(n. Mezhduréchensk, Rusia, 6 de agosto de 1977) es un locutor de radio, presentador de televisión, disc jockey, compositor, traductor y psicólogo ruso.
Su carrera en el mundo de la comunicación comenzó en el año 1993 como locutor y en 2005 presentó el Festival de la Canción de Eurovisión celebrado en Ucrania.
Está casado desde el año 2001 y es políglota debido a que habla fluidamente seis idiomas: ruso, ucraniano, inglés, polaco, español y francés.

Biografía
Nacido en la ciudad rusa de Mezhduréchensk en el año 1977.
En 1983 se trasladó junto a su familia a Ucrania para vivir en la ciudad de Zaporiyia, donde cursó sus estudios secundarios y se graduó. Posteriormente realizó sus estudios universitarios, graduándose en el estudio de idiomas para ser traductor y también se licenció en psicología por la Universidad de Kiev.

Tras haber finalizado sus estudios se dedicó al mundo de la comunicación, empezando en el año 1993 como locutor de radio en una emisora de radio ucraniana Radio Gala donde fue guionista, consultor, formador, disc jockey y llegó a ser el director del programa de radio. Después fue autor y presentador de diversos programas de televisión en los principales canales de televisión de Ucrania. Como Disc jockey es conocido como DJ Pasha, a organizado numeroso eventos musicales y fiestas para muchas marcas conocidas a nivel internacional como Coca-Cola, Samsung, Kodak, Adidas, etc...

En su trabajo como comentarista, ha tenido que realizar la retransmisión por radio y televisión de los Juegos Olímpicos  Atlanta 1996, Sídney 2000 y Atenas 2004, las galas de entrega de los Premios Grammy del 2000 y 2001, el Festival de Eurovisión 2003, el Carnaval de Brasil del mismo año y la celebración de 50º Aniversario de Eurovisión Congratulations.

En el Festival de la Canción de Eurovisión 2005 celebrado en Kiev el día 21 de mayo, fue elegido como presentador de aquel festival junto a la presentadora de televisión ucraniana Maria Efrosinina y también fue uno de los organizadores.

Para el Festival de la Canción de Eurovisión 2006, escribió la canción que representaba a Ucrania Show Me Your Love, interpretada por la cantante Tina Karol, siendo comentarista de este festival y para el Festival de 2007 fue consejero del cantante Andriy Danilko, también comento el Festival de baile de Eurovisión de 2007 y 2008 y en varias ocasiones a retransmitido el Festival de la Canción de Eurovisión Junior.

Véase también
 Anexo:Presentadores del Festival de la Canción de Eurovisión
 Festival de la Canción de Eurovisión 2005

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en IMDb

 Web oficial

Presentadores de televisión de Rusia
Locutores de radio
Locutores de radio de Rusia
Comentaristas
Disc jockeys de Rusia
Compositores de Rusia
Presentadores de Eurovisión
Traductores de Rusia del siglo XXI
Psicólogos de Rusia


text:
Rio da Conceição is a municipality in the state of Tocantins in the Northern region of Brazil.

The municipality contains part of the  Serra Geral do Tocantins Ecological Station, a strictly protected conservation unit created in 2001 to preserve an area of cerrado.

See also
List of municipalities in Tocantins

References

Municipalities in Tocantins


text:
Filmografia parziale

Cinema
Ti va di ballare? (Take the Lead), regia di Liz Friedlander (2006)
Oltre le regole - The Messenger (The Messenger), regia di Oren Moverman (2009)
I ragazzi stanno bene (The Kids Are All Right), regia di Lisa Cholodenko (2010)
Tron: Legacy, regia di Joseph Kosinski (2010)
In Time, regia di Andrew Niccol (2011)
The Butler - Un maggiordomo alla Casa Bianca (The Butler), regia di Lee Daniels (2013)
Mai così vicini (And So It Goes), regia di Rob Reiner (2014)
The Nice Guys, regia di Shane Black (2016)
 Peel - Famiglia cercasi (Peel), regia di Rafael Monserrate (2019)
 Bolden, regia di Daniel Pritzker (2019)

Televisione
La valle dei pini (All My Children) – soap opera, 44 puntate (2008)
Ugly Betty – serie TV, 7 episodi (2009)
Law & Order - Unità vittime speciali (Law & Order: Special Victims Unit) – serie TV, episodio 11x10 (2009)
 Dr. House - Medical Division (House, M.D.) – serie TV, episodi 8x08-8x10 (2011-2012)
Whitney, regia di Angela Bassett – film TV (2015)
Chicago Med – serie TV, 119 episodi (2015-in corso)
Chicago Fire – serie TV, 12 episodi (2016-2021)
Chicago P.D. – serie TV, episodi 4x14-5x02-7x04 (2017-2019)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Attori afroamericani
Attori televisivi statunitensi
Studenti dell'Università Brown