text:
Fausto Gardini, född 8 mars 1930 i Milano, Italien, död 17 september 2008 i Forte dei Marmi, Italien, var en italiensk tidigare tennisspelare, känd som framgångsrik singelspelare i Davis Cup med störst framgångar på grus.

Tenniskarriären
Fausto Gardini deltog i det italienska Davis Cup-laget 1952-53, 1955, 1961-63. Han spelade totalt 38 matcher av vilka han vann 29. Den första säsongen, 1952, nådde det italienska laget interzonfinal mot USA. Matchen, som spelades på gräs i Sydney i Australien, vanns av amerikanerna med 5-0 i matcher, varvid Gardini förlorade sina båda singlar knappt mot Vic Seixas och Tony Trabert. Året därpå, 1953, nådde laget 1953 semifinal i europazonen efter kvartsfinalseger över Sverige. I det mötet besegrade Gardini Lennart Bergelin på grus i Turin med 7-9 1-6 6-2 7-5 6-3.

Gardini bidrog säsongen 1955 till att föra laget till ny interzonfinal via seger i europafinalen mot ett svenskt lag. Gardini besegrade där det årets finalist i Franska mästerskapen, Sven Davidson, med 6-4 0-6 3-6 6-1 6-3 och dessutom Staffan Stockenberg med 6-4 6-1 6-4. I den efterföljande interzonfinalen mot Australien förlorade Gardini mot Lew Hoad, och laget förlorade mötet med 0-5 i matcher.

Säsongen 1961 mötte det italienska laget åter ett svenskt lag i europazonfinal. Matchen spelades i Milano på grus. Italienarna vann mötet med 4-1 i matcher, varvid Gardini besegrade Ulf Schmidt med 6-4 4-6 1-6 6-3 6-1 och Thomas Hallberg 6-2 6-1 6-0. Året därpå fortsatte italienarnas framgångar i Davis Cup. De båda singelspelarna Nicola Pietrangeli och Fausto Gardini tillsammans med dubbelspelaren Orlando Sirola förde åter laget till europazonfinal mot Sverige. Mötet ägde denna gång rum i Båstad. Gardini besegrade åter Ulf Schmidt (6-3 3-6 7-5 6-3), men sedan noterade han ett svidande nederlag mot Jan-Erik Lundqvist som var i högform och som första dagen besegrat Nicola Pietrangeli. Svensken vann matchen med 6-0, 6-2, 6-1 mot en förkrossad och förödmjukad Gardini. Sverige vann hela mötet med 4-1 i matcher.

Gardini spelade ytterligare två DC-singlar året därpå men förlorade båda.

Sin förnämsta singeltitel vann Gardini 1955 då han i Italienska mästerskapen i Rom finalbesegrade landsmannen Giuseppe Merlo med siffrorna 1-6, 6-1, 3-6, 6-6 (uppgivet).

Referenser

Litteratur
Jan-Erik Lundqvist, Tokig i tennis. Åhlén & Åkerlunds Förlags AB, Stockholm, 1964.

Externa länkar
Davis Cup, spelarprofil

Födda 1930
Avlidna 2008
Italienska tennisspelare
Män


text:
Гай Цестий Гал () е политик и сенатор на ранната Римска империя.

Биография
Произлиза от фамилията Цестии.

През 21 г. Гай Гал е сенатор. През 35 г. e консул заедно с Марк Сервилий Нониан. След тях суфектконсули стават Децим Валерий Азиатик и Авъл Габиний Секунд.

Деца
 Гай Цестий Гал, суфектконсул 42 г. и от 63 до 67 г. управител на Сирия.

Източници

Имперски римски консули
Цестии

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Khyber Pakhtunkhwa (; ), transkribiert Chaibar Pachtunchwa, von 1901 bis 2010 Nordwestliche Grenzprovinz (englisch North Western Frontier Province, NWFP) ist eine Provinz Pakistans. Sie ist überwiegend von Paschtunen bevölkert. Große Teile der Provinz gehörten einst zu Afghanistan. Die Hauptstadt von Khyber Pakhtunkhwa ist Peschawar. Zum 31. Mai 2018 wurden die bisherigen Stammesgebiete unter Bundesverwaltung (FATA) in die Provinz Khyber Pakhtunkhwa eingegliedert. Khyber Pakhtunkhwa wird von den Afghanen auch Ost-Afghanistan oder Paschtunistan genannt.

Geographie

Khyber Pakhtunkhwa grenzt (im Uhrzeigersinn, beginnend im Nordosten) an Gilgit-Baltistan (die früheren Nordgebiete), das teilautonome Asad Jammu und Kaschmir, an die Provinz Punjab – mit der es das Hauptstadtterritorium Islamabad umschließt –, an die Provinz Belutschistan sowie an Afghanistan. Mit einer Fläche von 74.521 km² ist Khyber Pakhtunkhwa die flächenmäßig kleinste Provinz Pakistans. Während sich die Ebene um die Provinzhauptstadt Peshawar auf ca. 340 m ü. M. erstreckt, ist der höchste Gipfel der Provinz, der Tirich Mir, 7708 m hoch. Die westlichen Gebiete an der Grenze zu Afghanistan sind sehr trocken mit spärlicher Vegetation; die zentralen und östlichen Berggebiete hingegen gehören bereits zum subtropischen kontinentalen Hochland, mit schneereichen Wintern, kühlen Sommern sowie Winter- und Sommerregen. Im Tiefland um Peshawar erreicht die Temperatur im Juni/Juli hingegen bis zu 45 °C.

Khyber Pakhtunkhwa ist die waldreichste Provinz Pakistans. Gemäß dem Forest Sector Master Plan von 1993 sind 17 % der Fläche bewaldet (Pakistan: 4,8 %), während 15 % landwirtschaftlich genutzt werden (Pakistan: 23 %). Diese offiziellen Zahlen werden von Experten jedoch bezweifelt, da eine Abholzung der Wälder nach wie vor rasch voranschreitet. Mehrere Berichte kamen denn auch zum Schluss, dass der Wald in den zugänglichen Gebieten von Khyber Pakhtunkhwa ohne drastische Maßnahmen bis ins Jahr 2025 verschwunden sein wird. Häufigste Arten sind unter den Nadelbäumen Himalaya-Zeder, Tränen-Kiefer, Pinus roxburghii, Pindrow-Tanne, Pinus excelsa und Pinea smithiana. Häufigster Laubbaum ist die Walnuss.

Im Norden der Provinz liegt der Chitral-Gol-Nationalpark, in dem seltene Bergtiere wie die Schraubenziege geschützt werden.

Administration

In ihrer heutigen Form besteht Khyber Pakhtunkhwa seit 1901, als sie von der britischen Besatzungsmacht den Namen North West Frontier erhielt; dieser war besonders bei der Bevölkerungsmehrheit der Paschtunen unbeliebt.

Administrativ ist die Provinz in 7 Divisionen und die folgenden 34 Distrikte unterteilt:

Bevölkerung
2017 lebten 30,5 Mio. Menschen in Khyber Pakhtunkhwa. Seit 1950 hat sich die Bevölkerung mehr als versechsfacht. Die heutige Wachstumsrate liegt bei 2,89 % pro Jahr, was die höchste Rate in ganz Pakistan darstellt. Mehr als 83 % aller Menschen lebten 1998 im ländlichen Raum, bei einer Bevölkerungsdichte von 238 Personen/km²; das ist die zweithöchste Pakistans nach dem Punjab. Die durchschnittliche Haushaltsgröße beträgt acht Personen. Die Alphabetisierungsrate in den Jahren 2014/15 bei der Bevölkerung ab 10 Jahren liegt bei 53 % (Frauen: 35 %, Männer: 71 %).

Pashtu wird von 73,9 % der Bevölkerung (1998) gesprochen, gefolgt von dem nicht als Amtssprache anerkannten Hindko (18 %) in der Region Hazara, wobei viele Leute auch die Nationalsprache Urdu sprechen. 1998 bezeichneten sich 99,4 % der Bevölkerung von Khyber Pakhtunkhwa als Muslime.

2008 wurde die Anzahl der Flüchtlinge aus Afghanistan auf 1,5 Millionen geschätzt.

Bevölkerungsentwicklung
Zensusbevölkerung der Provinz (ohne Stammesgebiete) seit der ersten Volkszählung im Jahr 1951:

Geschichte
In der Zeit der britischen Herrschaft stellte die North-West Frontier die Außengrenze des Britischen Weltreichs dar. Sie wurde 1893 als Durand-Linie unter britischem Druck gezogen, im November 1901 wurde dann die North-West Frontier Province durch Lord Curzon gebildet. Die größte Konzentration von Einheiten der British Indian Army befand sich hier, an der Grenze nach Afghanistan. Die Briten befürchteten, dass Russland von dort zum Angriff um die Vorherrschaft in Zentralasien, dem "Great Game", antreten würde. Aus diesem Grund begannen hier die Anglo-Afghanischen Kriege.

Die Überschwemmungskatastrophe in Pakistan 2010 war für dieses Gebiet die schlimmste Überschwemmung seit 1929. Viele Häuser wurden weggespült, Brücken und Straßen stark beschädigt, das Vieh ertrank teilweise und die Ernten wurden weitgehend zerstört.

Im Zuge der Initiative Billion Tree Tsunami setzte die Provinzregierung bis 2017 auf einer Fläche von über 350.000 Hektar ein Wiederbegrünungs- und Landschaftssanierungsprogramm um.

Weblinks

 Offizielle Website der Provinz
 Statistisches Amt der NWFP
 Die Kommune von Peshawar 1930: Die Rothemden-GandhianerInnen des Abdul Ghaffar Khan. Graswurzelrevolution 263, November 2001

 Pakistan Research Group – Informationen zum Wald in der NWFP, 27. September 2011 (englisch)

Einzelnachweise

Verwaltungsgliederung Pakistans

Afghanisch-pakistanische Beziehungen


text:
Výška () je subjektivní vlastnost zvuků, která umožňuje jejich uspořádání do řady podle frekvencí.
Jinou definicí je, že výška zvuku je vlastnost, podle které posuzujeme zvuky jako "vyšší" a "nižší" ve stejném smyslu jako u hudební melodie.
Výšku lze určit pouze u zvuků, které mají frekvenci tak jasnou a stabilní, že je lze rozlišit od šumu.
Výška tónu je spolu s délkou, silou a barvou hlavními sluchovými atributy tónů.

Výšku lze kvantifikovat pomocí frekvence; výška však není čistě objektivní fyzikální vlastnost; je to subjektivní psychoakustický atribut zvuku. Studium výšky tónů a jejího vnímání bylo historicky hlavním problémem psychoakustiky a bylo nápomocné při formování a testování teorií reprezentace zvuku, jeho zpracování a vnímání sluchovým ústrojím.

Vnímání výšky tónu

Výška tónu a frekvence
Výška tónu je sluchový vjem, u něhož posluchač přiřazuje tónům relativní pozici na hudební stupnici především podle svého vnímání frekvence vibrací. Výška tónu má těsnou souvislost s frekvencí, ale není s ní ekvivalentní. Zatímco frekvence je objektivní, vědecký, atribut, které lze měřit, výška je subjektivní vnímání zvukového vlnění konkrétní osobou, které přímo měřit není možné. To však neznamená, že se většina lidí neshodne, jaký tón je vyšší nebo nižší.

Zvukové vlny samy nemají výšku, ale jejich kmity mohou být často charakterizovány frekvencí. Výška je obvykle spojena s frekvencí v cyklech za sekundu nebo hertzech, pomocí které ji lze kvantifikovat. Porovnáváním zvuku s jednoduchými tóny s periodickým a sinusovým průběhem, lze často přiřadit výšku i složitým nebo neperiodickým zvukovým vlnám.

Podle American National Standards Institute (ANSI) je výška tónu sluchový atribut zvuku, podle kterého lze zvuky uspořádat do stupnice od nízkých po vysoké. Protože výška tónu je natolik dobrým přiblížením frekvenci, je téměř úplně určena tím, jak rychlé vibrace vzduchu vytvářejí zvukové vlny, a je minimálně ovlivněna intenzitou nebo amplitudou vln. Tj. "vysoký" tón znamená velmi rychlé oscilace a "nízký" tón odpovídá pomalejším oscilacím. Přestože idiom, který výšku zvuku vztahuje k vertikálnímu směru sdílí většina jazyků, je, přinejmenším v angličtině, pouze jednou z mnoha hlubokých konceptuálních metafor, které používají rozlišení nahoru a dolů. Přesná etymologická historie hudebního smyslu pojmu vysoký a nízký tón je stále nejasná, existují projevy toho, že lidé skutečně pociťují, že zdroj zvuk je poněkud výše nebo níže ve vertikálním směru, pokud se frekvence zvuku zvýší nebo sníží..

Výška složitých zvuků, například řeči a tónů hudebních nástrojů obvykle velmi blízce odpovídá rychlosti opakování periodických nebo téměř periodických zvuků, neboli převrácené hodnotě časového intervalu mezi opakováními podobných událostí ve tvaru vlny zvuku.

Výška složitých tónů nemusí být jednoznačná, což znamená, že různí posluchači mohou takovému zvuku přisoudit dvě nebo více různých výšek. A pokud lze fyzikálním měřením přesně určit skutečnou základní frekvenci, může se lišit od vnímané výšky kvůli vyšším složkám. Zvuk složený ze dvou sinusových (harmonických) vln o frekvencích 1000 a 1200 Hz může být někdy vnímán jako tři různě vysoké tóny: dva se spektrální výškou 1000 a 1200 Hz odvozené z fyzické frekvence čistých tónů a kombinační (Tartiniho) tón o frekvenci 200 Hz odpovídající rychlosti opakování průběhu vlny. V situaci, jako je tato, je vjem frekvence 200 Hz obvykle označován za efekt chybějícího základního tónu, jehož frekvence je často největším společným dělitelem přítomných frekvencí.

Výška tónu závisí v malé míře i na úrovni akustického tlaku (síle, resp. hlasitosti tónu), zvláště při frekvencích nižších než 1000 Hz nebo vyšších než 2000 Hz. S rostoucím akustickým tlakem se výška nižších tónů snižuje a vyšších zvyšuje; například velmi hlasitý tón o frekvenci 200 Hz je vnímán jako tón přibližně o půltón nižší než sotva slyšitelný tón téže frekvence.

Teorie vnímání výšky tónu
Teorie vnímání výšky tónu se snaží vysvětlit, jak se fyzický zvuk a určitá fyziologie sluchového ústrojí podílejí na vnímání výšky tónu. Existují dvě teorie vnímání výšky tónu: místní teorie vnímání výšky tónu a časová teorie vnímání výšky tónu. Podle místní teorie závisí vnímání výšky tónu na místě maximální excitace basilární membrány.

Při rozlišování výšek tónů vysokých frekvencí se musí uplatňovat rozlišování podle místa vzruchu neboli tonotopie sluchového ústrojí, protože rychlost, s jakou jsou neurony schopné fázově přizpůsobit svůj akční potenciál je u těchto frekvencí překročena. Teorie založená na čistě místním vnímání výšky však nemůže vysvětlit přesnost vnímání výšky tónů o nízkých a středních frekvencích.

Časová teorie poskytuje alternativu, které se odvolává na časovou strukturu akčních potenciálů, většinou fázové a modální nastavení akčních potenciálů na frekvenci podnětu. Přesný způsob, jak tato časová struktura může kódovat výšku tónu vyšších úrovní, dosud není znám, ale zdá se, že zpracování je založeno na autokorelaci akčních potenciálů ve sluchovém nervu. Dosud nebyl nalezen nervový mechanismus, kterým by bylo možné dosáhnout zpoždění, o kterém se dlouhou dobu předpokládalo, že je nezbytné pro skutečnou autokorelaci.
Nejméně jeden model ukazuje, že pro tvorbu autokorelačního modelu vnímání výšky tónu není časové zpoždění nezbytné, že by mohl stačit fázový posun mezi kochleárními filtry; dřívější práce však ukazují, že určité zvuky s výrazným vrcholem v autokorelační funkci nevyvolávají odpovídajícím vjem výšky, a naopak, že určité zvuky bez vrcholu v autokorelační funkci vyvolávají pocit výšky. Pro úplnější model se proto musí autokorelace aplikovat na signály, které reprezentují výstup z cochlei, jako u histogramů mezišpičkových intervalů ve sluchovém nervu. Některé teorie vnímání výšky zvuku tvrdí, že výška má ze své podstaty oktávovou nejednoznačnost, a proto je lepší výšku tónu rozložit na chroma – periodickou hodnotu v rámci oktávy (odpovídající jménu tónu v západní hudbě) — a výšku udávající, do které oktávy tón patří, a která může být nejednoznačná.

Nejmenší postřehnutelný rozdíl
Nejmenší postřehnutelný rozdíl () je senzorická mez, od které lze postřehnout rozdíl výšky dvou po sobě zahraných tónů, závisí na frekvencích, ze kterých se tón skládá. Do frekvence 500 Hz, je jnd asi 3 Hz pro sinusové (harmonické) vlny a 1 Hz pro složité tóny; od 1000 Hz je jnd pro sinusové (harmonické) vlny asi 0,6% (tj. asi 10 centů).
jnd je typicky testováno zahráním dvou tónů v rychlém sledu a datazem na posluchače, zda byl rozdíl v jejich výšce. Pokud se tóny zahrají současně, je jnd menší, protože posluchač je pak schopen vnímat zázněje (rázy). Celkový počet rozlišitelných kroků výšek tónů v rozsahu lidského sluchu je asi 1,400; celkový počet tónů v rovnoměrně temperovaných stupnicích v kmitočtovém rozsahu 16 až 16000 Hz, je 120.

Sluchové klamy
Relativní vnímání výšky tónu lze zmást, což vede k sluchovým klamům. Existuje jich několik, jako například tritónový paradox, ale především Shepardova stupnice, kde spojitá nebo diskrétní posloupnost speciálně vybraných tónů vytváří zvuk, který se jeví, že jeho výška stoupá nebo klesá do nekonečna.

Zápis výšek tónů

Výšky tónů se označují:

 V hudebním zápise používaném ve střední Evropě (Česko, Slovensko, Německo, Rakousko) vycházejícím z Helmholtzovy notace výšky tónu malým nebo velkým písmenem případně následovaným posuvkou a žádným, jedním nebo více apostrofy
 Velkým písmenem a číslem (zpravidla dolním indexem) ve vědecké notaci výšek tónů, která zachycuje tóny od C0 s frekvencí přibližně 16 Hz
 Číslem, které udává frekvenci základního tónu v hertzech (Hz) tj. cyklech za sekundu
 Písmenem (jméno tónu) a číslem, které udává frekvenci základního tónu v hertzech
 Solmizační slabikou – používané především v románských jazycích a v ruštině

Následující tabulka ukazuje frekvence tónů v Hz v různých oktávách:

Komorní a s frekvencí 440 Hz (jednočárkované a neboli a první) se zapisuje a', ve vědecké notaci A4 nebo s uvedením frekvence A440.

Ve standardním západním rovnoměrně temperovaném laděním je oktáva rozdělena na 12 stejně velkých půltónů a každý tón lze zapsat několik způsoby (např. Cis = Des, Gisis = A); jedná se o tak zvané enharmonické tóny; v jiných systémech ladění mohou mít tyto tóny různou výšku.

Protože lidské vnímání hudebních intervalů je přibližně logaritmické vzhledem k základní frekvenci tónu, tj. vnímaný interval mezi výškami tónů "A220" a "A440" je stejný jako vnímaný interval mezi výškami tónů "A440" a "A880", je možné výšky tónů reprezentovat pomocí čísel vycházejících z logaritmu základní frekvence. Například standard MIDI mapuje základní frekvenci f na reálné číslo p podle předpisu

Tím vzniká lineární prostor výšek, ve kterém mají oktávy velikost 12, půltóny (vzdálenost mezi sousedními klávesami na klávesnici klavíru) velikost 1. Půltóny v rovnoměrně temperovaném ladění jsou vyjádřeny celými čísly, a tónu A (440 Hz) je přiřazeno číslo 69. Vzdálenosti v tomto prostoru odpovídá hudebním intervalům, jak jsou chápány hudebníky. Rovnoměrně temperovaný půltón je dále rozdělen na 100 centů. Při použití reálných čísel je systém dostatečně flexibilní, aby zahrnul i "mikrotóny", které se na standardní klávesnici klavíru nevyskytují. Například výšku tónu v polovině mezi C (60) a Cis (61) lze označit 60.5.

Stupnice

Relativní výšky jednotlivých tónů ve stupnici mohou být určeny jedním z několika systémů ladění. V západní hudbě se obvykle používá dvanáctitónová chromatická stupnice a nejpoužívanější metoda ladění je v současnosti rovnoměrně temperované ladění. U tohoto ladění je poměr frekvencí mezi libovolnými dvěma sousedními tóny dvanáctá odmocnina ze dvou (přibližně 1,05946). Ve starších systémech temperovaného ladění (jaké se používaly například v době Johanna Sebastiana Bacha), byly používány různé metody ladění. Většina těchto systémů vychází z určitých základních intervalů, obvykle oktáv, u nichž je frekvence vyššího tónu dvojnásobkem frekvence nižšího. Pokud například jednočárkované a má frekvenci 440 Hz, dvoučárkované a o oktávu výše má frekvenci .

Odkazy

Reference

Literatura

Související články
 Absolutní sluch
 Čisté ladění
 Ladička
 Relativní sluch

Externí odkazy

Hudební teorie
Vnímání
Sluch
Muzikologie


text:
Chlamydogobius micropterus е вид лъчеперка от семейство Попчеви (Gobiidae). Видът е критично застрашен от изчезване.

Разпространение
Разпространен е в Австралия.

Източници

Chlamydogobius


text:
Sydafrikas Grand Prix 1968 var det första av tolv lopp ingående i formel 1-VM 1968.

Resultat
 Jim Clark, Lotus-Ford, 9 poäng
 Graham Hill, Lotus-Ford, 6
 Jochen Rindt, Brabham-Repco, 4
 Chris Amon, Ferrari, 3
 Denny Hulme, McLaren-BRM, 2
 Jean-Pierre Beltoise, Matra-Ford, 1
 Jo Siffert, R R C Walker (Cooper-Maserati)
 John Surtees, Honda
 John Love, Team Gunston (Brabham-Repco)

Förare som bröt loppet
 Jackie Pretorius, Team Pretoria (Brabham-Climax) (varv 71, för få varv)
 Dan Gurney, Eagle-Weslake (58, oljeläcka)
 Jacky Ickx, Ferrari (51, oljeläcka)
 Joakim Bonnier, Jo Bonnier (Cooper-Maserati) (46, överhettning)
 Jackie Stewart, Tyrrell (Matra-Ford) (43, motor)
 Sam Tingle, Team Gunston (LDS-Repco) (35, överhettning)
 Basil van Rooyen, John Love (Cooper-Climax) (22, motor)
 Pedro Rodríguez, BRM (20, bränslesystem)
 Jack Brabham, Brabham-Repco (16, motor)
 Andrea de Adamich, Ferrari (13, olycka)
 Mike Spence, BRM (7, bränslesystem)
 Brian Redman, Cooper-Maserati (4, oljeläcka)
 Dave Charlton, Scuderia Scribante (Brabham-Repco) (3, differential)
 Ludovico Scarfiotti, Cooper-Maserati (2, vattenrör)

Noteringar
 Team Gunston och Tyrrell gjorde F1-debut.
 Andrea de Adamich, Brian Redman och Basil van Rooyen gjorde F1-debut.

VM-ställning

1968 i Sydafrika
Sydafrikas Grand Prix


text:
Salisbury Mills es un lugar designado por el censo ubicado en el condado de Orange en el estado estadounidense de Nueva York. En el año 2010 tenía una población de 536 habitantes.

Geografía
Salisbury Mills se encuentra ubicado en las coordenadas .

Referencias

Enlaces externos

Localidades del condado de Orange (Nueva York)
Lugares designados por el censo en Nueva York


text:
Warren Barrett (9 de setembre de 1970) és un exfutbolista jamaicà, que ocupava la posició de porter.

Carrera esportiva
Va militar sobretot a les files del Violet Kickers FC, així com al Wadadah FC a la campanya 99/00.

Barrett va destacar com a porter titular de la selecció jamaicana que es va classificar per a la ronda final de la Copa del Món de França 1998. Amb els reggae boyz, va sumar fins a 127 internacionalitats, segons els números de la Federació Jamaicana de Futbol. Però, en aquesta xifra s'hi inclouen partits amb categories inferiors o contra clubs. Va disputar el seu darrer encontre amb Jamaica a la Copa d'Or de la CONCACAF 2000, contra Hondures.

Enllaços externs
 Estadístiques

Futbolistes internacionals amb Jamaica
Porters de futbol americans


text:
Desorption is the physical process where a previously adsorbed substance is released from a surface. This happens when a molecule gains enough energy to overcome the activation barrier of the bounding energy that keeps it in the surface.

There are a lot of different types of desorption, depending on the mechanism that separates the adsorbate from the substrate; therefore there is no one equation that describes the process. Note that desorption is the opposite of adsorption, which differs from absorption because it refers to substances being stuck to the surface, as opposed to being absorbed into the bulk.

Desorption can occur after a reaction between a catalyst and an adsorbed compound; or during stripping or chromatography which are types of separation processes.

Desorption mechanisms
Depending on the nature of the adsorbent-to-surface bond, there are a multitude of mechanisms for desorption. The surface bond of a sorbant can be cleaved thermally, through chemical reactions or by radiation, all which may result in desorption of the species.

Thermal desorption
Thermal desorption is the process by which an adsorbate is heated and this induces desorption of atoms or molecules from the surface. The first use of thermal desorption was by LeRoy Apker in 1948. It is one of the most frequently used modes of desorption, and can be used to determine surface coverages of adsorbates and to evaluate the activation energy of desorption.

Thermal desorption is typically described by the Polanyi-Wigner equation:

where r is the rate of desorption,  is the adsorbate coverage, t the time, n is the order of desorption,  the pre-exponential factor, E is the activation energy, R is the gas constant and T is the absolute temperature. The adsorbate coverage is defined as the ratio between occupied and available adsorption sites.

The order of desorption, also known as the kinetic order, describes the relationship between the adsorbate coverage and the rate of desorption. In first order desorption, , the rate of the particles is directly proportional to adsorbate coverage. Atomic or simple molecular desorption tend to be of the first order and in this case the temperature at which maximum desorption occurs is independent of initial adsorbate coverage. Whereas, in second order desorption the temperature of maximum rate of desorption decreases with increased initial adsorbate coverage. This is because second order is re-combinative desorption and with a larger initial coverage there is a higher probability the two particles will find each other and recombine into the desorption product. An example of second order desorption, , is when two hydrogen atoms on the surface desorb and form a gaseous  molecule.  There is also zeroth order desorption which commonly occurs on thick molecular layers, in this case the desorption rate does not depend on the particle concentration. In the case of zeroth order, , the desorption will continue to increase with temperature until a sudden drop once all the molecules have been desorbed.

In a typical thermal desorption experiment, one would often assume a constant heating of the sample, and so temperature will increase linearly with time. The rate of heating can be represented by

Therefore, the temperature can be represented by:

where  is the starting time and  is the initial temperature. At the "desorption temperature", there is sufficient thermal energy for the molecules to escape the surface. One can use the thermal desorption as a technique to investigate the binding energy of a metal.

There are several different procedures for performing analysis of thermal desorption. For example, Redhead's peak maximum method is one of the ways to determine the activation energy in desorption experiments. For first order desorption, the activation energy is estimated from the temperature (Tp) at which the desorption rate is a maximum. Using the equation for rate of desorption (Polyani Winer equation), one can find Tp, and Redhead shows that the relationship between Tp and E can be approximated to be linear, given that the ratio of the rate constant to the heating rate is within the range 10 – 10. By varying the heating rate, and then plotting a graph of  against , one can find the activation energy using the following equation:

This method is straightforward, routinely applied and can give a value for activation energy within an error of 30%. However a drawback of this method, is that the rate constant in the Polanyi-Wigner equation and the activation energy are assumed to be independent of the surface coverage.

Due to improvement in computational power, there are now several ways to perform thermal desorption analysis without assuming independence of the rate constant and activation energy. For example, the "complete analysis" method uses a family of desorption curves for several different surface coverages and integrates to obtain coverage as a function of temperature. Next, the desorption rate for a particular coverage is determined from each curve and an Arrhenius plot of the logarithm of the rate of desorption against 1/T is made. An example of an Arrhenius plot can be seen in the figure on the right. The activation energy can be found from the gradient of this Arrhenius plot.

Another analysis technique involves simulating thermal desorption spectra and comparing to experimental data. This technique relies on kinetic Monte Carlo simulations and requires an understanding of the lattice interactions of the adsorbed atoms. These interactions are described from first principles by the Lattice Gas Hamiltonian, which varies depending on the arrangement of the atoms. An example of this method used to investigate the desorption of oxygen from rhodium can be found in the following paper: "Kinetic Monte Carlo simulations of temperature programed desorption of O/Rh(111)".

Reductive or oxidative desorption
In some cases, the adsorbed molecule is chemically bonded to the surface/material, providing a strong adhesion and limiting desorption. If this is the case, desorption requires a chemical reaction which cleaves the chemical bonds. One way to accomplish this is to apply a voltage to the surface, resulting in either reduction or oxidation of the adsorbed molecule (depending on the bias and the adsorbed molecules).

In a typical example of reductive desorption, a self-assembled monolayers of alkyl thiols on a gold surface can be removed by applying a negative bias to the surface resulting in reduction of the sulfur head-group. The chemical reaction for this process would be:

where R is an alkyl chain (e.g. CH3), S is the sulfur atom of the thiol group, Au is a gold surface atom and e− is an electron supplied by an external voltage source.

Another application for reductive/oxidative desorption is to clean active carbon material through electrochemical regeneration.

Electron-stimulated desorption

Electron-stimulated desorption occurs as a result of an electron beam incident upon a surface in vacuum, as is common in particle physics and industrial processes such as scanning electron microscopy (SEM). At atmospheric pressure, molecules may weakly bond to surfaces in what is known as adsorption. These molecules may form monolayers at a density of 1015 atoms/cm2 for a perfectly smooth surface,.  One monolayer or several may form, depending on the bonding capabilities of the molecules.  If an electron beam is incident upon the surface, it provides energy to break the bonds of the surface with molecules in the adsorbed monolayer(s), causing pressure to increase in the system. Once a molecule is desorbed into the vacuum volume, it is removed via the vacuum's pumping mechanism (re-adsorption is negligible).  Hence, fewer molecules are available for desorption, and an increasing number of electrons are required to maintain constant desorption.

One of the leading models on electron stimulated desorption is described by Peter Antoniewicz In short, his theory is that the adsorbate becomes ionized by the incident electrons and then the ion experiences an image charge potential which attracts it towards the surface. As the ion moves closer to the surface, the possibility of electron tunnelling from the substrate increases and through this process ion neutralisation can occur. The neutralised ion still has kinetic energy from before, and if this energy plus the gained potential energy is greater than the binding energy then the ion can desorb from the surface. As ionisation is required for this process, this suggests the atom cannot desorb at low excitation energies, which agrees with experimental data on electron simulated desorption. Understanding electron stimulated desorption is crucial for accelerators such as the Large Hadron Collider, where surfaces are subjected to an intense bombardment of energetic electrons. In particular, in the beam vacuum systems the desorption of gases can strongly impact the accelerators performance by modifying the secondary electron yield of the surfaces.

IR photodesorption
IR photodesorption is a type of desorption that occurs when an infrared light hits a surface and activates processes involving the excitation of an internal vibrational mode of the previously absorbed molecules followed by the desorption of the species into the gas phase. One can selectively excite electrons or vibrations of the adsorbate or of the adsorbate-substrate coupled system. This relaxation of the bonds together with a sufficient energy exchange from the incident light to the system will eventually lead to desorption.

Generally, the phenomenon is more effective for weaker-bound physisorbed species, which have a smaller adsorption potential depth compared to that of the chemisorbed ones. In fact, a shallower potential requires lower laser intensities to set a molecule free from the surface and make IR-photodesorption experiments feasible, because the measured desorption times are usually longer than the inverse of the other relaxation rates in the problem.

Phonon activated desorption
In 2005, a mode of desorption was discovered by John Weaver et al. that has elements of both thermal and electron stimulated desorption. This mode is of particular interest as desorption can occur in a closed system without external stimulus. The mode was discovered whilst investigating bromine absorbed on silicone using scanning tunnelling microscopy. In the experiment, the Si-Br wafers were heated to temperatures ranging from 620 to 775 K. However, it was not simple thermal desorption bond breaking that was observed as the activation energies calculated from Arrhenius plots were found to be lower than the Si-Br bond strength. Instead, the optical phonons of the Silicon weaken the surface bond through vibrations and also provide the energy for electron to excite to the antibonding state.

Application
Desorption is a physical process that can be very useful for several applications. In this section two applications of thermal desorption are explained. One of them is actually a technique of thermal desorption, temperature programmed desorption, rather than an application itself, but it has plenty of very important applications. The other one is the application of thermal desorption with the aim of reducing pollution.

Temperature programmed desorption (TPD)
Temperature programmed desorption (TPD) is one of the most widely used surface analysis techniques available for materials research science. It has several applications such as knowing the desorption rates and binding energies of chemical compounds and elements, evaluation of active sites on catalyst surfaces and the understanding of the mechanisms of catalytic reactions including adsorption, surface reaction and desorption, analysing material compositions, surface interactions and surface contaminates. Therefore, TPD is increasingly important in many industries including, but not limited to, quality control and industrial research on products such as polymers, pharmaceuticals, clays and minerals, food packaging, and metals and alloys.

When TPD is used with the aim of knowing desorption rates of products that were previously adsorbed on a surface, it consists of heating a cold crystal surface that adsorbed a gas or a mixture of gases at a controlled rate. Then, the adsorbates will react as they are heated and then they will desorb from the surface. The results of applying TPD are the desorption rates of each of the product species that have been desorbed as a function of the temperature of the surface, this is called the TPD spectrum of the product. Also, as the temperature at which each of the surface compounds has been desorbed is known, it is possible to compute the energy that bounded the desorbed compound to the surface, the activation energy.

Thermal desorption for removal of pollution
Desorption, specifically thermal desorption, can be applied as an environmental remediation technique. This physical process is designed to remove contaminants at relatively low temperatures, ranging from 90 to 560 °C, from the solid matrix. The contaminated media is heated to volatilize water and organic contaminants, followed by treatment in a gas treatment system in which after removal, the contaminants are collected or thermally destroyed. They are transported using a carrier gas or vacuum to a vapor treatment system for removal/transformation into less toxic compounds.

Thermal desorption systems operate at a lower design temperature, which is sufficiently high to achieve adequate volatilization of organic contaminants. Temperatures and residence times are designed to volatilize selected contaminants but typically will not oxidize them. It is applicable at sites where high direct waste burial is present, and a short timeframe is necessary to allow for continued use or redevelopment of the site.

See also
 Adsorption
 Desorptive capacity
 Sorption isotherm
 Chemisorption
 Gibbs isotherm
 Moisture sorption isotherm
 Langmuir equation

References

Surface science
Articles containing video clips


text:
"Alaska" is a song by American singer and songwriter Maggie Rogers. It was released on October 14, 2016, through Debay Sounds and Capitol Records, as the lead single from her extended play (EP), Now That the Light Is Fading (2017). The song was written and produced by Rogers and Doug Schadt. The song became popular after Rogers played it for Pharrell Williams at a master class held at her school. His reaction to the song went viral, and "Alaska" gained popularity.

Background
In an interview with Alex Siber of Pigeons and Planes, Rogers said about the song: "The music, in a lot of ways, reflects this meditative quality I get from hiking and dancing. They're two polar opposite things when you're thinking about them from a distance. With one, you're alone in the middle of nature. The other involves loud music and groups of people. But my experiences with both of them in the last three years have turned them into a mental health thing, a grounding process. I think about them in the same way. They're the most ancient, primal release. When I had been hiking in summers after Alaska, I had been creating a natural sample bank of birds, noises. A good chunk of the rhythm in the song started from me just patting a rhythm on my jeans. That sample is the main rhythm. Me snapping in a room. I wanted to make dance music, or pop music, feel as human as possible." She also talked about the artwork for the single, saying "the artwork is from my time in Alaska—that's me in the red. It's funny, the 24 hours leading up to that photo were miserable. It had been raining for days straight, it was super foggy. We were having trouble navigating. We were in two different groups, separated from our friends. But that morning, everybody found each other and we cooked this big feast of pancakes and macaroni and cheese. Then the sun came up. We were in this glacial basin where there was this pool, essentially, and we hadn't seen any body of water like that. Nothing with that sort of volume. My best friend took that photo of me as we were getting water to cook the food [Laughs]. It seemed like the only appropriate way to represent the music."

Critical reception
Idolators Rachel Sonis labeled the song "endlessly infectious". Chris DeVille of Stereogum called it "a gorgeous thing to behold: thumping acoustic guitar figures, a crisply minimal disco drum beat, eerie background noise, thunderous bass, and twinkling pianos, all topped off by Grimes-reminiscent high-end vocal work. You're going to be hearing this one for a long time." Pastes Scott Russell dubbed it "hauntingly beautiful". Alex Siber of Pigeons and Planes said "what sounds like a soft-spoken soul begins to soar, liberated, as the record progresses. Rogers breathes the crisp air of glacial plains, fueling a voice that's at once as delicate and powerful as the nature she describes and samples in the track's backbone. Each component of 'Alaska' pulses with the same heartbeat, amplifying itself like an echo chamber in which dancing is required and sadness is left at the door. What remains is an ear worm as infectious as it is earnest, one that took time to crystalize."

Music video
The music video, directed by Zia Anger, was released on October 18, 2016.

A Q&A with Baltimore magazine revealed that the music video was shot at her parents' home in Easton, Maryland.

Rachel Sonis of Idolator described the video: "The clip sees the singer dancing in the woods during what appears to be dusk. The image then switches to a full-on evening dance party amid the trees, as Rogers and a bunch of dancers proceed to effortlessly execute joyous choreography before she disappears into a dark field."

Charts

Certifications

Release history

References

2016 singles
2016 songs
Capitol Records singles
Maggie Rogers songs
Songs about Alaska


text:
Grattan Township may refer to the following places in the United States:

 Grattan Township, Michigan
 Grattan Township, Itasca County, Minnesota
 Grattan Township, Holt County, Nebraska

Township name disambiguation pages


text:
La Castagniccia   est une région naturelle de l'En-Deçà-des-Monts située au nord-est de l'île de Corse. Elle culmine au Monte San Petrone ().

Géographie

Situation
La Castagniccia est une région sans façade maritime située sur la façade orientale de la Corse. Accrochée aux reliefs verdoyants du Monte San Petrone, elle est notamment constituée de tout ou partie des vallées du Fium'Alto, de la Casaluna et de l'Alesani, et compte six pièves : Alesani, Ampugnani, Casacconi, Orezza, Rostino et Vallerustie. Excepté la piève d'Alesani, les autres sont historiquement nommées les « cinque pievi », regroupées ainsi car elles ont toujours entretenu des relations très étroites et ont joué un rôle fondamental dans l'histoire de la Corse au , même si on ne connait pas l'origine exacte de cette dénomination.

Le Golo, le plus long fleuve de Corse, constitue la limite de la microrégion au nord et à l'ouest.

La Castagniccia est séparée de la mer Tyrrhénienne par les « pievi di marina » (ou plus récemment Castagniccia maritime), qui assurent une véritable continuité paysagère jusqu'à la plaine : du nord au sud Casinca, Tavagna, Moriani et Campoloro.

Au sud-ouest de la Castagniccia, sur l'autre versant des Caldane, se trouvent deux pièves couvertes de maquis et de chataîgniers en balcon sur les vallées du Tavignano et de la Bravona : Bozio et Serra.

Territoire
La Castagniccia est composée des territoires de six pièves pour un total de 59 communes :

Relief
La Castagniccia est une région montagneuse située à une altitude moyenne de , dans l'En-Deçà-des-Monts (en corse Cismonte) et dans la partie schisteuse de la Corse , dans le prolongement de la chaîne schisteuse du Cap Corse , son extrémité méridionale.

Ce massif est un bloc de schistes lustrés édifié au tertiaire lors de la surrection des Alpes sur un socle hercynien, de la fin de l'ère primaire. Son point culminant est le San Petrone (), autrefois nommé la montagne d'Accia. Il constitue la ligne de partage des eaux des fleuves Golo à l'ouest et au nord et Tavignano au sud, les plus longs de l'île. Ses limites à l'est se trouve la Plaine orientale et la mer Tyrrhénienne.

Dotée d'une terre fertile et riche en cours d'eau, la Castagniccia est une région très verte et très boisée, qui contraste avec les régions plus pauvres et plus arides de Corse.

Accès
La Castagniccia est une région enclavée accessible au prix de routes très sinueuses empruntant souvent des cols de montagnes. Les principaux accès se font depuis :
 Folelli au nord-est sur la RT 10 (ex-RN 198), à  de la Porta et  de Piedicroce ;
 Cervione au sud-est, à  de Piedicroce ;
 Ponte-Leccia au nord-ouest sur la RT 20 (ex-RN 193) par Morosaglia et le col de Prato (), à  de la Porta et  de Piedicroce;
 Barchetta au nord sur la RT 20 (ex-RN 193) par Penta-Acquatella et le col de Saint-Antoine (), à  de la Porta et  de Piedicroce.

Territoire de vie du Parc naturel régional de Corse

Castagniccia est aussi le nom de l'un des onze « territoires de vie » du PNRC. La totalité des communes des pièves d'Ampugnani, Orezza et Alesani y ont adhéré. Les communes voisines de Porri (Casinca), Pero-Casevecchie (Tavagna), Pianello, Zuani, Moïta et Matra (toutes quatre dans la piève de Serra) complètent l'effectif des 44 communes du territoire de vie Castagniccia.

Étymologie
La région tire son nom du châtaignier, castagnu en corse, arbre omniprésent dans la région. Très boisée et très riche en eau, la Castagniccia, bien que montagneuse et difficile d'accès, a connu la densité de population rurale la plus forte de Corse au . Ses richesses et ses atouts ont attiré de nombreuses familles. Son économie était basée sur la culture de la châtaigne, qui sauva de nombreux Corses de la famine dans une île très pauvre.

Les habitants de la Castagniccia sont appelés Castagnicciaii.

Histoire
La montagne d'Accia qui se situait dans la piève d'Ampugnani, dominait la région. Au nord de son sommet se trouvent les ruines d'une très ancienne église appelée San Pietro d'Accia.  Cette église est la cathédrale de l'évêché d'Accia.

Après avoir défaits les Mores qui s'étaient retirés sur le mont d'Accia et les avoir soumis, avec l'appui des autres évêques de l'île, le comte Bianco obtint de faire du mont d'Accia, le titre d'un évêché, soumis à l'archevêché de Gênes et comprenant deux pièves : Ampugnani et Rostino. Cet évêché fut appelé évêché d'Accia ; il y bâtit l'église Saint Pierre, au lieu-dit "San Petruculu" (littéralement "le petit Saint-Pierre", par opposition au "San Petrone" ("le grand Saint-Pierre").

Dans sa bulle du , le pape Innocent II institue le siège épiscopal d'Accia, cujus sedem constituimus, et ajoute que le nouveau diocèse sera formé de deux pièves, l'une détachée du diocèse de d'Aléria (Ampugnani), l'autre du diocèse de Mariana (Rostino).

Selon Gams, qui cite plusieurs évêques (Nicolaus, en 909 ; Riccobonus, en 930 ; Henricus, en 1113), peut-être que les évêques d'Accia n'avaient-ils jusqu'en 1133 qu'un titre sans juridiction.

Son nom s'impose dès le . La « région plantée de châtaigniers » se caractérise par ses hautes collines aux versants recouverts d'interminables châtaigneraies, tandis que sur les crêtes, resserrés sur eux-mêmes, de petits villages semblent les surveiller. Elle correspond à une partie de l'ancien pays Cortinco.

Le châtaignier, surnommé « l'arbre à pain », présent en Corse dès le Néolithique, a été fortement développé par les Génois à partir du . Une ordonnance de 1584 obligeait chaque paysan à planter quatre arbres fruitiers par an. En 1770, la châtaigne représentait 70 % des cultures, entraînant une certaine prospérité et une forte concentration de population...

La Castagniccia fut l'un des principaux foyers de révolte au moment de la guerre d'indépendance. C'était alors une région très peuplée.

Berceaux de personnages célèbres dont Pascal Paoli, la Castagniccia revendique une identité particulièrement forte. D'après le recensement de 1786, effectué par les Français dans le cadre du « plan terrier » (1770-1795) la Castagniccia concentrait une forte proportion de la production artisanale corse. 49 % des artisans corses recensés sont alors regroupés dans 14 villages de la Castagniccia, constat qui permet d'expliquer la prospérité de cette région montagneuse.  Au début du  l'effondrement démographique, commencé vers 1900, a entraîné la constitution d'un quasi-désert humain.

Articles connexes
 Microrégions de Corse
 Liste des territoires de vie du Parc naturel régional de Corse
 Canton de la Castagniccia

Liens externes
 Syndicat d'Initiative de la Castagniccia

Notes et références

Notes

Références

Géographie de la Corse
Territoire de vie du parc naturel régional de Corse


text:
En fonética, la aspiración es una fuerte explosión de aire que acompaña la relajación (o el inicio en el caso de la preaspiración) de una obstruyente.

El signo diacrítico para denotar la aspiración en el Alfabeto Fonético Internacional (AFI) es un superíndice "h", . Las consonantes no aspiradas normalmente no se marcan explícitamente como tales, aunque existe un diacrítico especial cuando se quiere indicar explícitamente mediante el diacrítico .

Ejemplos

En la mayoría de los dialectos del español, no hay diferencias notables de aspiración en las oclusivas y otros tipos de obstruyentes. Aunque sí existen en lenguas como el inglés donde existe una audible diferencia entre palabras como pin 'insignia' () y spin 'giro' (). En español sólo ocurre como característica fonética secundaria en ciertos dialectos, por ejemplo el murciano y algunas variedades de andaluz en oclusivas que siguen a una -s implosiva como en:
¡Está aquí! pronunciado  o  , frente a una pronunciación más general .
En diversas lenguas, como el chino, existe una oposición fonológica entre oclusivas aspiradas y no aspiradas, en lugar de existir una oposición entre oclusivas sordas y sonoras, como se da por ejemplo en las lenguas romances; en algunas lenguas, como el sánscrito, lengua clásica de la India, se dan a la vez ambos tipos de oposición.

Descripción
Las consonantes sordas se articulan con las cuerdas vocales abiertas, mientras que las consonantes sonoras se articulan con las cuerdas vocales parcialmente cerradas. La aspiración se da en las consonantes sordas cuando las cuerdas vocales permanecen abiertas un tiempo notorio tras la relación de la obstrucción de la consonante. Una sencilla manera de asignar el carácter aspirado a una consonante es medir el VOT (voice onset time) o "tiempo de inicio de la sonoridad" de la vocal sonora que siga a la consonante.

Patrones de uso

En inglés, las oclusivas sordas se articulan como aspirada por la mayoría de los hablantes cuando aparecen en posición inicial absoluta o al inicio de una sílaba tónica como en pin, Kate, tone. Sin embargo, no se articulan como aspiradas cuando el ataque silábico tiene s- como en spin, skate, stone.

Las consonantes aspiradas no siempre aparecen seguidas de vocales u otros sonidos sonoros; de hecho, en armenio oriental, la aspiración contrasta fonológicamente incluso en posición final de palabra. Por ejemplo en los siguientes pares mínimos  'almohada' -  'difícil' y  'alto'.

En muchas lenguas, como el chino, las lenguas indoarias, las lenguas dravídicas, el islandés, el coreano, el tai, el griego antiguo y un buen número de lenguas indígenas de Norteamérica, existe una oposición fonológica entre las oclusivas no aspiradas  y las aspiradas , pese a que la mayoría de las lenguas del mundo carece de consonantes aspiradas.

En las variantes del alemánico, existen consonantes no aspiradas  así como aspiradas , siendo interpretadas estas últimas como grupos consonánticos. En danés y en la mayor parte de las variedades meridionales del alemán, las consonantes lenes transcritas por razones históricas como  se distinguen de las correspondientes fortes  principalmente por la ausencia de aspiración en las "lenes".

En islandés, existen consonantes fonéticamente preaspiradas , que algunos especialistas consideran fonológicamente como grupos consonánticos. Las consonantes preaspiradas también aparecen en las lenguas laponas, por ejemplo en el idioma saami skolt, donde las oclusivas sordas  se pronuncian como preaspiradas () cuando no aparecen en posición final.

Un universal lingüístico es que las lenguas que tienen oposición fonológica aspiración también tendrán fricativa glotal sorda  o fricativa glotal sonora .

Grados de aspiración

Debe señalarse que existen diferentes grados de aspiración. Así el armenio y el cantonés tienen aspiraciones más o menos igual de largas que las que se encuentran en las oclusivas sordas del inglés. En cambio, el coreano tiene aspiradas que lo son ligeramente, junto a otras fuertemente aspiradas (variando en uno y otro caso el VOT).

Un signo caído en desuso del AFI para la aspiración ligera es  (es decir, como el signo rotado de una eyectiva), aunque en la actualidad no se usa mucho (aunque algunos americanistas todavía lo usan).

No existe un signo específico para la aspiración fuerte, aunque ocasionalmente el signo  se ha usado redoblado como por ejemplo para indicar la oposición existente en coreano entre  y . Nótese sin embargo que actualmente estos signos se transcriben casi universalmente como  y  (aunque técnicamente el primero está ligeramente aspirado y el segundo fuertemente aspirado).

Las aspiración también varía con el punto de articulación. En español, por ejemplo, las oclusivas /p t k/ tienen VOTs aproximados de 5, 10 y 30 milisegundos, mientras que en inglés /p t k/ tienen VOTs de alrededor de 60, 70 y 80 ms. Para el coreano se ha medido VOTs promedios de 20, 25 y 50 ms para  y de 90, 95 y 125 para .

Uso de los signos  y

El término «aspiración» y el signo de aspiración se usan a veces con las oclusivas sonoras, como en . Sin embargo, esta «aspiración de sonoras» es un fenómeno diferente que se conoce como voz murmurada, y puede ser denotado más propiamente como  o . Algunos lingüistas restringen el uso de subíndice  a las sonorantes, tales como las vocales y las nasales, que se articulan murmuradamente durante toda su duración, y usan el superíndice  para la relajación de las obstruyentes murmuradas. Cuando las murmuradas se incluyen bajo el término «aspiración», como es práctica común en la lingüística indoaria, se suelen usar los términos «aspiración sorda» y «aspiración sonora» para evitar la ambigüedad.

Véase también
VOT
Fonación
Preaspiración
Espíritu áspero
Espíritu suave

Referencias

Bibliografía
Cho, T., & Ladefoged, P., "Variations and universals in VOT". In Fieldwork Studies of Targeted Languages V: UCLA Working Papers in Phonetics vol. 95. 1997.

Fonética
Diacríticos del Alfabeto Fonético Internacional


text:
Die 34. Alpinen Skiweltmeisterschaften fanden vom 3. bis 15. Februar 1997 im italienischen Wintersportort Sestriere statt.

Vergabe
Die Vergabe war am 12. Juni 1992 beim 38. FIS-Kongress in Budapest durchgeführt worden.

Eröffnung
Die Eröffnung fand am 2. Februar 1997 ab 19 Uhr statt; Ministerpräsident Romano Prodi nahm diese vor. Fahnenträger der Österreicher war der regierende Abfahrtsweltmeister Patrick Ortlieb.

Geldfragen
Die Verantwortlichen für die bevorstehenden Weltmeisterschaften hatten schon am 25. Januar 1996 zu einer Pressekonferenz geladen, zu der hochrangige Politiker erschienen waren. Nebst infrastrukturellen Maßnahmen, darunter eine 20 km lange Autobahn von Turin zum Veranstaltungsort, gab es außerdem noch einen staatlichen Zuschuss von 21 Mia. Lire (ca. 1,93 Mio. DM/1,69 Mio. CHFr). Dank des Fiat-Konzerns mit Inhaber Giovanni Agnelli wurden pro Herrenbewerb 98.000 US$ und pro Damenbewerb 48.000 US$ als Preisgelder angekündigt.

Dies und das
 In Sestriere hatte es ein 15-tägiges Fahrverbot für alle Privatfahrzeuge gegeben. Es waren 800 Mio. Lire (857.000 DM/750.000 CHFr) bei 85.000 zahlenden Besuchern eingenommen. Akkreditiert waren 180 FIS-Funktionäre, 1142 Sportler und Trainer, 1454 Medienvertreter, 3289 Vertreter vom OK, 1450 Beobachter und 138 Angestellte – und es wurden 9774 Tages-Akkreditierungen ausgegeben.
 Es hatten 470 Läufer aus 59 Ländern genannt, wobei Algerien für die Auslosung zum Herren-Super-G fünf Fahrer erkoren hatte und erst von FIS-Renndirektor Günter Hujara darüber aufgeklärt werden musste, dass das Kontingent pro Nation lediglich vier Mann beträgt, was nichts mit politischen Vorurteilen zu tun habe.
 Bei der Eröffnungsfeier schien die Anwesenheit der Sportler ein störendes Beiwerk zu sein. Während die ÖSV-Delegation gar nicht in das Skistadion vorgelassen worden war, wurde Fahnenträger Ortlieb sofort nach seinem Einmarsch die Fahne abgenommen und er hinauskomplimentiert. Der Eröffnungsrede von Premier Prodi wurde durch ein minutenlanges Pfeifkonzert unterbrochen, was an den von ihm Tage zuvor angekündigten Steuererhöhungen gelegen hatte.

Programm
Herren:
3. Februar 13 h Super-G
6. Februar Kombination 12 h Abfahrt/18 und 21 h Slalom:
8. Februar 13 h Abfahrt
12. Februar 10 und 13 h Riesenslalom
15. Februar 18 und 21 h Slalom

Damen:
5. Februar 18 und 21 h Slalom
9. Februar 10 und 13 h Riesenslalom
11. Februar 13 h Super-G
13. Februar Kombination: 12 h Abfahrt/18 und 21 h Slalom
15. Februar 13 h Abfahrt

Es gab an der Planung Kritik, da in der ersten Woche nur ein Damenbewerb auszutragen war – dies führte auch wegen der Programmfülle in der zweiten Woche zu einer geringeren Zahl an Nennungen für die Kombination. Letztlich wurde (ungewollt) der Abschlusstag (15. Februar) zu einem "Super-Samstag" mit drei Entscheidungen: Damen-Abfahrt, Damen-Kombination und Herren-Slalom, denn die Kombinationsabfahrt der Damen hatte wegen Windstürmen und Neuschnees weder am 13. Februar (dies trotz einer Stunde Wartezeit, bei der aber bereits nach 35 Minuten die Verantwortlichen erkannt hatten, dass "für heute Schluss ist") noch am 14. Februar (geplante Startzeit 10 h) nicht stattfinden können und konnte erst mit zweitägiger Verspätung gefahren werden, womit eine Vorverlegung der Spezialabfahrt bewirkt worden war.

Erwähnenswertes
 Es gab drei erfolgreiche Titelverteidigungen, wobei dies im Super-G sowohl bei den Damen als auch den Herren gelang.
 Marc Girardelli war zwar zu den Weltmeisterschaften angereist, nahm aber nicht teil. Vielmehr gab er am 10. Februar im Hotel »Il principe« seinen Rücktritt vom Rennsport bekannt.
 Die TV- und Werberechte wurden von den Organisatoren um ca. 47,1 Mio. DM (41,2 CHFr/330 Mio. S) verkauft.

Männer

Abfahrt

Titelverteidiger: Patrick Ortlieb (AUT)
Datum: 8. Februar, 13:00 Uhr
Piste: "Kandahar Banchetta G. Nasi"
Start 2.800 m, Ziel 1.886 m; Länge: 3299 m, Höhenunterschied: 914 m
40 Tore – Kurssetzer: Sepp Messner (FIS)

Am Start waren 52 Läufer, 46 von ihnen erreichten das Ziel.

Die Österreicher galten, auch auf Grund der Trainingsleistungen (immer wieder Bestzeiten von Fritz Strobl), als die großen Favoriten; in Statements gaben internationale Experten zum Ausdruck, dass es eher einen Dreifach-Sieg für Österreich als keine Medaille geben würde. Letztlich versäumte Fritz Strobl zwar die Medaille um eine Hundertstel Sekunde, jedoch wurde das Resultat in den österreichischen Zeitungen als "Debakel" bezeichnet. Vor allem die letzte große Kurve vor dem Ziel, bekannt als "Aqua Minerale", wurde fast allen ÖSV-Läufern zum Verhängnis; dort stürzten Werner Franz (Nr. 8) und Josef Strobl (Nr. 12), und Fritz Strobl (Nr. 11) verlor entscheidende Zeit. Der eigentliche Saisondominator war aber Luc Alphand (Nr. 10) gewesen, der bereits im oberen Streckenteil stürzte.
Von den Top-Läufern hatte Ghedina (Nr. 9) die Führung übernommen, Kernen (Nr. 14) war um einiges schneller und letztlich konnte Kjus (Nr. 18) noch Silber gewinnen.

Ausgeschieden u. a.: Luc Alphand (FRA), Werner Franz (AUT), Josef Strobl (AUT)

Super-G

Titelverteidiger: Atle Skårdal (NOR)
Datum: 3. Februar, 13:00 Uhr
Piste: "Kandahar Banchetta"
Länge: 2325 m, Höhenunterschied: 650 m
Tore: 45 - Kurssetzer: Kurt Engstler (AUT)

Am Start waren 79 Läufer, 66 von ihnen erreichten das Ziel.

Ausgeschieden u. a.: Daron Rahlves (USA)

Riesenslalom

Titelverteidiger: Alberto Tomba (ITA)
Datum: 12. Februar, 10:00 Uhr (1. Lauf), 13:00 Uhr (2. Lauf)
Piste: "Sises 2"
Länge: 1400 m, Höhenunterschied: 450 m
Tore: 61 (1. Lauf), 60 (2. Lauf)

Gemeldet 110 Läufer, nach einem Verzicht waren 109 Läufer am Start, 58 von ihnen erreichten das Ziel.
Nach dem ersten Lauf führte Von Grünigen in 1:23,31 und 1,12 s. vor Locher; auf Rang 3 lag Kjus (+ 1,28) und Schifferer nahm nur Rang 9 ein (+ 1,74 s). Der Salzburger konnte sich mit Laufbestzeit noch auf den Bronzerang vorschieben (Kjus und Von Grünigen fuhren die zweite und dritte Zeit).

Ausgeschieden u. a.: Urs Kälin (SUI), Jure Košir (SLO), Siegfried Voglreiter (AUT), Patrick Holzer, Alberto Tomba (beide ITA), Harald Christian Strand Nilsen, Tom Stiansen (beide NOR), Alois Vogl (GER), Johan Wallner (SWE), Markus Eberle (GER), Daron Rahlves (USA), Andreas Ertl (GER), Patrik Järbyn (SWE), Kalle Palander (FIN), Alain Baxter (GBR), Hubertus von Hohenlohe (MEX) (alle im ersten Lauf)

Slalom

Titelverteidiger: Alberto Tomba (ITA)
Datum: 15. Februar, 18:00 Uhr (1. Lauf), 21:00 Uhr (2. Lauf)
Piste: "Kandahar"
Länge: 650 m, Höhenunterschied: 210 m
Tore: 67 (1. Lauf), 71 (2. Lauf)

Es waren 103 Läufer gemeldet, von denen drei nicht ins Rennen gingen; somit waren 100 Läufer am Start, 42 von ihnen erreichten das Ziel.
Nach dem ersten Lauf führte Amiez vor Sykora, Stiansen, Stangassinger, Reiter, Košir und Tomba; Voglreiter lag auf Rang 14, Furuseth auf 16 (er konnte mit Laufbestzeit im 2. Durchgang noch Rang 4 erreichen).

Ausgeschieden u. a.: Pierrick Bourgeat (FRA), Thomas Grandi (CAN), Andreas Ertl (GER), Johan Wallner (SWE) (alle erster Lauf); Kjetil André Aamodt (NOR), Martin Hansson (SWE), Bruno Kernen (SUI), Kiminobu Kimura (JPN), Mario Reiter (AUT), Gerhard Speiser (GER) (alle zweiter Lauf)
Disqualifiziert (u. a.): Markus Eberle (GER), Konrad Kurt Ladstätter (ITA) (alle erster Lauf)

Kombination

Titelverteidiger: Marc Girardelli (LUX) (nicht angetreten; stand kurz vor seinem Rücktritt)
Datum: 6. Februar, 12:00 (Abfahrt)6. Februar, 18:00 Uhr / 21:00 Uhr (Slalom)

Abfahrtsstrecke: "Kandahar Banchetta G. Nasi"
Start: 2.686 m; Ziel: 1.886 m; Streckenlänge: 2965 m, Höhenunterschied: 800 m
Tore: 33 – Kurssetzer: Sepp Messner (FIS)

Slalomstrecke: "Slalom Kandahar"
Starthöhe 2.210 m, Zielhöhe 2.030 m; Höhenunterschied: 180 m; Länge: 600 m
Tore: 58 (1. Lauf; Kurssetzer Louis Monney, SUI), 55 (2. Lauf; Kurssetzer Biagio Montagnoli, ITA)

Am Start waren 57 Läufer, 25 klassierten sich.

Nicht im Klassement (alle nach dem Slalom) wie folgt:
Nicht angetreten: Stefan Kraus (GER)
Ausgeschieden u. a. Ed Podivinsky (CAN), Werner Franz (AUT), Patrik Järbyn (SWE) (erster Lauf), Hubertus von Hohenlohe (MEX) (zweiter Lauf)
Disqualifiziert u. a.: Jürgen Hasler (LIE) (erster Lauf); Günther Mader (AUT), Kalle Palander (FIN) (zweiter Lauf)

Frauen

Abfahrt

Titelverteidigerin: Picabo Street (USA) (nach Oberschenkelbruch und Kreuzbandriss beim Super-G in Lake Louise am 1. Dezember 1996 nicht am Start)
Datum: 15. Februar, 10:30 Uhr
Piste: "Kandahar Banchetta G. Nasi"
Start: 2.686 m, Ziel: 1.886 m; Länge: 2965 m, Höhenunterschied: 800 m
Tore: 33 – Kurssetzer: Jan Tischhauser (FIS)

Am Start waren 37 Läuferinnen, alle erreichten das Ziel.

Siegerin Hilary Lindh war zwar als Medaillengewinnerin in der Olympia-Abfahrt 1992 (Silber) und WM-Abfahrt 1996 (Bronze) keine Unbekannte, jedoch lag ihr letzter Sieg vom Dezember 1994 zurück, und in der laufenden Saison hatte sie überhaupt nur ein Top-Resultat, dieses allerdings in der letzten Abfahrt vor den Weltmeisterschaften mir Rang 3 in Laax. Mit Nr. 14 profitierte sie von der besser werdenden Sicht wie auch die anderen Medaillengewinnerinnen (Zurbriggen Nr. 18, Wiberg Nr. 19), während Seizinger (Nr. 12) doch noch leicht benachteiligt war.

Super-G

Titelverteidigerin: Isolde Kostner (ITA)
Datum: 11. Februar, 13:00 Uhr
Piste: "Kandahar Banchetta"
Länge: 2081 m, Höhenunterschied: 550 m
Tore: 33 – Kurssetzer: Stephan Kurz (GER)

Es waren 50 Läuferinnen gemeldet, nach Startverzicht von 2 Läuferinnen waren 48 Läuferinnen am Start; 44 von ihnen erreichten das Ziel.
Von den prominenteren Läuferinnen fiel nur Mojca Suhadolc (SLO) aus.

Riesenslalom

Titelverteidigerin: Deborah Compagnoni (ITA)
Datum: 9. Februar, 10:00 Uhr (1. Lauf), 13:00 Uhr (2. Lauf)
Piste: "Sises 2"
Start 2.430 m; Ziel: 2.030 m; Länge: 1337 m, Höhenunterschied: 400 m
Tore: 58 (1. Lauf; Kurssetzer Thierry Meynet, SUI), 57 (2. Lauf; Kurssetzer Sepp Hanser, AUT)

Nach dem Startverzicht von Henna Raita (FIN) waren 67 Läuferinnen am Start, 32 von ihnen erreichten das Ziel.
Das Klassement des ersten Laufes lautete: Compagnoni 1:17,64; Roten + 0,73 s; Wachter + 1,11 s; Piccard lag mit 1,94 s Rückstand auf Rang 12 und konnte mit Laufbestzeit (vor Compagnoni) noch Bronze gewinnen.

Ausgeschieden u. a.: Annemarie Gerg (GER), Birgit Heeb (LIE), Karen Putzer (ITA), Ana Galindo Santolaria (ESP) (alle erster Lauf), Kirsten Clark (USA), Marianne Kjørstad (NOR), Karin Köllerer (AUT), Katja Koren (SLO), Barbara Merlin (ITA), Ylva Nowén (SWE), Tanja Poutiainen (FIN), Stefanie Schuster (AUT) (zweiter Lauf). Warwara Selenskaja (RUS) wurde nach dem ersten Lauf disqualifiziert, Sabina Panzanini (ITA) als 16. des ersten Durchgangs trat zum zweiten Lauf nicht mehr an.

Slalom

Titelverteidigerin: Pernilla Wiberg (SWE)
Datum: 5. Februar, 18:00 Uhr (1. Lauf), 21:00 Uhr (2. Lauf)
Piste: "Kandahar"
Start 2.210 m; Ziel: 2.030 m; Länge: 480 m, Höhenunterschied: 180 m
Tore: 65 (1. Lauf; Kurssetzer Erik Skaslien, Nor), 62 (2. Lauf; Kurssetzer Mats Hansson, SWE)

Am Start waren 70 Läuferinnen, 42 von ihnen erreichten das Ziel.
Nach dem ersten Lauf führte Roten mit 52,67 s und 0,05 s vor Compagnoni; Dritte war Eder (+ 0,08); es folgten Oester, Riegler, Egger und Magoni (+ 0,46 s), Chauvet, Wiberg und Hilde Gerg (+ 1,18 s). Wachter lag nur auf Rang 28 (+ 2,78 s). Im zweiten Lauf gab es mit Compagnoni vor Gallizio und Magoni drei Italienerinnen an der Spitze.

Ausgeschieden u. a.: Ylva Nowén (SWE), Sonja Nef (SUI), Kristina Koznick (USA), Zali Steggall (AUS), Stefanie Wolf (GER) (alle erster Lauf); Nataša Bokal (SLO), Sabine Egger (AUT), Andrine Flemmen (NOR), Katja Koren (SLO), Marlies Oester (SUI), Claudia Riegler (NZL), Pernilla Wiberg (SWE) (alle zweiter Lauf)

Kombination

Titelverteidigerin: Pernilla Wiberg (SWE)
Datum: 15. Februar, 13:00 (Abfahrt)13. Februar, 18:00 Uhr / 21:00 Uhr (Slalom)

Abfahrtsstrecke: "Kandahar Banchetta G. Nasi"
Start: 2.536 m, Ziel: 1.886 m; Streckenlänge: 2560 m, Höhenunterschied: 650 m
Tore: 30 – Kurssetzer: Jan Tischhauser (FIS)

Slalomstrecke: "Slalom Kandahar"
Start: 2.170 m, Ziel: 2.130 m; Länge: 480 m, Höhenunterschied: 140 m
Tore: 53 (1. Lauf; Kurssetzer Adret Maurice, FRA), 53 (2. Lauf; Kurssetzer Karl Leiter, ITA)

Am Start waren 23 Läuferinnen; nach dem Slalom verblieben 19 Läuferinnen, die sich alle klassierten.

Ausgeschieden u. a.: Ingeborg Helen Marken (NOR), Pernilla Wiberg (SWE) (beide im ersten Slalom-Durchgang)

Medaillenspiegel

Weblinks

Einzelnachweise

1997
Sportveranstaltung 1997
Weltmeisterschaften 1997
Sportveranstaltung in Sestriere


text:
Un catafalco es un túmulo o plataforma elevada cuidadosamente adornada que se erige en el interior de los templos o lugares donde se celebran exequias solemnes. Los catafalcos tuvieron su época de máximo esplendor durante el Barroco, cuando se convirtieron en auténticas obras de arte y simbolismo que se elevaban varios metros en el interior de las iglesias. Cayeron en desuso a lo largo del , optándose por plataformas mucho más sencillas que meramente sostienen el féretro.

Origen del término
Del italiano catafalco, y éste del latín vulgar catafalicum, a su vez de:

 el griego κατά (katá), "junto a".
 el latín fala, "andamio", probablemente de origen etrusco.

Descripción

El catafalco solía tener una base rectangular o poligonal y elevarse varios centímetro del suelo, a veces trasformándose en estructuras piramidales y escalonadas de varios metros o incluso en pequeños templetes. Se decoraba con esculturas, relieves, cirios, candelabros o incensarios, así como con varios símbolos cristianos (cruces), fúnebres (esqueletos) o elementos que aludían a las virtudes del difunto. En algunas ocasiones podía cubrirse con un dosel o baldaquino. Se adornaba con los habituales colores de luto: negro, violeta o plateado o con los colores propios del cargo del difunto, como en el caso de los Papas, cuando se decora en rojo, color pontificio.

Los materiales eran casi siempre peribles, maleables y poco costosos, como madera, yeso o cera, que con frecuencia se recubrían con suntuosas telas. Dado que se trataba de obras efímeras, los catafalcos eran desmontados después de los funerales y sus partes y materiales re-aprovechados para otras exequias solemnes o celebraciones cortesanas.

El catafalco a menudo se puede confundir con el castrum doloris (del latín, lit. "castillo de dolor"), que estrictamente hablando son todas las estructuras y decoraciones que rodean al catafalco con el sarcófago.

Historia
El uso de grandes catafalcos ya está documentado en la Antigüedad, pero solo se recupera en Europa a partir del , siendo Italia el origen de esta recuperación. En España, las exequias de Carlos V en 1558 son las primeras en usar un catafalco.

Sin embargo, es a finales del , en época barroca, cuando los catafalcos adquieren en Europa proporciones monumentales, siendo además decorados con gran profusión y detalle, por lo que pueden llegar a considerarse ejemplos de arquitectura efímera.

En España, uno de los primeros grandes catafalcos fue el levantado en honor de Felipe III por Juan Goméz de Mora, que seguía una sobria inspiración herreriana. Con el catafalco de Felipe IV, obra de Sebastián Herrera Barnuevo y elevado en 1666, se produjo un claro giro hacia formas más barrocas. Sin embargo, el que José de Churriguera diseñó para la reina María Luisa de Orleans en 1689 anunciaba ya la exuberancia y el exceso churrigueresco que dominarían los catafalcos regios hasta bien entrado el , y que tendrían su máximo exponente en los concebidos por Teodoro Ardemans. Los catafalcos diseñados por Giovanni Battista Sachetti a finales del reinado de Felipe V y durante el de Fernando VI ya optaron por soluciones menos castizas y más clasicistas, de clara impronta italiana.

En Francia, el primer gran catafalco, o machine à l'italienne, fue erigido en Saint Denis en 1669, en honor a Enriqueta María de Inglaterra y el apogeo llegó con el monumental túmulo en honor a la reina María Teresa de Austria en Notre Dame, diseñado por Jean Bérain en 1683.

En el último tercio del , el catafalco adoptó formas claramente antiquizantes, con masas claras, formas depuradas y detalles neoclásicos (roleos, pebeteros, guirnaldas o drapeados). Clara muestra de ello es el catafalco para María Teresa de Austria elevado en Notre Dame en 1781 y diseñado por el afamado Pierre-Adrien Pâris, o el túmulo en honor de Carlos III construido en 1789 en la iglesia de Santiago de los Españoles de Roma; en él, su arquitecto, Giuseppe Pannini, optó por realizar una versión reducida de los templos de Paestum.

Los grandes catafalcos continuaron usándose a lo largo de todo el  e inicios del , tanto en exequias de soberanos como Vittorio Emanuele II de Italia, de presidentes como Sadi Carnot o de celebridades como el torero José Gómez Ortega.

Uso
Sobre el catafalco se colocaban los restos mortales del difunto ya sea directamente sobre él, o bien, dentro de un sarcófago, féretro o similar, que podía estar abierto o no. Este arreglo se hacía durante las ceremonias previas al enterramiento, que podían durar días, para rendir honras fúnebres al finado.

En otros casos el catafalco se erigía para honrar al difunto, sin que por ello contuviera sus restos, tal es el caso de los catafalcos erigidos en las iglesias para conmemorar la muerte de soberanos. Por ejemplo, en el caso de la muerte de Carlos III en 1788 se erigieron catafalcos en la iglesia de Santiago de los Españoles de Roma, en la catedral de Barcelona, en la catedral de Sevilla, en la catedral de Guatemala, en la iglesia de la Merced de Sevilla, en la catedral de Lima, en la catedral de Puebla y en la catedral de Granada. Ninguno de estos catafalcos contenían los restos del monarca, que se expusieron el salón del Trono del Palacio Real de Madrid.

Galería de catafalcos en España

Galería de catafalcos en Europa

Véase también

 Corpore insepulto
 Corpore praesente
 Exequias
 Exitus
 Muerte
 Praesente cadavere
 Sepultura
 Puesta en ataúd

Referencias

Antropología
Ceremonias funerarias


text:
Jean-Baptiste Poquelin, més conegut com a Molière (París, 15 de gener del 1622 - 17 de febrer del 1673), fou un dramaturg i actor francès.

Considerat com el mestre de la Comédie Française, roman l'autor amb més obres representades per aquesta institució. Inflexible amb la pedanteria dels falsos savis, les mentides dels metges ignorants i les pretensions dels rics burgesos, Molière estima la joventut i la vol alliberar de tan absurdes càrregues i prejudicis.

En les 30 comèdies que va escriure després del seu retorn a París, mostra un coneixement pregon de les incongruències de la vida humana i de la societat francesa del seu temps. Hi és capaç de tractar temes seriosos, i àdhuc tràgics, sense renunciar a l'alegria i a l'exuberància de la comèdia. Va ser un mestre en el maneig dels diàlegs i en l'ús de l'argot.

Molt lluny dels rigors de la devoció o de l'ascetisme, el seu paper de moralista té els límits que ell mateix es va imposar: «No sé si no és millor treballar per rectificar i per suavitzar les passions humanes que voler suprimir-les completament», i el seu objectiu és sobretot de «fer riure la gent honrada». D'aquesta manera, fa seva la divisa que usaven els comediants italians dels anys 1620 a França: Castigat ridendo mores - 'corregeix els costums pel riure'.

Biografia

Infantesa i joventut
Fill d'un tapisser establert al carrer Saint-Honoré a París, Jean-Baptiste Poquelin és batejat el 15 de gener de 1622 a la parròquia de Saint-Eustache, per la qual cosa hom suposa que va nàixer aquell mateix dia o el dia anterior. Dos anys després, arran del naixement d'un germà menor que també va ser batejat com a Jean, hom el va començar a anomenar Jean Baptiste.

Sa mare, Marie Cressé, va morir l'any 1632, quan ell no tenia més que 10 anys. Son pare es va tornar a casar amb Catherine Fleurette, una altra filla de tapisser, amb la qual va tenir cinc fills més. L'any 1631, el seu pare va obtenir el títol de valet de chambre tapissier du roi ('vailet o mosso de cambra tapisser del rei') i 6 anys més tard, el 18 de desembre de 1637, Molière va fer el jurament que li permetia d'assumir el càrrec del seu pare sota Lluís XIII.

Probablement l'any 1636 va entrar com a estudiant al collège de Clermont (actual lycée Louis-le-Grand), regentat pels jesuïtes, un dels col·legis més selectes de la capital. Jean-Baptiste hi rebé una educació excel·lent (llatí, matemàtiques, física, filosofia... però també esgrima i dansa). Segons certes fonts, hi hauria tingut per company d'estudis el príncep de Conti, que posteriorment esdevindria protector seu i de la seua companyia de teatre. Hauria estat potser igualment l'alumne del filòsof Pierre Gassendi. Hi va romandre cinc anys.

Sembla que posteriorment va estudiar dret a Orléans, per bé que no se sap amb certitud si en va obtenir el diploma. S'ha suggerit com a prova dels seus estudis de dret el correcte ús que fa en les seues comèdies de la terminologia legal, encara que en contra hi ha el fet que llavors el diploma de dret era una mena de títol honorífic que directament es comprava amb diners, sense que calguera gaire esforç en els estudis. En tot cas, no va poder accedir al diploma fins a l'any 1641, quan acabà els estudis al collège de Clermont, i potser va exercir d'advocat durant alguns mesos.

Posteriorment col·laborà en les tasques del taller de son pare, que volia deixar-li definitivament el càrrec. Però Molière ja havia conegut la família d'actors Béjart, i especialment la jove de 22 anys, Madeleine, "protegida" del duc de Mòdena. El seu pare, per a allunyar-lo d'aquestes influències, li va fer va seguir la cort de Lluís XIII a Narbona durant la primavera de 1642, on com a valet tapissier estaria encarregat de vetlar per la comoditat del monarca.

Interessat fermament per l'escena, i mal que no havia arribat a la majoria d'edat, el gener de 1643 va renunciar al càrrec de son pare per abraçar la carrera teatral. Son pare, com a resposta, va deixar de mantenir-lo. El 30 de juny del mateix any, es va associar amb Madeleine Béjart per fundar l'Illustre Théâtre, al qual s'afegirien posteriorment el germà i la germana de Madeleine. Madeleine era una dona destacable en molts aspectes. Filla d'un home de negocis amb lligams amb la justícia, havia heretat de son pare la claredat de propòsit i l'habilitat per als negocis; va excel·lir com a actriu i va escriure poesia amb solvència, a més, era una dona d'aspecte agradable, amb cabells roigs rutilants. Sens dubte, va sobresortir sobre els seus germans com a líder del grup.

Els inicis
El 12 de setembre, l'Illustre Théâtre va llogar el trinquet des Métayers, prop de la porta de Nesles, avui dia carrer Mazarine. Mentre es feien obres la companyia va viatjar a Rouen. El nou teatre obrí les portes l'1 de gener de 1644. Abans d'acabar l'any, la nova companyia de teatre va fer fallida. Molière havia esdevingut cap de la troupe, en part per la seua capacitat com a actor i la seua preparació jurídica. Malgrat tot, la companyia tenia un munt de deutes, principalment pel lloguer del teatre, que ascendien a 2.000 lliures. Els historiadors no es posen d'acord sobre qui va pagar els deutes, el pare de Molière o l'amant d'una de les actrius de la companyia. Fos com fos, el cas és que, després de passar 24 hores a la presó, Molière va tornar al circuit teatral.

Va ser per aquesta època quan va començar a utilitzar el pseudònim de Molière, seguint el costum tradicional de l'època. Hom no sap el perquè de l'elecció d'aquest sobrenom, encara que ja hi havia antecedents d'altres artistes que l'havien emprat.

Després del seu empresonament, ell i Madeleine van iniciar una gira teatral per les províncies amb una nova companyia teatral. Així va viure durant 12 anys, alternant parcialment amb actuacions amb la companyia de Charles Dufresne, i posteriorment va crear la seua pròpia companyia, amb la qual va obtenir prou d'èxit per a ser mereixedor del mecenatge de Felip, 1r duc d'Orleans.

El pelegrinatge de Molière i els companys durant aquests 12 anys, inicialment sumit en l'obscuritat, ha pogut ser en gran part reconstruït gràcies a documents locals i notarials. Se sap que al principi la companyia es va dirigir a l'oest (Bordeus, 1647); Nantes, (1648) i després al sud (Llemotges, Toló i Angulema, 1649). Després de passar per Narbona (1650), s'hi van establir a Lió (1652), fent d'aquesta ciutat el centre de l'activitat teatral de la companyia. L'any 1654 van visitar Montpeller, el 1655 els trobem a Pesenàs. Després de Besiers i Narbona (1656), van tornar per Dijon (1657) a Lió. El 1658 està documentada llur presència a Grenoble.

Poques de les seues obres d'aquest període han sobreviscut, recollides per l'actor La Grange. Les més notables són L'atabalat (Lió, 1653) i El doctor enamorat; amb aquestes dues peces, Molière finalment es va desempallegar de la pregona influència de la Commedia dell'arte italiana, la improvisació de la qual havia marcat les seues primeres obres, i va mostrar el seu sentit de la ironia que tan bé empraria al final de la seua vida. En el transcurs dels seus viatges, va trobar-se amb el príncep de Conti, governador de Llenguadoc, que esdevingué el seu patró i va donar nom a la companyia. Aquesta amistat acabaria quan Conti, després de contraure sífilis (resultat d'una desafortunada nit passada amb una prostituta en lloc de la seua amant oficial), intentà reconciliar-se amb la religió i recuperar-se de la malaltia. Conti va consultar un guia espiritual, segons el costum de l'època, que li va aconsellar mantenir-se lluny dels actors i unir-se a la facció que esdevindria enemiga irreconciliable de Molière, agrupada en el Parti des Dévots i la companyia del Sant Sagrament.

A Lió, Mademoiselle Duparc, coneguda com a Marquise, es va unir a la companyia. Marquise va ser cortejada, en va, per Pierre Corneille, i després es va fer amant de Jean Racine. Racine li oferí a Molière la tragèdia Théagène et Chariclée (una de les primeres obres que escrigué després d'abandonar els estudis de teologia), però Molière no la va representar, tot i que va encoratjar Racine a seguir la seua carrera artística. S'ha dit que, poc després, Molière es va enutjar amb Racine, en assabentar-se que aquest havia presentat al mateix temps la seua tragèdia a la companyia de l'Hôtel de Bourgogne.

Retorn a París
Molière va tornar a París, però abans d'entrar a la ciutat va fer representacions a la rodalia per promocionar-se entre la gran societat i fer créixer la seua reputació. Arribà a París l'any 1658 i va fer una representació en presència del rei al Louvre de la tragèdia de Corneille Nicomède i de la farsa Le docteur amoureux (El doctor enamorat), amb cert èxit. La companyia va prendre el nom de Troupe de Monsieur (Monsieur feia referència al germà del rei, Felip d'Orleans). Amb l'ajut de Monsieur, la companyia es va unir a una famosa companyia italiana de Commedia dell'arte. Es van assentar al teatre Petit-Bourbon, on el 18 de novembre de 1659 van estrenar Les Précieuses Ridicules (Les precioses ridícules).

Les precioses ridícules va ser la primera obra de Molière que intentà satiritzar alguns costums i afectacions socials aleshores habituals a França. És àmpliament acceptat que l'argument es basa en l'obra de Samuel Chappuzeau Le Cercle des Femmes, de 1656.

L'èxit

L'any 1660 va obtenir un gran èxit amb Sganarelle o el cornut imaginari, comèdia d'embolic al voltant del qui pro quo, que regnava en un ambient en què cadascú es preocupava només de si mateix. El teatre Petit-Bourbon va ser enderrocat, però el rei va fer adjudicar a la companyia de Molière la sala del Palais-Royal, on al mes de juny es va estrenar L'escola dels marits (École des maris). En aquesta comèdia, mitjançant situacions còmiques es plantegen problemes greus i peremptoris, com ara l'educació dels fills i la llibertat que han de gaudir les esposes.

Amb motiu d'una festa en honor de Lluís XIV, en quinze dies Molière va escriure i va portar a l'escena la comèdia Els empipadors (Fâcheux).

El 20 de febrer de 1662 es va casar amb Armande Béjart, germana petita de Louis, Joseph, Geneviève i Madeleine Béjart. Armande tenia al voltant de 20 anys i era 20 anys menor que Molière. Segurament nascuda poc després de la mort de son pare, va ser criada al si de la troupe de Dufresne. Es va arribar a dir que era en realitat filla de Madeleine i de Molière. Molière va ser acusat d'incest davant del rei pels seus enemics. Després del casament Armande va entrar a formar part de la companyia. Van tenir tres fills: Louis (1664), Esprit-Madeleine (1665) i Pierre-Jean-Baptiste Armand (1672). El rei va mostrar l'estima que tenia per Molière fent callar les acusacions d'incest apadrinant el primer fill del matrimoni. No va ser un matrimoni feliç.

Tot i que era casat, va tenir almenys un episodi de pedofília, fenomen que posa de manifest en alguns dels personatges llibertins de les seves obres. Gairebé amb 50 anys, Molière es va enamorar d'un actor de 15 anys anomenat Michel Baron. Això va causar un gran escàndol, ja que la seva muller se'n va assabentar i li va fer abandonar la llar conjugal. Segons sembla, Molière i el seu eròman van viure junts durant els tres anys següents, gairebé fins a la mort de l'autor.

Al desembre de 1662 va estrenar L'escola de les mullers (École des femmes), que superà en èxit i en valor totes les comèdies anteriors. No obstant això, l'obra es va trobar amb la rotunda oposició dels puritans cristians, cosa que va fer que l'any 1663 Molière estiguera ocupat amb la disputa que aquesta obra va desfermar, paral·lelament al seu èxit. L'estratègia agitadora del bàndol purità es basava en la publicació de pamflets crítics escrits per literats hostils. Sorprenentment, van aplicar aquests mètodes contra un dramaturg i actor que era àmpliament identificat com a favorit, i àdhuc com a "bufó" oficial del rei. El 12 de maig de 1664 es va estrenar per a la cort i en presència del rei Tartuf o l'impostor, que és considerada la resposta de Molière als atacs dels devots. Tot i que el monarca la va trobar «divertidíssima», l'obra, que retrata la hipocresia dels puritans, va desfermar la indignació del Parti des Dévots, i el mateix arquebisbe de París, monsenyor Hardouin de Péréfixe va aconsellar al rei que en prohibira l'execució pública. L'oficial Gazette de France la va titllar de «completament injuriosa, i capaç de provocar perillosíssims efectes». El rei, sota la pressió del bàndol purità, al qual fins i tot pertanyia sa mare, Anna d'Espanya, va decretar-ne la prohibició, que no s'alçaria fins a l'any 1669, després de la mort de la reina mare.

Després del mig fracàs dEl misantrop (1666), Molière, potser cansat de la lluita amb els seus enemics, ja no es mostrarà tan audaç en la crítica, i al contrari del que va fer amb el Tartuf o el Don Juan, deixarà de fustigar els vicis públics i se centrarà en els vicis de caràcter o els costums privats.

Entre 1667 i 1668, inspirant-se en la comèdia en prosa de Plaute, Aulularia, i emprant també elements d'altres comèdies —I suppositi d'Ariosto; L'Avare dupé de Chappuzeau (1663); La Belle plaideuse de Boisrobert (1654) i La Mère coquette de Donneau de Vizé (1666)— va escriure L'avar (L'Avare ou l'École du mensonge), que va ser estrenada a París, al Palais-Royal, el 9 de setembre de 1668 per la "Troupe de Monsieur, frère unique du Roi", la companyia del mateix Molière, que per a l'ocasió va representar el paper d'Harpagon.

L'amistat amb Jean Baptiste Lully li havia fet escriure Le Mariage Forcé i La princesa d'Elida (subtitulades com Comédie galante mêlée de musique et d'entrées de ballet), per a ser executades com a divertiments reials al palau de Versalles.

Va tornar a col·laborar amb Lully, emprant música d'''El Senyor de Pourceaugnac per a la comèdia Els amants magnífics i també per a El burgès ennoblit, altra de les seues obres mestres. S'ha dit que va ser escrita directament contra Jean-Baptiste Colbert, el ministre que havia precipitat la caiguda en desgràcia del seu predecessor en el càrrec, Nicolas Fouquet. La col·laboració amb Lully va finalitzar amb una tragédie et ballet, Psyché, escrita en col·laboració amb Pierre Corneille i Philippe Quinault, per a representar la qual van caldre costoses transformacions de l'escenari i la sala del palau Reial. L'any 1672 es va barallar definitivament amb Lully, el qual havia estat intrigant per obtenir per a la seua Acadèmia Reial el privilegi de tots els espectacles de ballet i música.

El 17 de febrer de 1672 va morir Madeleine Béjart i Molière va patir molt per aquesta pèrdua, que se sumava a l'empitjorament del seu estat de salut. Molìère es va instal·lar en un gran apartament burgès del carrer de Richelieu i es va reconciliar amb Amande, de qui s'havia separat l'any 1668 i a la qual des de llavors no veia més que a l'escenari. No obstant això, durant l'any anterior, havia estat capaç de donar a escena un nou èxit, Les trapelleries de Scapin, una farsa i comèdia en 5 actes. La seua següent obra, La comtessa d'Escarbanyes, n'és considerada com una de les més fluixes.

Les dones sàvies, de 1672, és una altra de les seues obres mestres. Va sorgir arran de la prohibició de l'ús de la música en el teatre, des que Lully havia obtingut el privilegi de l'òpera a França (i havia acaparat els millors cantants per a les seues pròpies representacions), cosa que havia provocat el renaixement del teatre tradicional.

Durant els 14 anys d'activitat a París, Molière va escriure en solitari 31 obres.

 Mort

Molière patia de tuberculosi pulmonar, probablement adquirida quan va estar empresonat per deutes, en la seua joventut. Un dels moments més famosos de la seua vida —fins al punt que ha esdevingut llegendari— va ser justament el de la seua mort, després d'un atac de tos i hemorràgia patit quan representava la darrera obra que va escriure. Aquesta obra, irònicament titulada El malalt imaginari gira a l'entorn de les peripècies d'un hipocondríac, i incloïa luxosos ballets amb música de Marc-Antoine Charpentier. Després de l'atac, Molière va insistir a reprendre la representació, però va tornar a patir un nou episodi hemorràgic i va haver de ser traslladat a sa casa, on va morir quatre hores després, sense rebre l'extremunció perquè dos rectors van refusar d'assistir-lo, i un tercer hi va arribar massa tard. Hom suposa que la superstició habitual entre els actors que la roba de color groc porta mala sort té el seu origen en aquest episodi, perquè era d'aquest color la roba que portava Molière el dia que va morir.

Segons la llei francesa d'aquella època, els actors no podien ser enterrats en sagrat. No obstant això, la viuda de Molière, Armande, va demanar al rei que es poguera celebrar un funeral "normal" de nit. El rei hi va accedir, i Molière va ser enterrat al sector reservat als albats (infants morts abans del bateig).

L'any 1792, la Revolució va exhumar les presumptes restes de Molière i de La Fontaine i les va transferir a la batllia del tercer districte, i després al convent dels Petits Agustins. Posteriorment, l'any 1817 les despulles van ser transferides al cementiri de Père Lachaise, en una tomba situada al costat del sepulcre de La Fontaine.

 Molière actor

El físic de Molière es prestava a la farsa, en una època en la qual les característiques físiques poc comunes podien ser explotades per a l'espectacle. Segons els especialistes de la iconografia molieresca, Molière era «petit», tenia la «cara ampla», la «pell bruna», «gran nas» i «llavis gruixuts», el «pit prominent» i «coll de toro».

El seu llarg aprenentatge com a membre d'una companyia d'actors ambulant, durant els dotze anys de pelegrinatge arreu de França, li va proporcionar uns excel·lents recursos dramàtics, en els quals inicialment confiava més que en les seues qualitats com a escriptor. Disposava d'un ampli registre per a la mímica i la gestualitat, fet que el predestinava a certs papers. Tot i ser el dramaturg i el director d'escena, sovint no es reservava el paper protagonista, sinó que solia triar un paper còmic. La seua manera d'actuar devia molt a les tècniques que va aprendre dels actors italians, més concretament del prestigiós actor Scaramouche, i de la Commedia dell'Arte. Va dotar els seus personatges de certes actituds profundes i comunes, d'una silueta immutable, fins a confondre l'actor i la galeria de les seues creacions, però sense la rigidesa dels arquetips com ara Xarlot o Arlequí. Fins i tot, hi ha personatges comodí que Molière va introduir en diverses obres i que sempre es va reservar. Potser el seu paper predilecte va ser el de Sganarelle, que apareix en sis comèdies, des dEl cornut imaginari a El metge per força, i que acaba constituint una mena de cicle teatral amb les seues aventures i desventures. Al llarg de la seua carrera, va interpretar vint-i-quatre personatges importants: quinze de burgès i set de criat (amb Sganarelle anant i venint d'una a altra categoria).

Va ser justament el seu èxit com a actor el que li va valdre el favor reial després de la seua primera representació al Petit Chatelet (1658), on va cometre l'error de programar Nicomède, la tragèdia de Corneille per a la cort i en presència dels actors de la competència, especialistes en aquest gènere. Davant la decepció general, Molière va tenir la brillant idea de representar «un d'aquells petits divertiments […] que oferia per les províncies», i aquesta farsa, El doctor enamorat, «va divertir i sorprendre tothom». No obstant això, en un temps en què fer riure no era ofici ben considerat, els seus enemics el van titllar de «farsista», emprant el mot com un insult. Hi ha qui, com Alfred Simon, encara considera les polèmiques sobre l'autoria de les seues obres un eco d'aquells prejudicis, que en versió actualitzada «donen fe del descrèdit que continua pesant sobre la condició dels còmics als qui es nega el dret de pensar, de sentir, de crear, reservat als aristòcrates de les lletres o de la sang [...]». Quan el poeta Nicolas Boileau-Despréaux, en veure Molière ja malalt, però també ric, li va suggerir abandonar l'escenari i consagrar-se absolutament a l'escriptura, Molière va respondre «Ah! senyor! què en dieu? Per mi és un honor no abandonar!» i el fet és que finalment va morir pràcticament a l'escenari.

 L'afer Molière-Corneille
Segons Pierre Louÿs, molt afeccionat a les superxeries (cal recordar el cas de les Chansons de Bilitis), les obres atribuïdes a Molière serien en gran part obra de Pierre Corneille. El 7 de novembre de 1919 va publicar a la revista Comœdia un article titulat "Molière és una obra mestra de Corneille". En comparar Amfitrió de Molière i Agésilas de Corneille, va trobar una versificació semblant, cosa que li va fer sospitar que Molière no havia fet més que prestar el seu nom a obres escrites per Corneille. La idea va ser represa posteriorment per alguns escriptors: Henry Poulaille en Corneille sota la màscara de Molière l'any 1957, els advocats Hippolyte Wouters i Christine de Ville de Goyet en Molière o l'autor imaginari l'any 1990 (a partir de la qual van derivar una obra de teatre: Le Destin de Pierre, estrenada l'any 1997 a Brussel·les), Dominique Labbé en Journal of Quantitative Linguistics, número de desembre de 2001, el novel·lista Frédéric Lenormand en L'Ami du genre humain l'any 1993, el dramaturg Pascal Bancou en L'Imposture comique, obra teatral estrenada l'any 2000 al Théâtre de la Huchette, i finalment Denis Boissier en L'Affaire Molière: la grande supercherie littéraire, l'any 2004.

Dominique Labbé i el seu equip de l'Institut d'estudis polítics de Grenoble, ha elaborat un programari d'anàlisi estadística que ve a alimentar la tesi segons la qual l'obra de Molière seria deguda a Pierre Corneille.

Un altre enigma que ha encès la curiositat dels historiadors i biògrafs de Molière és que no es conserva cap obra manuscrita, cap prova d'edició, cap correspondència manuscrita, cap carta citada o editada per un tercer, cap missiva amorosa o professional, cap anotació de la seua mà i cap dedicatòria. Aquest fet, que Denis Boissier considera «inexplicable i únic en les lletres franceses» se suma als arguments dels defensors de la tesi de Corneille.
Henry Trollope esmenta l'existència d'un rebut manuscrit i signat per Molière a Pesenàs, altre petit document i diverses signatures; realment ben poc per a una persona que es va passar la vida escrivint.

Georges Forestier, titular de la càtedra d'estudis teatrals del  a la Sorbona, ha publicat una resposta als treballs de Labbé en la qual passa pel sedàs els arguments històrics que intenten donar suport a la hipòtesi d'una superxeria. Sobretot, Forestier indica que tot i que en vida de Molière se'l va acusar de tots els mals —de plagiar autors italians i espanyols, d'extraure material de memòries proporcionades pels seus contemporanis, de cornut, i àdhuc d'haver-se casat amb la seua filla—, mai se li va discutir la paternitat dels seus èxits.

S'ha fet un telefilm, Le nègre de Molière, que posa en escena la tesi que atribueix a Corneille les obres signades per Molière. El realitzador en va ser Didier Bivel, amb Yvon Back (Jean-Jacques Delorme / Corneille), Gabrièle Valensi (Séverine Liotard / Marquise Duparc), Patrick Mille (Laruelle / Molière), Sophie Broustal (Florence Delorme), François Berland (el rector Desmarais) i Souria Adele (Martine).

 Principals obres
 El metge ambulant (1645)
 La gelosia del compromès (1650)
 L'atabalat o els contratemps (1655)
 El despit amorós (1656)
 El doctor enamorat (1656)
 Les precioses ridícules (1659)
 Sganarelle o el cornut imaginari (1660)
 Don Garcia de Navarra o el príncep gelós (1661)
 L'escola dels marits (1661)
 Els empipadors (1661)
 L'escola de les mullers (1662)
 La gelosia del gran René (1663)
 La crítica de "L'escola de les mullers" (1663)
 La princesa d'Elida (1664)
 Tartuf o l'impostor (1664)
 Don Joan o el festí de pedra (1665)
 L'amor metge (1665)
 El misantrop (1666)
 El metge per força (1666)
 Melicerta (1666)
 El sicilià o l'amor pintor (1667)
 Amfitrió (1668)
 Jordi Dandin o el marit confós (1668)
 L'avar (1668)
 El senyor de Pourceaugnac (1669) (trad. catalana d'Alfons Maseras, Editorial Barcino, 1934)
 Els amants magnífics (1670)
 El burgès ennoblit (1670)
 Psyché (1671)
 Les trapelleries de Scapin (1671)
 La comtessa d'Escarbanyes (1671)
 Les dones sàvies (1672)
 El malalt imaginari (1673)

 Referències i notes

 Bibliografia

 Drabble, Margaret Ed. " Molière " The Oxford Companion to English Literature. Oxford University Press, 2000. Oxford Reference Online. Oxford University Press.
 Gaines, James F. The Molière encyclopedia. Greenwood Publishing Group, 2002. , 9780313312557.
 Landolt, R.B.. Molière and Louis XIV. History Today, 16:11 (1966:Nov), p. 756.

 Matthews, Brander. Moliere: His Life And His Works. Ed. Kessinger Publishing, 2005. , 9781417944484.
 Simon, Alfred. Molière''. Ed. du Seuil, 1957. .

Enllaços externs

 Tout Molière  (en francès).
 Pourquoi Jean-Baptiste Poquelin est surnommé Molière? (en francès).
 L'affaire Molière-Corneille (en francès).
 Citacions de Molière  (en català).


text:
Pabera Manera is een bestuurslaag in het regentschap Oost-Soemba van de provincie Oost-Nusa Tenggara, Indonesië. Pabera Manera telt 843 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in Oost-Nusa Tenggara


text:
Vasil Ristani (10. října 1908 Lliar, Zagoria, Gjirokastra – 1989) byl albánský fotograf aktivní v letech 1933–1982.

Životopis
Jeho dílo zanechalo znatelné stopy v pantheonu dějin albánské fotografie, jako profesionální fotograf byl aktivní od roku 1933 až do důchodu v roce 1982. Ve svém dospívajícím věku fotografoval v Istanbulu a také mezi argentinskými přistěhovalci. V letech 1935-1939 pracoval jako fotožurnalista pro noviny Drita a téměř všechny ilustrativní časopisy té doby. Od roku 1939 do roku 1947 pracoval ve svém soukromém studiu, které měl s Janim Ristanim. V roce 1947 začal pracovat v ATSH a v časopise Nová Albánie, kde pracoval až do roku 1953. V letech 1953 až 1982, když odešel do důchodu, pracoval jako fotograf ve služebním družstvu "17. listopadu" v Tiraně.

Hlavní události Vasila Ristana
 Fotografoval svatbu Ahmeta Zoga.
 Fotografoval slavnostní příchod Naima Frasheriho 4. června 1937.
 Dne 28. listopadu 1944 udělal první fotografie vstupu komunistické vlády do hlavního města.
 Udělal první oficiální vojenský portrét Envera Hodžy, což byl první tajemník Albánské strany práce a od konce druhé světové války až do své smrti vůdce země.
 Fotografoval manželství Envera Hodžy (1948).
 Fotografoval inauguraci Státní banky (před osvobozením), kinostudio "Nová Albánie"; vodní elektrárnu "Lenin" a různé fotografie z činnosti všech populárních mas po celé zemi bez výjimky.

Vasil Ristani zemřel v roce 1989, když mu bylo 81 let.

Odkazy

Reference

Související články
 Fotografie v Albánii

Externí odkazy

Albánští fotografové
Narození v roce 1908
Narození 10. října
Úmrtí v roce 1989
Muži


text:
Seong-hui or Sung-hee, also spelled Song-hui in North Korea, is a Korean unisex given name. Its meaning differs based on the hanja used to write each syllable of the name. There are 27 hanja with the reading "sung" and 24 hanja with the reading "hee" on the South Korean government's official list of hanja which may be registered for use in given names.

People with this name include:

Entertainers
Jo Sung-hee (born 1978), South Korean male film director
Bada (singer) (born Choi Sung-hee, 1980), South Korean female singer
Ja Mezz (born Kim Sung-hee, 1989), South Korean male rapper
Ko Sung-hee (born 1990), South Korean actress

Sportspeople
Kim Song-hui (speed skater) (born 1965), North Korean male speed skater
Kim Song-hui (table tennis) (born 1968), North Korean male table tennis player
Hong Seong-hui (born 1969), South Korean female rhythmic gymnast
Park Sung-hee (born 1975), South Korean female tennis player
Ri Song-hui (born 1978), North Korean female weightlifter
Kim Song-hui (footballer) (born 1987), North Korean female footballer
Han Sung-hee (born 1990), South Korean female tennis player

Others
Baek Sung-hee (born 1970), South Korean female molecular geneticist
Yoon Sung-hee (born 1973), South Korean female writer

See also
List of Korean given names
Sung-Hi Lee (; born 1970), South Korean female model
Ryo Song-hui (; born 1994), North Korean female ice hockey player

References

Korean unisex given names