text:
Bletchley and Fenny Stratford is a civil parish with a town council, in Milton Keynes, Buckinghamshire, England. It was formed in 2001 from the unparished area of Milton Keynes, and according to the 2011 census had a population of 15,313. Together with West Bletchley, it forms the Bletchley built-up area.

The parish includes Brickfields (includes the Blue Lagoon), Central Bletchley (that is, Bletchley east of the West Coast Main Line), Denbigh (Denbigh North, Denbigh East and Denbigh West), Fenny Stratford, Fenny Lock, Granby, Mount Farm and Water Eaton (includes "Lakes Estate").

Central Bletchley
Originally, Bletchley was exclusively west of the railway line (which is why the station faces that way) and was centred on St. Mary's Church (Church of England), Bletchley Park, and the Freeman Memorial Methodist chapel on Buckingham Road. This area is now known as "Old Bletchley",  Another settlement was situated between the crossroads of Shenley Road, Newton Road, and Buckingham Road, and the T-junction of Tattenhoe Lane and Buckingham Road. By 1926, this had become known as "Far Bletchley".

However, as Bletchley developed, a new centre grew up around Bletchley Road (the road from Fenny Stratford to [Old] Bletchley). The new settlement became known as "Central Bletchley", distinguishing it from Old Bletchley and Far Bletchley, and from the later development of West Bletchley, which embraced these two. In 1966, after a Royal Visit, Bletchley Urban District Council renamed Bletchley Road as "Queensway".

Central Bletchley is bordered by the West Coast Main Line to the west, the Water Eaton Brook and Water Eaton Road to the south, North Street and Bletchley Leisure Centre to the North and Knowles School/Leon Recreational Ground to the East. The dividing line between Central Bletchley and Fenny Stratford is largely a notional one.

Denbigh

For many years, Denbigh has been an important employment area: perhaps its most famous resident is Marshall Amplification.

In 2005, large commercial developments occurred on the immediate outskirts of Bletchley, although still in the civil parish of Bletchley and Fenny Stratford. The supermarket chain Asda-Wal-Mart and the Swedish furniture retailer IKEA built and opened large stores at Denbigh North, northeast of the town centre on Watling Street, and Tesco responded by expanding its Fenny Stratford store (also on Watling Street). Whether or not these new developments accelerate the decline of the town centre remains to be seen.

This same area of development is also home to the new stadium:mk for Milton Keynes Dons F.C. Many away fans will arrive via Bletchley railway station, and this may bring some added business to the town on their way to the ground. However, most fans will use intercity services to  and be bussed to the stadium.

Brickfields

The Blue Lagoon

 Bletchley is home to the only Local Nature Reserve in the City of Milton Keynes, the Blue Lagoon, which attracts many local visitors every day. School children in Bletchley are often taken on trips to learn about the history of this site.

Water Eaton
Water Eaton is a small village to the south of Fenny Stratford, which was absorbed by Bletchley and Fenny Stratford, before the latter in turn   became part of Milton Keynes. The village was first mentioned in the Domesday book of 1086 and was simply called Eaton and was the home of Geoffrey de Montbray and listed as a mill.

The Lakes Estate, south of Bletchley was the last London overspill estate to be built by the Greater London Council. It took some time to build – beginning in about 1970 and not being fully completed until 1975."

The Lakes Estate is bordered by Drayton road to the North and West, Stoke road to the East and Lomond drive to the south.

City Council ward
In City Council elections, the parish is divided into the wards of Bletchley Park, Bletchley West and Bletchley East.

See also
 West Bletchley civil parish
 Bletchley, Milton Keynes
 Fenny Stratford

References

External links
Town Council
"Bletchley Pioneers, Planning & Progress". Oral history collected by Knowles Middle School parents Clutch Club describe the post-war expansion of Bletchley by migrants from London.

External links
'Parishes : Bletchley with Fenny Stratford and Water Eaton' – Victoria History of the Counties of England, A History of the County of Buckingham: Volume 4 (1927), pp. 274–283.

Civil parishes in Buckinghamshire
Milton Keynes


text:
Le focaccette al formaggio (in dialetto genovese 'e fugasette) sono una pasta ripiena di formaggio e fritta; sono una specialità tipica della cucina della riviera ligure di levante, Sori, Recco, Uscio, Camogli, tutti comuni della Città metropolitana di Genova, che si affacciano nel Golfo Paradiso e che è diventata nota in tutto il mondo.

Ingredienti e preparazione
La focaccetta col formaggio può essere considerata una variazione della famosa focaccia col formaggio originaria di Recco: in effetti gli ingredienti adoperati sono molto simili, alla tradizionale focaccia senza lievito, fatta con farina, acqua e olio, viene in questo caso aggiunto del formaggio di tipo crescenza, varianti casalinghe con altri formaggi come la prescinsêua, il grana grattugiato o il gorgonzola; mentre diversi sono ovviamente il modo di preparazione e la procedura di cottura, che nel caso delle focaccette prevede un taglio rotondo o quadrato e la frittura. Variante casalinga è di cuocerle al forno, con un velo d'olio nella teglia.

Abbinamento enogastronomico
Alle focaccette col formaggio si abbina un vino bianco, fresco e leggero come il Vermentino.

Le foccaccette al formaggio molto spesso vengono inserite in un assortimento di antipasti, come i grissini al timo, le frittelle salate di cipolla e le frittelle di lattuga, i biscotti salati, le olive marinate.

Eventi legati alle focacette
Dagli inizi degli anni settanta del XX secolo si svolge ogni anno a Recco la Sagra delle Focaccette, in concomitanza con la Festività della Santa Spina, nel giorno di Pasquetta e la domenica successiva. Ottanta persone della comunità parrocchiale della chiesa di Nostra Signora delle Grazie nella frazione di Megli, preparano le famose focaccette col formaggio, gustose frittelle salate, con una sfoglia croccante e sottile, ripiene di formaggio stracchino, fritte nell'olio bollente. Vengono preparate circa 3.500 focaccette, per la preparazione delle quali occorrono circa 400 kg di farina, 400 litri di olio, in un padellone di circa 2,00 m di diametro, visibile al pubblico. Il padellone contiene circa 150 litri d'olio per ogni turno di frittura. Due simili sagre si svolgono anche a Capreno, frazione di Sori, a giugno la Sagra della ciliegia e delle focaccette (giunta nel 2016 alla 57ª edizione) e in primavera la Sagra del ravioli e delle focaccette. Il giorno di ferragosto, 15 agosto, presso piazza Gaggini a Ruta Di Camogli, si tiene la tradizionale Sagra delle focaccette, dove vengono servite le classiche focaccette con stracchino e varianti golose.

Note

Voci correlate
 Barbagiuai

Altri progetti

Focacce
Piatti ripieni

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Gisabo, né en  et mort le , est le souverain du royaume du Burundi de 1852 à sa mort.

Biographie
Il est fils du roi Ntare IV Rugamba et de Vyano.

Durant son règne, le Burundi est colonisé par les Allemands. Une tentative d'accord en 1890 autorise le roi à rester en place, tout en reconnaissant l'autorité allemande.  refuse de se soumettre, de porter des vêtements européens et interdit la présence de missionnaires et d'administrateurs. Il résiste également à des guerres internes provoquées par son demi-frère Kirima et son gendre Maconco, soutenus par les Allemands.

Le , par le traité de Kiganda, l'Allemagne reconnait officiellement la souveraineté du roi du Burundi sur son pays, et celui-ci accorde le droit de faire des affaires au Burundi sous son autorité, c'est la colonisation indirecte allemande qui va durer vingt ans, de 1896 à 1916, année où les armées alliées en Afrique orientale chassent l'armée impériale allemande d'Afrique et de ses colonies de  : l'Afrique orientale allemande, établie en 1891 à Dar Es Salaam, annexe officiellement le Burundi et les petits royaumes adjacents sur les rives orientales du lac Tanganyika.

Unions et descendance

On connaît onze épouses et  de .
 Avec Inabamoso :
 Inangongo
 Sebubandi
 Avec Inabisenge :
 Mahinga
 Kijogori
 Ntahushira
 Avec Inabakuza :
 Setoborwa
 Setakwa
 Ngumije
 Avec Inaberege
 Mayabu
 Muhitira
 Avec Musaniwabo :
 Ntarugera
 Kitandazi
 Rugema
 Avec Inabantu :
 Kabondo
 Nyamumira
 Avec Ririkumutima :
 Nduwumwe
 Karabona
 Bangura
 Nganguzi
 Bishinga
 Avec Narwino :
 Bikinanintama
 Sangabane
 Avec Simbashiramakenga :
 Gicondo
 Avec Gihimbare :
 Barangeza
 Avec Ntibanyiha :
 Mutaga IV Mbikije

Notes et références

Roi du Burundi
Monarque du XIXe siècle en Afrique
Naissance en 1840
Décès en août 1908
Monarque du XXe siècle en Afrique


text:
Самовизначення — принцип, згідно з яким кожна спільнота має невід'ємне право на вільне облаштування свого громадського і політичного життя і сама визначає форму свого правління. Цей принцип посилається на природне право, і він став з XVII ст. провідною ідеєю ліберальної політичної державної думки. Джон Локк, Жан-Жак Руссо, а також ідеологи американської і французької революцій, висунули на чільне місце ідею самовизначення; її здійснювали конституційні акти багатьох країн у XIX—XX століть.

Послідовно на цій основі підкреслюється національне самовизначення, тобто право кожного народу на визволення й утворення власної самостійної держави або добровільне влаштування взаємин з іншими державами на основі федерації чи автономії. З цього принципу виникає також прагнення членів того самого народу до об'єднання в одній національній державі (нім. та італ. рухи в XIX ст.). Самовизначення націй повинно ґрунтуватись на дотриманні індивідуальних прав людини, не залежно від її національної приналежності. Національні спільноти мають право користуватися досягненнями своєї культури, сповідувати свою релігію, а також користуватися своєю мовою у приватному житті та публічно вільно та без втручання чи дискримінації у будь-якій формі, мають право активної участі в культурному, релігійному, громадському, економічному та державному житті.

Держави вживають заходів для створення сприятливих умов для реалізації цих прав за винятком тих випадків, коли конкретна діяльність здійснюється з порушенням національного законодавства та суперечить міжнародним нормам.

Ознаки

 є основоположним політико-правовим принципом;
 визнаний в межах міжнародного права;
 необхідним для демократичного врегулювання національних відносин;
 є передумовою та гарантією реалізації національного суверенітету;
 реалізується з дотриманням прав та свобод людини.

Співвідношення з національним, державним та народним суверенітетом

Два поняття — національний суверенітет та право націй на самовизначення — є схожими за формою, але різняться за змістом. Національний суверенітет — це сукупність суверенних прав нації на вибір соціально-економічного і політичного ладу, на цілісну національну територію, економічну незалежність, на розвиток її мови і культури. За умов порушення цих прав та не лише, нації, як гарантію свого волевиявлення, мають право на самовизначення. З іншої сторони, народ (нація), який скористався можливістю реалізувати це право, стає носієм національного суверенітету. Отже, набуття національного суверенітету є результатом і метою національного самовизначення.

Державний суверенітет, здійснюваний багатонаціональною державою, повинен гарантувати суверенітет кожної з націй, що об'єдналися. Будь-яке державне утворення має поважати права нації на самовизначення і забезпечити гарантії цього права. Нація може існувати за відсутності національного суверенітету, але не держава без верховенства влади та самостійності на міжнародній арені, тобто без державного суверенітету.

Народний суверенітет стає національним, коли народ стає нацією, точніше, коли народ реалізує своє право на самовизначення.

Історія концепції національного самовизначення

Період національно-визвольних буржуазних революцій XVIII-ХІХ ст

Право націй на самовизначення формально вперше було закріплене в Конституції Пилипа Орлика 1710 року на теренах української національної спільноти. Проте, фактично в політичній практиці цей принцип став опановуватися в XVIII ст. в Європі. Вперше це право реалізували 13 штатів Північної Америки, які на той час були залежними від метрополії — Великої Британії. Штати вимагали від короля права самим вирішувати свою долю, формувати державний устрій, бути єдиним представником на міжнародній арені та мати відносини з іншими народами на рівних правах.

За часів французької революції поняття народу та нації, народного суверенітету та національного стали тлумачились як тотожно-невід'ємні. Це було обумовлено формуванням у французів національної самосвідомості, визнання себе народом, який є єдиним носієм та джерелом суверенітету, і який повинен і може реалізувати своє право на самовизначення.

Великого значення право націй на самовизначення набуло в XIX ст. Цей період характеризується створенням великої кількості нових держав, саме національних держав. Підтвердження легітимності створення нових країн залежало від наявності фундаментальної основи держави — нації. Також, масово-поширеною стала ідея, що однією з умов демократії є утвердження націоналізму, який в свою чергу є продовженням лібералізму.

Офіційне визнання права нації на самовизначення

Національне самовизначення стверджувалося як прогресивна концепція на противагу до принципу легітимності чи імперіальної політики. У Першій світовій війні держави Антанти частково висунули самовизначення як програму послаблення Центральних держав. Американський президент Вудро Вільсон уже в січні 1917 оголосив, що самовизначення є однією з цілей війни, а згодом ще кілька разів підтвердив це, зокрема у відомих 14 пунктах. Паризька мирна конференція 1919 непослідовно застосовувала принцип самовизначення до деяких сер.-сх.-європейських народів, не визнаючи його для інших. В ім'я самовизначення велася також ревізіоністична політика окремих народів, не задоволених з поверсальських порядків у часи Ліґи Націй. Ця організація лише частково респектувала принцип самовизначення. У ряді спірних територій проведено плебісцити, що вирішували голосуванням долю певної території і населення, до якої держави воно має належати. Зокрема право на самовизначення не було застосоване Мировою конференцією до українського народу. ООН у своїй хартії лише загально посилається на самовизначення (ст. 1, 2), проте пізніше його стверджено щодо колоніальних народів практично і теоретично (Декларація про надання незалежності колоніальним країнам і народам 14 грудня 1960).

Після Другої світової, охоплені міжнародним значенням та досвідом практики реалізації права націй на самовизначення, безліч африканських, азійських та латиноамериканських народів перейшли у відкриту національно-визвольну боротьбу. Принцип самовизначення протистояв сподіванням метрополій зберегти свої колонії, сприяв консолідації народів, що перебували на початковій стадії розвитку. Незважаючи на випадки порушення цього принципу, здійснення його нечесним шляхом, зловживанням ним, він набув всенародного визнання, його ефективність здійснювалась на рівні з швидкими темпами демократизації.

Національне самовизначення в СРСР

Радянський уряд Росії з перших днів існування, посилаючись на попередні заяви компартії і писання В. Леніна, з метою пропаганди висунув гасло самовизначення (Декларація прав народів Росії 15 листопада 1917), проголосивши «право народів Росії на вільне самовизначення аж до відокремлення і утворення самостійної держави».

17 грудня 1917 російський Раднарком у ноті до уряду УНР визнав самовизначення України, але одночасно розпочав збройну війну проти української держави. Така політика виходила з комуністичного розуміння самовизначення як права робітничих класів (у дійсності компартії) вирішувати, чи сприяє самовизначення революційним цілям. На цій підставі в комуністичних державах здійснюється політика збереження великих екон.-політичних комплексів і «злиття націй».

Незалежно від цього, уряди Радянської Росії й УРСР часто посилалися на самовизначення (угода між РРФСР і УРСР від 28 грудня 1920, Ризький договір, протестні ноти з приводу приєднання Галичини до Польщі і т. д.), як також принципом самовизначення виправдувано приєднання західноукраїнських земель до УРСР у 1939—1945. Проте, конституції УРСР (1919, 1929, 1936) не згадують прямо принципу національного самовизначення.

У радянський конституційній теорії самовизначення виступає у зв'язку з правом виходу союзних республік з СРСР (див. Сецесія (право)). Донині не є вирішене питання, чи національне самовизначення є лише політичним принципом, чи також міжнародно-правним; більшість правників-позитивістів бере під сумнів останній висновок.

Національне самовизначення в Україні

Український національний рух у XIX ст. посилався на самовизначення лише абстрактно («У своїй хаті, своя правда, і сила і воля…»), і лише М. Драгоманов уточнив його як політичну програму самоуправління, автономії в складі реорганізованої федеративної Росії чи Австрії. Гасло самостійності як мети самовизначення було поставлене лише в кін. XIX — на початку XX ст. (І. Франко, М. Міхновський, Ю. Бачинський). У держ.-політ. актах української революції 1917—1918 сильно відчутна ідея самовизначення тол. в універсалах («Хай український народ має право сам порядкувати своїм життям»; «Однині самі будемо творити своє життя»; «Твоєю силою, волею, словом стала на землі українській вільна Українська Народна Республіка»). Низка конституційних актів, прокламацій, дипломатичних нот і заяв українських урядів 1917—1921 посилається на засаду самовизначення у тому числі і на закон про національно-персональну автономію національних меншин (22 січня 1918). Державно-політичне становлення ЗУНР, як і її об'єднання з УНР (3 січня 1919), мотивовано як здійснення права українського народу на самовизначення. У тому ж дусі укладено протести проти заперечення цього права українцям окремих земель.

Право на самовизначення національних меншин та націй

Право на самовизначення належить народу як нації. Регулювання належності цього права національним меншинам є проблематичнішим. Нація — це конкретно-історична форма спільності людей, об'єднаних єдиною мовою і територією, глибокими внутрішніми економічними зв'язками, певними рисами культури; це політично організований народ, який користується правом на самовизначення. Національна меншина — спільнота людей, яка утворилася у результаті відриву від своєї «історичної» нації і змушена проживати на території іншої держави у іншоетнічному оточенні, відрізняючись, таким чином, своєю мовою, культурою, звичаями та іншими самобутніми рисами.

Політичне самовизначення національних меншин може сприяти активізації сепаратистських рухів. 1991 року УРСР реалізувала своє право як нації на самовизначення, що цілком відповідало міжнародно-правовим засадам. Якщо національна меншина України, для прикладу поселення угорців на Закарпатті, без правового визначення(фактичного чи формального порушення їх прав) вимагатиме реалізації права на відокремлення, це в більшості випадків буде визнано сепаратистським нелегальним рухом.

Сепаратизм та право націй на самовизначення

Питання щодо відокремлення національної меншини або нації породжує проблеми, вирішення яких повинно здійснюватися в рамках міжнародного права. Оскільки останнє передбачає принципи недоторканості кордонів, в більшості випадків кінцевим результатом є засудження, визнання нелегітимним та недопустимим відокремлення (сепаратизм). Проте, в конкретних випадках потрібно відмежовувати право націй на формування власної держави від сепаратизму. При цьому, кожного разу необхідно проаналізувати етнічний склад населення, що бажає відокремитися, чи володіє воно ознаками нації, і причини, що обумовлюють їх вийти зі складу багатонаціональної держави, для прикладу, тотальне правопорушення етнічних прав, дискримінація, відсутність можливості повноцінно розвиватися в межах власних культурних надбань та традицій, загроза асиміляції.

Форми реалізації

Можна виділити такі форми реалізації права на самовизначення:

 сецесія, тобто відхід від багатонаціонального об'єднання в результаті волевиявлення щодо вибору державного устрою аж до відокремлення і формування своєї власної держави, яке передбачає свободу обирати інститути і символи держави;
 інкорпорація — добровільне об'єднання однієї нації з іншою (іншими) в рамках однієї держави на федеративній (конфедеративній) основі або створення національно-територіальної/культурної автономії в межах унітарної країни з правом самостійно вирішувати економічні та інші національно важливі питання;
 створення автономій — територіальних та культурних.

Правове оформлення права націй на самовизначення

 1945 — Статут ООН — ст. 1
 1960 — Декларація про надання незалежності колоніальним країнам та народам ст. 2 (визначені основні права націй та національних меншин)
 1966 — Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права — ст. 1 та Міжнародний пакт про громадянські та політичні права — ст. 1
 1970 — Декларація про принципи міжнародного права — принцип рівноправності та самовизначення народів.

Також це право було закріплене в усіх конституціях СРСР. В Україні було закріплене VI Універсалом Центральної Ради 1918, Декларацією про державний суверенітет 1990 року.

Примітки

Див. також
 Декларація прав народів Росії
 Конгреси національних меншин Європи міжвоєнної доби

Джерела

Література
 Майборода О. Самовизначення національне // Політична енциклопедія / редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — С. 649—650. — 808 с. ISBN 978-966-611-818-2.
 Національне самовизначення // Мала енциклопедія етнодержавознавства / Інститут держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, Упорядник Юрій Іванович Римаренко  [та ін.]. — Київ: Генеза, : Довіра, 1996. — С. 548—549. — 942 с.
 Березовенко А. Національна ідентичність // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — 808 с. — С. 490—491. ISBN 978-966-611-818-2.
 Національна ідентичність (етнічна) / Мала енциклопедія етнодержавознавства / Інститут держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, Упорядник Юрій Іванович Римаренко  [та ін.]. — Київ: Генеза, : Довіра, 1996. — С. 98. — 942 с.
 Угрин Л. Самовизначення політичне // Політична енциклопедія / редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — С. 650—651. ISBN 978-966-611-818-2.
 Національна самоідентифікація // Українська етносоціологія: навчальний посібник. Ч.1 / О. В. Нельга. — Київ: "Вид. дім «Персонал», 2015. — 540 с.

Посилання

 Самоідентифікація етнічна // Етнічність: енциклопедичний довідник / В. Б. Євтух; Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова, Центр етноглобалістики. — К.: Фенікс, 2012. — С. 281.
 Микола Сціборський. Кантата НАЦІОКРАТІЯ
 Принцип рівноправності й самовизначення народів //
 Етнічна та мовна ідентичність // Основні засади та шляхи формування спільної ідентичності громадян України. Інформаційно-аналітичні матеріали до круглого столу 12 квітня 2017 р. — Київ: Центр Разумкова, 2017. — С. 6.

Політологія
Політична психологія
Етнопсихологія
Культурна географія
Міжнародне право
Держава
Незалежність
Автономія


text:
Nederfrankisch is in de historische taalkunde, taaltypologie en dialectologie de verzamelnaam voor een aantal West-Germaanse taalvariëteiten. Het Nederfrankisch wordt traditioneel zelf weer onderverdeeld in het Zeeuws, Hollands, Vlaams, Brabants, Limburgs en Kleverlands.

Het Standaardnederlands en het Afrikaans hebben voor het overgrote deel een Nederfrankische basis.

Terminologie

Dialectologie
Binnen de taaltypologie en dialectologie wordt de term "Nederfrankisch" gebruikt als benaming voor één van de vijf hoofdgroepen waarin het geheel van de West-Germaanse dialecten onderverdeeld wordt, naast het Engels, Fries, Nedersaksisch (Nederduits) en Duits (Hoogduits). In Engelstalige publicaties wordt naast de directe vertaling Low Frankish / Low Franconian ook wel de term Netherlandic gebruikt.

Historische taalkunde
Binnen de historische taalkunde wordt de term "Oudnederfrankisch" gebruikt als synoniem van "Oudnederlands". In sommige publicaties wordt de term "Nederfrankisch" daarnaast gebruikt als benaming voor het landinwaarts gelegen dialect van de Franken, dat samen met een meer op het Noordzeegermaans gebaseerde kustdialect één van de twee directe voorlopers van het Oudnederlands vormde. Voor de middel-, vroegmoderne en eigentijdse periodiseringen wordt het begrip Nederfrankisch daarentegen niet gebruikt; men spreekt dan van het Middelnederlands, Vroegnieuwnederlands en Nieuwnederlands.

Binnen het Oudnederlands als geheel kan een onderscheid gemaakt worden tussen de Oudwestnederfrankische (Vlaams, Zeeuws, Hollands, Brabants) en Oudoostfrankische (Limburgs, Kleverlands) dialecten, waarbij enerzijds de begrippen Oudwestnederfrankisch en Oudwestnederlands en anderzijds de begrippen Oudoostfrankisch en Oudoostnederlands als synoniemen gelden. De differentiatie tussen deze nauwverwante ondergroepen is gebaseerd op een vroegmiddeleeuwse taalontwikkeling waarbij de Oudoostfrankische taalvariëteiten enkele kenmerken van het Duits overnamen.

Het begrip Oostnederfrankisch wordt binnen de hedendaagse Nederlandstalige dialectologie echter ook gebruikt voor de dialectgroep die in de Duitstalige vakliteratuur doorgaans Zuidnederfrankisch genoemd wordt. Binnen Nederland en België is deze taalgroep effectief synoniem met "Limburgs", in Duitsland wordt deze laatste term door de sprekers van de betreffende taalvariëteiten niet gebruikt.

Als synoniem van Nederlands
Doordat het merendeel van de Nederfrankische taalvariëteiten door de daktaal Standaardnederlands overkoepeld wordt, terwijl daarnaast het Standaardnederlands zelf voor het overgrote deel zijn oorsprong heeft in de Nederfrankische hoofddialecten (en dan met name het Vlaams, Hollands en Brabants), worden de termen Nederfrankisch en Nederlands in de praktijk regelmatig door elkaar heen gebruikt. Aan het begrip Nederlands kunnen echter ook alternatieve betekenissen worden gegeven die slechts deels met het Nederfrankisch overlappen. Zo bestaan er alternatieve taal-sociologische definities van "het Nederlands", waarbij ook bepaalde dialecten worden inbegrepen die taaltypologisch geen Nederfrankische variëteiten zijn, zoals het Achterhoeks (Nedersaksisch) en het Kerkraads (Ripuarisch). Daarnaast worden in kleine delen van Duitsland Nederfrankische dialecten gesproken – zoals het Kleverlands – die door de sprekers, sinds de 19e eeuw, taal-sociologisch als Duitse dialecten worden gezien.

De nauwe verbondenheid tussen Nederlands en Nederfrankisch komt onder meer tot uiting bij de gebruikelijke periodisering van de Nederfrankische/Nederlandse dialecten. Zo kent de vakliteratuur wel de term Oudnederfrankisch als synoniem van het Oudnederlands, maar bestaan er voor het Middelnederlands en Nieuwnederlands geen soortgelijke equivalenten.

Geschiedenis
Voor de Nederfrankische taalvariëteiten wordt algemeen aangenomen, dat zij zich hoofdzakelijk uit het Oudfrankisch hebben ontwikkeld. Het Oudfrankisch zelf, dat slechts zeer fragmentarisch is overgeleverd, is op zijn beurt voortgekomen uit het Rijn-Wezer-Germaans dat rond het begin van de eerste eeuw  rondom de monding en toeloop van de Rijn gesproken zou zijn.

Het latere Nederlandse taalgebied wordt ten tijde van de late oudheid gekenmerkt door een binnenland dat sinds de 4e eeuw gedomineerd wordt door Rijn-Wezer-Germaanse dialecten (het latere Oudfrankisch) en een kuststrook die voornamelijk wordt bewoond door sprekers van Noordzeegermaanse dialecten, nauw verwant aan het latere Fries. Onder invloed van sterke politieke en economische interactie tussen beide gebieden ontstaat, gedurende de 5e tot 8ste eeuw, uit deze twee dialectgroepen het Oudnederlands, waarbij de Frankische component het sterkst vertegenwoordigd is. Alle West-Germaanse dialecten die hun oorsprong herleiden tot deze dialectgroep, worden taalkundig als "Nederfrankisch" geclassificeerd.

Classificatie
 Indo-Europees
 Germaans
 West-Germaans
 Nederfrankisch

Kenmerken, afbakening en taalgebied

De positie van het Nederfrankisch binnen het Westgermaanse taallandschap kan omschreven worden als een conservatieve middenpositie. De Nederfrankische taalvariëteiten namen – in tegenstelling tot het Duits, Engels, Fries en Nedersaksisch – geen deel aan de Tweede Germaanse klankverschuiving. Tegelijkertijd zijn Noordzee-Germaanse kenmerken – typerend voor het Engels, Fries en (in mindere mate) het Oudsaksisch – in het Nederfrankisch relatief beperkt aanwezig.

De taalkundige afbakening tussen de Nederfrankische variëteiten en de Nedersaksische en de Middelfrankische (Duitse) dialecten wordt gevormd door verschillende isoglossen, waarbij de eenheids-pluralislijn traditioneel als de taalgrens met het Nedersaksisch, en de Benrather linie als die tussen het Nederfrankisch en het Duits (specifiek Middelfrankisch) geldt.

Deze grenzen zijn echter niet absoluut. Zo vertonen overgangsdialecten als het Veluws veel kenmerken van zowel de Nedersaksische grondvorm als van het nauwverwante Nederfrankisch. Ook heeft het Zuid-Nederfrankisch wel gedeeltelijk meegedaan aan de Tweede Germaanse klankverschuiving. Omdat het hier echter verschijnselen betreft, die in de Hoge Middeleeuwen vanuit het Duitse taalgebied met de zogeheten Keulse expansie werden geïntroduceerd en in het Oudoostnederfrankisch nog niet voorkwamen, heeft dit traditioneel geen consequenties voor de classificering van deze variëteiten als Nederfrankisch.

Nederfrankische varieteiten worden vooral gesproken in het zuiden en westen van Nederland, in Vlaanderen en in het uiterste westen van Duitsland: specifiek de regio Nederrijn, ten noorden van de lijn Aken-Düsseldorf.

Overgangsgebieden

Nederfrankisch en Nedersaksisch
In Duitsland en Nederland vormt de eenheids-pluralislijn de isoglosse tussen de Nederfrankische dialecten ten westen van deze isoglosse en de Nedersaksische dialecten - zoals het Westfaals - ten oosten ervan.

In de vroege historisch-taalkundige literatuur werd het Veluws nog ingedeeld bij het Nederfrankisch, maar later is men dit tot de Nedersaksische variëteiten gaan rekenen.

Nederfrankisch en Hoogduits

Het noordelijke Rijnland wordt als overgangsgebied gezien tussen de Nederlandse (Nederfrankische) en Duitse (Hoogduitse) dialecten. De Benrather Linie geldt als zuidelijke grenslijn van het Nederfrankisch, hoewel Ripuarische invloeden zich over deze grens naar het noorden in het Nederfrankisch uitstrekken.

Het Zuid-Nederfrankisch wordt ten oosten van de Rijn gesproken tot in het district Mettmann, Düsseldorf, Solingen en Remscheid. In de meeste Limburgse dialecten (alles ten zuiden/oosten van de Uerdinger linie en het mich-kwartier) zijn tijdens de Keulse expansie delen van de Hoogduitse klankverschuiving doorgedrongen. Het Limburgs wordt daarom soms ook gezien als een groep van overgangsdialecten tussen het Nederfrankisch en Middelfrankisch (deze laatste groep omvat onder meer het Ripuarisch), vooral door taalkundigen uit de 19e eeuw. In oudere literatuur over dit onderwerp werd het Zuid-Nederfrankisch om dezelfde reden ook wel tot het Middelduits gerekend.

Het Zuidoost-Limburgs behoort tot het Middelduits (Middelfrankisch, Ripuarisch) van Aken en omgeving. In dit dialect zijn tevens invloeden van het Frans aan te wijzen, met name in zinsconstructie.

Terminologie in de Duitse taalkunde

Het taalgebied in Duitsland waarin diverse Nederfrankische dialecten worden gesproken, wordt in de filologie soms aangeduid als Rheinmaasländisch/Rhein-Maasländisch (Nederlands: Rijn-Maaslands of Maas-Rijnlands). Ook het Limburgs (Duits: Südniederfränkisch) wordt dan soms onder deze noemer gebracht.

Invloed van de daktaal

De Nederfrankische streektalen staan onder druk van de talen die in hetzelfde spraakgebied als officiële taal dienstdoen en die tegelijkertijd nauw verwante talen zijn, de zogeheten daktaal (men spreekt in dit verband ook wel van de cultuurtaal). In Nederland is deze daktaal het Standaardnederlands, dat zelf grotendeels gebaseerd is op Nederfrankische taalvariëteiten. Het aantal sprekers van de meeste Nederfrankische streektalen, zoals het Zeeuws, is hierdoor gaandeweg sterk teruggelopen.

Zie ook
 Duitse talen en dialecten
 Frankisch
 Geschiedenis van het Nederlands
 Nederlands taalgebied
 Nederlandse dialecten

Referenties

Literatuur
 M.C. van den Toorn, W. Pijnenburg, J.A. van Leuvensteijn en J.M. van der Horst (red.), Geschiedenis van de Nederlandse taal. Amsterdam University Press, Amsterdam 1997, 682 pp
  Jürgen Macha, Elmar Neuss en Robert Peters, Rheinisch-Westfälische Sprachgeschichte, Böhlau, 2000, 409 pp

Duitse streektaal of dialect
Noordrijn-Westfalen
Nederlandse streektaal of dialect
Taal in België
Taal in Duitsland
Taal in Nederland


text:
Untermeitingen est une commune allemande de Bavière située dans l'arrondissement d'Augsbourg et le district de Souabe.

Géographie

Untermeitingen est située dans la plaine du Lechfeld, sur la rive gauche de la Lech, à  au sud d'Augsbourg. La commune, située à la limite avec l'arrondissement de Landsberg am Lech, forme avec la commune de Klosterlechfeld la communauté administrative du Lechfeld. Ces deux communes regroupaient  habitants en 2006 sur une superficie de .

Communes limitrophes (en commençant par le nord et dans le sens des aiguilles d'une montre) : Graben, Scheuring, Obermeitingen, Langerringen et Schwabmünchen.

Histoire
Dès le , le village appartenait à l'évêché d'Augsbourg. En 1803, lors du Recès d'Empire, Untermeitingne est intégré au nouveau royaume de Bavière. En 1818, il est érigé en commune et fait alors partie de l'arrondissement de Schwabmünchen jusqu'à la disparition de ce dernier en 1972.

Le quartier de Lagerlechfeld est depuis le  un important établissement militaire. Dès 1870, il abrite un camp de prisonniers, puis, avec la construction d'une ligne de chemin de fer diverses constructions dont un hôpital militaire en 1899. En 1934, une base aérienne y est installée, elle servira pendant la Seconde Guerre mondiale de base d'essais pour les usines Messerschmitt d'Augsbourg. La base est bombardée en 1945. Depuis 1956, c'est une installation de la Bundeswehr.

Démographie

Notes et références

Commune en Bavière


text:
Laffaire de l'agression de Jussie Smollett est une affaire qui débute le , lorsque l'acteur américain Jussie Smollett déclare à la police avoir été attaqué physiquement dans le Streeterville de Chicago, par deux hommes qui, après avoir proféré des insultes racistes et homophobes, lui ont versé dessus une substance et également attaché une corde au cou. Le , Smollett est mis en accusation pour trouble à l'ordre public pour avoir prétendument payé deux frères nigérians-américains afin de mettre en scène un faux crime haineux contre lui et pour avoir déposé un faux rapport de police.

L'équipe de la défense de Smollett conclut une entente avec les procureurs le , en vertu de laquelle toutes les accusations sont abandonnées en échange d'une peine de travaux d'intérêt général pour Smollett et la confiscation de sa caution de . L'abandon des poursuites a suscité de nombreuses controverses et, le , le FBI annonce entamer une enquête pour savoir pourquoi les accusations ont été abandonnées.

En février 2020, l'acteur est néanmoins inculpé sur la base des fausses déclarations qu'il aurait faites à la police et, en mars 2022, condamné à cinq mois de prison pour avoir mis en scène sa propre agression et pour avoir menti plusieurs fois à la police dans ses dépositions.

Description
Le , Smollett reçoit une lettre de menaces dans laquelle figure un personnage pendu à un arbre avec une arme pointée vers lui. Le , Smollett déclare avoir été attaqué dans le bloc 300 de la rue East Lower North Water Street, dans le quartier Streeterville de Chicago et une enquête est ouverte pour crime haineux. Des sources policières non identifiées ont par la suite déterminé que Smollett avait organisé l'attaque lui-même.

Smollett a déclaré à la police avoir été attaqué à l'extérieur de son immeuble par deux hommes blancs portant des masques de ski qui criaient « C'est un pays MAGA », en référence au slogan du président Donald Trump « Make America Great Again ». Les agresseurs auraient selon Smollet, utilisé leurs mains, pieds et dents comme armes dans cette attaque. Selon une déclaration publiée par le service de police de Chicago, les deux suspects auraient alors « versé un liquide inconnu » sur Smollett et mis une corde autour de son cou. Smollett indique les avoir alors repoussés. Smollett a été soigné au Northwestern Memorial Hospital ; pas grièvement blessé, il a été libéré "en bon état" plus tard ce matin-là. La police a été appelée après 2 h 30. À leur arrivée vers 2 h 40, Smollett avait une corde blanche au cou. Smollett dit que l'attaque était peut-être due à ses critiques sur le gouvernement Trump et que l'agression était liée, d'après lui, à une lettre de menaces qui lui avait été envoyée plus d'un mois auparavant.

Réactions initiales
Cette agression a été massivement relayée par les médias dans le monde entier et a provoqué un « torrent d'indignations et de condamnations ».

Le , des personnalités publiques ont exprimé leur soutien à Smollett sur les médias sociaux. Des personnalités de l'industrie du divertissement, dont Shonda Rhimes et Viola Davis, ont tweeté leur indignation devant cette attaque et leur soutien à Smollett. Les sénateurs et candidats démocrates Kamala Harris et Cory Booker ont décrit cette attaque comme un lynchage. Dans une entrevue avec April Ryan d'AURN, le président Trump a été interrogé au sujet de l'attaque de Smollett et a déclaré : « Je pense que c'est horrible ». Face au scepticisme de certains commentateurs, Smollett s'est défendu en disant que, si les agresseurs avaient été des Mexicains, des musulmans ou des Noirs, les « sceptiques m'auraient soutenu beaucoup plus...  et que cela en [disait] long sur la place que nous [ndtr : sous entendu les minorités ethniques et sexuelles] occupons actuellement dans notre pays ».

Enquête
Le , la police de Chicago a perquisitionné au domicile de deux suspects, deux frères, d'origine nigériane, qui avaient fait office de figurants sur Empire. La police a récupéré de l'eau de Javel et d'autres objets dans le logement. Les frères ont été placés en garde à vue pour coups et blessures mais n'ont pas été inculpés. Selon l'avocat des frères, ils connaissaient Smollett pour avoir passé du temps avec lui dans un gymnase. Les deux hommes ont été libérés le  sans être accusés de crime, Anthony Guglielmi, le porte-parole du Chicago Police, a déclaré que leur remise en liberté était « due aux nouveaux témoignages recueillis » pendant les interrogatoires.

La police de Chicago a plus tard déclaré à ABC News : « Le , deux sources policières anonymes de Chicago ont informé CNN que la police de Chicago avait découvert des preuves indiquant que Smollett avait payé les deux frères  pour monter l'attaque. Les vérifications indiquent que les frères ont acheté la corde trouvée autour du cou de Smollett dans une quincaillerie de Ravenswood au cours du week-end du  et que la police de Chicago avait demandé à leur avocat des explications supplémentaires ».

Le , Smollett a été accusé d'un crime de classe 4 pour avoir déposé une fausse déclaration auprès de la police. Le , le procureur du comté de Cook, Kim Foxx, a annoncé qu'elle s'était retirée de l'enquête en raison de sa « connaissance des témoins potentiels dans cette affaire ». Le chef d'accusation de Smollett dans l'Illinois est passible d'une peine maximale de trois ans de prison. Smollett a engagé l'avocat Mark Geragos en plus des avocats de Chicago Todd Pugh et Victor Henderson pour travailler à sa défense juridique.

Le FBI enquête pour savoir si Smollett était impliqué dans la lettre de menaces qui lui a été envoyée la semaine précédant l'incident.

Smollett a engagé Chris Bastardi, gestionnaire de crise, pour le représenter. Les prochains épisodes d'Empire ont été réécrits pour réduire le rôle de Smollett.

Arrestation

Le , Smollett s'est rendu au poste central de police de Chicago. Peu après, Anthony Guglielmi, porte-parole du CPD, a déclaré que Smollett était en état d'arrestation. Guglielmi a également déclaré que Smollett avait été nommé suspect dans une enquête criminelle pour faux rapport de police, dans un crime de catégorie 4. Smollett risque une peine maximale de trois ans de prison.

Plus tard dans la journée, le surintendant de police de Chicago, Eddie T. Johnson, a tenu une conférence de presse sur le canular, donné des détails sur l'enquête et expliqué comment le ministère avait conclu que l'agression présumée avait été mise en scène. La police de Chicago croit que Smollett a monté l'attaque comme un coup publicitaire visant à promouvoir sa carrière. Les frères qui disent avoir contribué à la mise en scène de l'attaque, disent que Smollett a eu l'idée de simuler le crime après que la lettre de menaces qu'il avait reçue, n'avait pas obtenu autant d'attention qu'il aurait espéré. La police allègue que l'acteur avait l'intention de poursuivre sa carrière en surfant sur l'incident et en le reliant au racisme aux États-Unis et au président Trump.

Le juge John Fitzgerald Lyke Jr. a fixé la caution de Smollett à  $ ; l'acteur a payé une caution de  $ et a été libéré. Smollett a également dû remettre son passeport.

Critiques de l'emballement médiatique
Selon Megan McArdle, journaliste pour le Washington Post, si les journalistes se concentrent sur les affaires qui correspondent aux récits qu'ils recherchent, ils risquent d'alimenter l'idée que les violences raciales et sexuelles sont des fake news.

Abandon des poursuites et controverses
Le , CNBC annonce que le procureur de Chicago abandonne soudainement les poursuites contre Jussie Smollett, sans pour autant blanchir l'acteur des accusations qui pesaient sur lui, à condition de renoncer aux  $ de caution.

L'association des procureurs et du barreau de Illinois (Illinois Prosecutors Bar Association - IPBA) a déclaré que l'abandon des poursuites contre Smolett était « très inhabituel » et que « la manière dont cette affaire avait été rejetée était anormale et peu familière aux pratiques du droit des tribunaux. Les procureurs, les avocats de la défense et les juges n'acceptant pas la proposition d'arrangement que M. Smollett a reçue. Plus problématique encore, le procureur de l'État et ses représentants ont fondamentalement induit le public en erreur sur le droit et les circonstances entourant l'abandon des poursuites ». L'IPBA a qualifié de fausses ou trompeuses plusieurs des déclarations faites par le procureur de l'État et ses représentants concernant le traitement de l'affaire. La National District Attorneys Association a publié une déclaration disant qu'un procureur ne devrait pas suivre les conseils d'amis politiquement liés à l'accusé, ne devrait pas se récuser sans récuser l'ensemble du bureau, et a noté qu'« une affaire avec des conséquences telles que celle de M. Smollett ne devrait pas être close sans qu'un jugement de culpabilité ou d'innocence ne soit rendu ».

Joseph Magats, premier assistant du procureur, a déclaré que la décision n'était pas une disculpation de Smollett, « nous soutenons l'enquête, nous soutenons la décision de l'inculper [...] le fait que [Smollett] pense que nous l'avons disculpé est une erreur. Je ne peux pas être plus clair que cela ». Le maire de Chicago, Rahm Emanuel, a vivement critiqué la décision en disant qu'il s'agissait d'un « simulacre de justice » et « que le traitement de l'affaire n'était pas à la hauteur ». Le commissaire de police Johnson a déclaré que justice n'avait pas été rendue.

Le , le service de police de Chicago publie les rapports de police expurgés associés à l'affaire et le FBI annonce enquêter sur les raisons pour lesquelles les poursuites judiciaires ont été abandonnées. L'audience pour l'annulation des poursuites contre Smollett a été reportée le .

En , la nouvelle maire Lori Lightfoot, en fonction depuis le , a déclaré à propos de cette affaire : « Nous avons beaucoup de choses à faire, beaucoup de problèmes urgents qui affectent vraiment la vie des gens. Ce n'est pas une question d'importance pour moi »..

Poursuites judiciaires
Le , les avocats de la ville de Chicago, sous la direction de l'ancien maire Emanuel et du commissaire de police Johnson, envoye à Smollett une lettre de mise en demeure, lui demandant de rembourser à la ville la somme de  « dépensée en heures supplémentaires dans l'enquête de cette affaire ». La lettre avertissait que si ce montant n'était pas payé, le Chicago Department of Law pourrait poursuivre Smollett pour allégations de fausses déclarations à la Ville ou « intenter tout autre recours légal disponible en droit ». En vertu des lois citées, Smollett pourrait se voir imposer une amende pouvant aller jusqu'à trois fois le montant des dommages subis par la Ville en raison de fausses déclarations. La ville pourrait également demander le recouvrement des frais judiciaires, des frais de recouvrement et des honoraires d'avocat. Un tribunal devrait déterminer si Smollett est responsable en vertu de la loi selon la norme de prépondérance de la preuve. Smollett pourrait être poursuivi pour  puisque la loi permet le triple dédommagement en cas de faux rapports.

Le , la ville de Chicago a intenté une poursuite devant la Circuit Court du comté de Cook contre Smollett pour le coût des heures supplémentaires que les autorités ont consacrées à l'enquête sur l'attaque alléguée, soit , selon la plainte. La poursuite demandait en outre que Smollett soit tenu responsable à hauteur de  « pour chaque fausse déclaration faite à la ville, en plus de trois fois le montant des dommages subis par la ville ». Selon un analyste juridique, le processus de divulgation serait d'intérêt pour le public, car les avocats de la ville chercheraient à obtenir une preuve dans le procès civil, indiquant « ils obtiendront des enregistrements sonores. Ils obtiendront des vidéos de surveillance, des relevés téléphoniques et des dépositions ».

Le , les deux frères nigérians impliqués dans l'incident ont déposé une poursuite fédérale en diffamation contre l'équipe juridique de Smollett.

Le 11 février 2020, Jussie Smollett a été inculpé à Chicago par le procureur spécial Dan Webb. Il doit comparaître le 24 février.

Le 9 décembre 2021, le juré donne leur verdicts en déclarant Smolett coupable de cinq chefs d'accusation sur six.

En mars 2022, il est condamné à cinq mois de prison pour avoir mis en scène sa propre agression et pour avoir menti plusieurs fois à la police dans ses dépositions. Le comédien passera ensuite trente mois en liberté surveillée.

Voir aussi

Références

Affaire criminelle aux États-Unis


text:
Lugard Road (盧吉道) est une rue de Hong Kong situé à Pic Victoria et nommée d'après Frederick Lugard, gouverneur de Hong Kong de 1907 à 1912. Située à quelque 400 mètres au-dessus du niveau de la mer, la route est un sentier de randonnée populaire qui fait partie du , et est célèbre pour sa vue spectaculaire sur Victoria Harbour.

Description
Lugard Road se trouve à environ 400 m au-dessus du niveau de la mer.Il s'agit d'une route semi-circulaire de 2,4 kilomètres sur le pic Victoria qui suit principalement les contours de la colline, reliant  à l'est jusqu'au croisement de  et  à l'ouest. En joignant Harlech Road sans délimitation à sa fin, un circuit est formé autour du pic. Lugard Road est la section initiale de l'étape 1 du  de 50 kilomètres. Une grande partie de la rue est protégée du soleil par une couverture d'arbre dense et diverses plantes tropicales peuvent être trouvées le long. Les vues de Hong Kong depuis Lugard Road sont décrites de diverses manières dans les guides de voyage comme étant « étonnantes » et « spectaculaires ».

La route mesure environ 3 mètres de large dans sa plus grande largeur et moins de 2 mètres dans sa plus étroite et, bien que n'étant pas entièrement piétonne, les véhicules sont interdits. Les permis d'utiliser cette route ne sont délivrés qu'aux résidents pour l'accès à leurs propriétés.

Histoire

La route porte le nom de Frederick Lugard, gouverneur de Hong Kong de 1907 à 1912.

Le département des travaux publics lance un appel d'offres scellé avant le  pour former une section de route de Victoria Gap à High West Gap. Le coût de l'ensemble de la route de 2,462 km, dont la construction est rendue difficile par la « nature rocheuse et escarpée de la colline », est estimé à 55 000 HK$.Dans son rapport annuel de 1913, le département des travaux publics note que 11 373 HK$ a été dépensés pour la section de 860 mètres achevée au cours de l'année.

[…] la route sera principalement utilisée comme promenade, une magnifique vue panoramique sur la ville, le port et les environs pouvant être obtenue. À partir de Victoria Gap, la route contourne le flanc de la colline sous les casernes du mont Austin, étant pratiquement de niveau jusqu'à ce qu'elle atteigne un point en dessous de Bishop's Lodge, d'où elle continue vers l'ouest avec une pente ascendante de 1 sur 18 jusqu'à la fin de la première section. Elle mesure 8 pieds de largeur et est généralement taillée à flanc de colline. À certains endroits, il a été nécessaire de construire des murs de soutènement afin d'éviter des coupes excessives ou d'améliorer le tracé de la route

La construction est interrompue par la Première Guerre mondiale. La section suivante construite après la guerre, pour rejoindre la route existante avec Harlech Road, est décrite comme ayant « une largeur minimale de 8 pieds partout avec une pente maximale de 1 sur 20 ». Elle comprend « 1 448 pieds linéaires de platelage et de poutres en béton armé portés sur 87 piliers en béton de ciment, 1 543 pieds linéaires de murs de soutènement en moellons et 1 859 pieds linéaires de bancs à flanc de colline ». En 1920, le directeur des travaux publics signale que tous les travaux de pilier importants pour le pontage, les murs de soutènement en moellons, la coupe et la canalisation pour cette section ont été achevés. Le terrain escarpé ralentit la progression et les défis incluent « de nombreux rochers dangereux, pesant jusqu'à 45 tonnes chacun », qui doivent être enlevés. À la fin de cette année, tout ce qui reste à faire est « une petite quantité de travail consistant principalement en tablier de pont, garde-corps et revêtement routier ».

La construction est achevée en mars 1921, le coût total du projet étant de 88 165 HK$.

Maisons

Si le Pic est une adresse prestigieuse, il y a peu de maisons le long de Lugard Road. Non conçue pour la circulation automobile, sa largeur est insuffisante pour le passage des voitures dans la plupart des endroits, rendant les maisons proches inaccessibles. De plus, les escarpements présentent des défis pour la construction. Il y a eu une controverse lorsqu'un permis de construire a été déposé (et accordé) pour convertir l'une des propriétés le long de celle-ci en un hôtel de luxe en 2013.

Patrimoine bâti
 1 Lugard Road, le bureau du Peak Tram construit vers 1927 comme atelier, avec un étage supplémentaire ajouté en 1953, sert maintenant de bureaux pour la Peak Tramways Company. Il a une forme très inhabituelle qui peut être décrite comme une pointe de flèche. Il est classé comme un bâtiment historique de rang III en 2010.
 26 Lugard Road. Les archives de Hong Kong montrent qu'une habitation a été construite vers 1890 sur le lot de construction rurale 52. La maison a été vendue en 1899 à Joseph Charles Hoare, alors , pour 34 000 HK$. La propriété, ainsi nommée « Bishop's Lodge », appartenait à Hoare et passa à sa femme après sa noyade dans un typhon en 1906. En 1917, la propriété est vendue pour 20 830 HK$ à Robert Hotung, qui céda le bail à la Couronne en juin 1950, processus typique d'échange contre d'autres terres.
 27 Lugard Road. La plus ancienne maison de Lugard Road est une résidence privée de deux étages située au , conçue par Palmer and Turner et construite en 1914. Elle a reçu le statut de bâtiment historique de rang II par le conseil consultatif des antiquités en septembre 2013. Le manoir colonial néo-classique est conçu par  et possédé par son frère  jusqu'à ce qu'il soit vendu à Taikoo Dockyard & Engineering Co. en 1930 et utilisé comme résidence pour leur personnel. Butterfield & Swire, successeur de Taikoo Dockyard, transforme la maison en une messe pour le personnel. En septembre 2012, la propriété est acquise pour 384 millions HK$ par Ashley Pacific, une société qui possède et gère également le Butterfly Hotel and Serviced Apartment Group. Les nouveaux propriétaires déposent une demande auprès du conseil d'urbanisme pour transformer la propriété en un hôtel de charme haut de gamme. Ils proposent d'agrandir la propriété de 880 m² en construisant deux villas supplémentaires de deux à trois étages chacune, soit un total de 17 unités locatives avec une superficie de plus de 1 100 m². En dépit d'une vive objection des groupes locaux et du conseil de district, le conseil d'urbanisme approuve le plan.
 28 Lugard Road est un bungalow à toit en pente construit par Lennox Bird en 1924. Il appartenait et était occupé par Bird jusqu'à la guerre, après quoi il a été vendu.
 35 Lugard Road, poste électrique de Victoria Gap, a été construit en 1928 par la  pour distribuer l'électricité à différentes zones peuplées et servir de quartiers pour ses ingénieurs. Le bâtiment néo-géorgien de 4 étages fonctionne toujours comme résidence du personnel et comme sous-station électrique pour la localité. L'usine est située au rez-de-chaussée, tandis qu'il y a un appartement sur chacun des niveaux restants. C'est un bâtiment historique de rang III depuis 2010.

Voir aussi

Notes et références

Liens externes

 "No. 27 Lugard Road". Historic Building Appraisal, Leisure and Cultural Services Dept. p. N18

Pic Victoria
Route à Hong Kong


text:
Der Louis-Häfliger-Park ist ein 5000 Quadratmeter grosser öffentlicher Park im Stadtteil Oerlikon in Zürich zwischen den Produktionsstätten de Oerlikon Contraves und der Wohnüberbauung Regina-Kägi-Hof. Er ist benannt nach Louis Häfliger, einem Schweizer Bankangestellten, der als Retter von Mauthausen bekannt wurde und mit seiner Tat im Mai 1945 dafür sorgte, dass rund 40'000 Häftlinge des KZ Mauthausen befreit werden konnten.

Gestaltung
Für die Gestaltung des Louis-Häfliger-Parks wurde von Grün Stadt Zürich im Jahr 2000 ein Wettbewerb ausgeschrieben, den das Büro für Landschaftsarchitektur Kuhn und Truninger mit ihrem Projekt "Quilt" gewannen. Zusammen mit Pascal Wiedemann, Zürich, und Grego & Smolenicky Architektur, Zürich wurden die Arbeiten nach einer Bauzeit von 10 Monaten fertiggestellt und der Park am 30. August 2003 eingeweiht.

Gestalterisch hielten sich die Projektverfasser an den Grundsatz, nichts Neues hinzuzufügen, sondern nur bereits Bestehendes aufzunehmen. Das Projekt zeichnet sich durch die verschiedenen Felder aus, die patchworkartig wie ein Flickenteppich, oder "Quilt", zu einem Ganzen zusammengefügt sind.

Das asphaltierte Baumfeld ist mit Flügelnussbäumen (Pterocarya) bepflanzt und erstreckt sich über die ganze Länge des Parks. Bei starkem Regen staut sich das Niederschlagswasser vorübergehend über den flachen Retentionstrichtern und bildet Spiegelflächen. Damit wird auf den hohen Grundwasserspiegel auf dem Areal verwiesen, der bis 80 Zentimeter unter die Oberfläche reicht.

In der Zone entlang der Binzmühlestrasse befindet sich ein Kiesfeld mit rotem Kies, Weidenbüschen und Sitzbänken. Es wird von dreissig am Boden befestigten, als Blumenfeld angeordneten, auffallend gelben, halbkugelförmigen Leuchten erhellt, die normalerweise bei Verkehrsteilern Verwendung finden.

Das als Spielwiese gedachte Rasenfeld lässt ein Stück Ortsgeschichte erkennen: Acht pyramidenförmige Erhebungen stellen die Umkehrform der Munitionslabors der Oerlikon Contraves dar, die früher an dieser Stelle im Boden versenkt waren.  Der Allwetterbelag des mit einem Ballfang eingefassten blauen Tartan-Spielfelds erlaubt ganzjährig sportliche Aktivitäten.

Der Park wird von einem schmalen roten Spielband zerschnitten, auf dessen Kunststoffbelag Schaukeln, Rutschbahnen, Reckstangen und Klettergeräte montiert sind. Eine Holzbühne steht für Aktionen aller Art zur Verfügung.

Literatur
 Yvonne Aellen, Ella Kienast: Parkanlagen in Neu-Oerlikon. Oerlikerpark, MFO-Park, Louis-Häfliger-Park, Wahlenpark, Gustav-Ammann-Park. 2. Auflage Zürich: Grün Stadt Zürich, 2005. 22 S.
 Claudia Moll: Zürich, ein Begleiter zu neuer Landschaftsarchitektur. Edition Garten + Landschaft. München: Georg D. W. Callwey GmbH & Co. KG, 2006. 78 S. ISBN 3-7667-1680-8.

Einzelnachweise

Weblinks

 Louis-Häfliger-Park in Oerlikon auf der Website der Stadt Zürich

Parkanlage in Zürich


text:
Montz is a census-designated place (CDP) in St. Charles Parish, Louisiana, United States. The population was 1,120 at the 2000 census, and 2,106 at the 2020 census.

History

The Bonnet Carré Crevasse occurred in and near the present-day location of Montz. It was one of several levee breaches in the Bonnet Carré area in the mid-to-late-1800s. Bonnet Carré was approximately 50 kilometers from New Orleans, Louisiana. The breach occurred when excess water from the Mississippi River flowed over the east bank levee of Bonnet Carré.

Montz is located between LaPlace, Louisiana and the Bonnet Carré Spillway. It was separated from the other municipalities and communities on the east bank of the Mississippi River in St. Charles Parish by the construction of the spillway, which was completed in 1931.

On December 14, 2022, the town was hit by a destructive and deadly EF2 tornado that damaged or destroyed numerous structures, killed one person, and injured eight others.

Geography
Montz is located at  (30.018513, -90.450683).

According to the United States Census Bureau, the CDP has a total area of , of which  is land and  (19.66%) is water.

Demographics

Education
St. Charles Parish Public School System operates public schools, including:
 Destrehan High School in Destrehan

References

Census-designated places in Louisiana
Census-designated places in St. Charles Parish, Louisiana
Census-designated places in New Orleans metropolitan area
Louisiana populated places on the Mississippi River


text:
Ede () – miasto i gmina we wschodniej Holandii w prowincji Gelderland. Miasto Ede ma 105 994 mieszkańców (2012).

Miasta partnerskie
  Chrudim

Przypisy

 World Gazeteer

Miasta w prowincji Geldria
Gminy w prowincji Geldria


text:
Sutorius magnificus, known until 2014 as Boletus magnificus, is a species of bolete fungus in the family Boletaceae native to Yunnan province in China. It was transferred to the new genus Neoboletus in 2014, and then Sutorius in 2016.

References

External links

Fungi described in 1948
Fungi of China


text:
Des Knaben Wunderhorn ist eine von Gustav Mahler verfasste Sammlung von Kunstliedern. Mahler vertonte 12 Gedichte aus der Gedichtesammlung Des Knaben Wunderhorn, die zwischen 1805 und 1808 von Clemens Brentano und Achim von Arnim veröffentlicht wurde.

Auch über diese Sammlung im engeren Sinn hinaus vertonte Mahler verschiedene Texte aus Des Knaben Wunderhorn. Insgesamt liegen 24 Wunderhorn-Texte in Vertonungen von Gustav Mahler vor.

Klavierlieder

Bereits vor der Entstehung der zwölf Lieder, die heute üblicherweise als Mahlers "Wunderhorn-Lieder" bezeichnet werden, hatte Mahler zwischen 1887 und 1891 neun Klavierlieder geschrieben, die Texte aus Des Knaben Wunderhorn zur Grundlage haben. Diese erschienen 1892 als Heft 2 und 3 von Gustav Mahlers Sammlung "Lieder und Gesänge" (gelegentlich auch fälschlich als "Lieder und Gesänge aus der Jugendzeit" zitiert).

 Im Lied "Um schlimme Kinder artig zu machen" suggeriert der Titel, dass es sich um eine Art Erziehungsgedicht handle, das dazu da ist, schlimme, d. h. schlecht erzogene Kinder zu bessern. In Wahrheit geht es in dem von Mahler fast unverändert aus der Liedsammlung übernommenen Gedicht jedoch um einen Ritter, der auf die Avancen des Hoffräuleins (der Mann ist nicht zuhaus, die Magd befindet sich in der Feste Wind (Speicher)) zu gern eingehen würde, – wären da nicht noch zwei lästige Kinder. Werden sich die Kinder artig verhalten (nicht petzen) oder sind es böse Kinder, die alles dem Schlossherrn erzählen werden, sobald dieser zurückgekehrt ist? Das Hoffräulein kokettiert. Schließlich ruft sie dem Reiter zu, dass es böse Kinder seien, der sich darauf eilends davonmacht. Ob die Kinder artig sind oder nicht, bleibt letztendlich offen, dass es die Erwachsenen nicht sind, steht außer Frage. Neben der vordergründigen Deutung des Geschehens kann man darin auch eine Persiflage auf das Geschlechterverhältnis sehen, der Reiter verkörpert das männliche Prinzip, er will handeln, schnell zur Sache kommen, die Frau reagiert, kokettiert, sie verkriecht sich in ihrem Schlösseli, zu dem der Reiter nur allzu gern den Schlüssel hätte. Die Thematik des Geschlechterverhältnisses durchzieht den gesamten Zyklus der frühen Lieder aus des Knaben Wunderhorn.
 In "Ich ging mit Lust durch einen grünen Wald" macht ein junger Mann einen Waldspaziergang, um sein Feinsliebchen zu besuchen.
 In "Aus! Aus!" will ein Mädchen ins Kloster, weil ihr Liebster in den Mai zieht.
 In "Starke Einbildungskraft" bestätigen sich ein Mädchen und ein Büble ihre Liebe.
 In "Zu Strassburg auf der Schantz" wird ein Soldat zum Tod verurteilt, weil er aus Heimweh versucht hat, zu desertieren (ihn hatte beim Klang des Alphorns die Schweizer Krankheit ergriffen).
 In "Ablösung im Sommer" soll nach dem Tod des Kuckucks die Nachtigall für Unterhaltung sorgen.
 In "Scheiden und Meiden" tut der Hauptfigur die Trennung von seiner Liebsten weh.
 In "Nicht wiedersehen!" verabschiedet sich ein junger Mann von seinem Schatz. Als er nach einem Jahr wiederkommt, ist sie in der Zwischenzeit vor Trauer gestorben.
 Die Hauptperson von "Selbstgefühl", weiß nicht, wie ihr ist, der vielen widersprüchlichen Gefühle wegen – fühlt sich aber besser, als der Doktor sagt, sie sei ein Narr.

Orchesterlieder

Von 1892 bis 1898 erfolgte die Komposition von 12 Gesängen (Balladen und Liedern) aus der Gedichtsammlung für Singstimme und Orchester.

Ursprünglich gehörten Urlicht und Es sungen drei Engel zu diesen Orchesterliedern; Urlicht fand dann jedoch im vierten Satz von Mahlers 2. Sinfonie Verwendung, Es sungen drei Engel wiederum im 5. Satz von Mahlers 3. Sinfonie. Mahler ersetzte Urlicht und Es sungen drei Engel in Des Knaben Wunderhorn dann durch Revelge (entstanden 1899) und Der Tamboursg'sell (1901).

Die Uraufführung der Orchesterlieder in zyklischer Form fand erst 1970 statt.

Neben den Orchesterfassungen existieren die Wunderhorn-Lieder auch in Versionen für Gesang und Klavier von der Hand des Komponisten, die von den Orchesterversionen zum Teil deutlich abweichen. Dieser Umstand war lange Zeit kaum bekannt, da der Verlag Universal Edition jahrzehntelang nur Klavierauszüge der Orchesterfassungen aufgelegt hatte. Erst 1993 wurden die originalen Klavierfassungen von Renate Stark-Voit und Thomas Hampson im Rahmen der Kritischen Gesamtausgabe der Werke Mahlers neu herausgegeben.

 In "Der Schildwache Nachtlied" schildert eine Schildwache ihre Trauer darüber, dass sie Nachtwache halten muss, während alle anderen schlafen können. Weiter ist das Lied ein imaginärer Dialog der Wache mit der Geliebten. Diese beteuert einerseits zwar ihr Warten auf den Soldaten, glaubt aber auch kaum daran, dass er im Dienst auf Gottes Hilfe zählen kann – eben weil er nicht der Kaiser oder König ist, der den Krieg führt. Das Lied resigniert somit über das Schicksal des einfachen Soldaten.
 In "Verlorne Müh'" kabbelt sich ein Pärchen im Dialekt.
 In "Trost im Unglück" kommen ein Husar und sein Mädchen zu der Erkenntnis, dass sie auch ohneeinander auskommen. Zugrunde liegt das Volkslied Wohlan die Zeit ist kommen (Husarenliebe).
 In "Wer hat das Liedlein erdacht?" wird einer lebenslustigen Wirtstochter ein Liebeslied gesungen.
 In "Das irdische Leben" fleht ein hungerndes Kind seine Mutter um Brot an, muss von ihr jedoch mehrmals vertröstet werden, da erst das Korn geerntet, gedroschen und schließlich das Brot gebacken werden muss. Als schließlich das Brot fertig ist, ist das Kind jedoch bereits tot.
 "Revelge" handelt von einem Trommler, der vom Haus seines Schatzes in die Schlacht zieht und tödlich verwundet wird. Die Kameraden können ihm nicht helfen, sondern sinken selbst um ihn herum tot nieder. Der Trommler erweckt sie und schlägt mit ihnen die Feinde in die Flucht; zum Schluss stellen sich all ihre Gebeine "in Reih und Glied wie Leichensteine" vor dem Haus des Schatzes auf.
 In "Des Antonius von Padua Fischpredigt" (dessen Musik sich im 3. Satz der 2. Sinfonie wiederfindet) geht, nachdem seine Kirche leer ist, Antonius zu den Flüssen, um stattdessen den Fischen zu predigen. Die sind von der Predigt zwar begeistert – vergessen sie jedoch bald wieder. So wie das menschliche Publikum wohl auch ...
 Die Hauptperson von "Rheinlegendchen" (Bald gras ich am Neckar) stellt sich vor, sie würfe einen Ring in den Rhein, wo dieser von einem Fisch gefressen würde, der wiederum dem König serviert würde. Dieser würde den Ring an die Geliebte weitergeben.
 Im "Lied des Verfolgten im Turm" preist ein Gefangener die Freiheit der Gedanken. Zugrunde liegt das Volkslied "Die Gedanken sind frei".
 In "Wo die schönen Trompeten blasen" besucht ein Soldat seine Liebste und zieht danach in den Krieg. Das Lied stellt die Charakteristika eines innigen Liebesliedes und der Militärmusik nebeneinander. Der Soldat versucht sich am Ende mit einer romantisierenden Vorstellung vom Militärdienst ("die schönen Trompeten") zu trösten.
 In "Lob des hohen Verstandes" halten Kuckuck und Nachtigall mit dem Esel als Schiedsrichter einen Wettstreit ab, wer von beiden besser singen kann. Mahler macht sich in diesem Lied versteckt über Musikkritiker lustig.
 Der "Der Tamboursg'sell" ist die letzte Klage eines Tambourgesellen, der als Deserteur am Galgen hingerichtet werden soll.

Literatur
 Renate Stark-Voit: Im Wunderhorn-Ton : Gustav Mahlers sprachliches Kompositionsmaterial bis 1900. Hans Schneider, Tutzing 1988.
 Peter Revers: Mahlers Lieder. Beck, München 2000, ISBN 3-406-44806-2

Weblinks
 Des Knaben Wunderhorn in den Mahler Archives
 Noten in Partitur der Lieder aus Mahlers Des Knaben Wunderhorn auf imslp.org
 Texte dieser und anderer Mahler-Lieder
 Lieder aus Des Knaben Wunderhorn (MIDI)

Liederzyklus
Werk von Gustav Mahler
Clemens Brentano
Achim von Arnim


text:
Der Västerdalälven ist ein nordschwedischer Fluss, der vom Skandinavischen Gebirge in Richtung Ostsee fließt.

Geographie
Er entsteht im nordwestlichen Dalarna nahe der norwegischen Grenze nördlich von Sälen durch den Zusammenfluss des Görälven () und des Fuluälven (auch Fulan). Am Oberlauf gibt es einige Seen und künstliche Stauungen. Der Västerdalälven hat eine Länge von etwa 235 Kilometern.

Bei Djurås fließen der Västerdalälven und der Österdalälven zusammen und bilden den Fluss Dalälven.

Weblinks

Dalarna


text:
En física quàntica, la fluctuació quàntica és un canvi temporal en la quantitat d'energia en un punt en l'espai, com a resultat del principi d'incertesa enunciat per Werner Heisenberg.

D'acord amb una formulació d'aquest principi energia i temps es relacionen de la següent manera:

Això significa que la conservació de l'energia pot semblar violada, però només per períodes. Això permet la creació de parells partícula-antipartícula de partícules virtuals. L'efecte d'aquestes partícules és mesurable, per exemple, en la càrrega efectiva de l'electró, diferent de la seva càrrega "nua". En una formulació actual, l'energia sempre es conserva, però els estats propis del Hamiltonià no són els mateixos que els de l'operador del nombre de partícules, és a dir, si està ben definida l'energia del sistema no està ben definit el nombre de partícules d'aquest, i viceversa, ja que aquests dos operadors no commuten.

Vegeu també
 Partícula virtual
 Escuma Quàntica

Referències

Mecànica quàntica


text:
24 Boötis (g Boötis) é uma estrela na direção da Boötes. Possui uma ascensão reta de 14h 28m 38.09s e uma declinação de +49° 50′ 41.9″. Sua magnitude aparente é igual a 5.58. Considerando sua distância de 308 anos-luz em relação à Terra, sua magnitude absoluta é igual a 0.70. Pertence à classe espectral G3IV.

Ver também
Designação de Bayer
Designação de Flamsteed
Catálogo Henry Draper
Catálogo Hipparcos

Estrelas
Objetos de Bayer
Constelação de Boötes


text:
Jatoi may refer to:

 Jatoi (tribe), a Baloch tribe of Pakistan
 Jatoi, Muzaffargarh, a city in Punjab, Pakistan
 Jatoi Tehsil, Pakistan
 Ghulam Mustafa Jatoi (1931-2009), Pakistani politician


text:
L'Unione dei comuni Montagna Marsicana è una unione di comuni della Marsica (AQ) in Abruzzo costituita il 29 marzo 2022 e trasformata da Comunità montana Montagna Marsicana nel nuovo ente di livello sovracomunale con decreto del presidente della Regione Abruzzo n. 50 del 4 ottobre 2022, pubblicato sul Bollettino Ufficiale Regionale n. 169 del 25 novembre 2022.

Descrizione
L'ente è stato costituito ufficialmente ad Avezzano il 29 marzo 2022 da 34 comuni della provincia dell'Aquila, in Abruzzo, ai sensi delle leggi regionali n. 143 del 17 dicembre 1997 e successive modifiche e integrazioni, n. 10 del 27 giugno 2008, n. 1 del 9 gennaio 2013 e n. 20 del 9 luglio 2016 e successive modifiche e integrazioni. L'atto costitutivo e lo statuto sono stati approvati ai sensi del decreto legislativo 18 agosto 2000, n. 267.

Il 4 ottobre 2022 con decreto n.50 della Regione Abruzzo ha acquisito il patrimonio e le competenze della comunità montana Montagna Marsicana, ente territoriale dichiarato estinto entro la fine del 2022. Nel costituito ente hanno aderito la totalità dei comuni inclusi nella ex comunità montana.

Comuni
È costituita da 34 comuni della Marsica in provincia dell'Aquila per un totale di circa  abitanti. Il comune di Avezzano non è incluso essendo un ente capofila di ambito distrettuale a sé (ECAD):

 Aielli
 Balsorano
 Bisegna
 Canistro
 Capistrello
 Cappadocia
 Carsoli
 Castellafiume
 Celano
 Cerchio
 Civita d'Antino
 Civitella Roveto
 Collarmele
 Collelongo
 Gioia dei Marsi
 Lecce nei Marsi
 Luco dei Marsi
 Magliano de' Marsi
 Massa d'Albe
 Morino
 Oricola
 Ortona dei Marsi
 Ortucchio
 Ovindoli
 Pereto
 Pescina
 Rocca di Botte
 San Benedetto dei Marsi
 Sante Marie
 San Vincenzo Valle Roveto
 Scurcola Marsicana
 Tagliacozzo
 Trasacco
 Villavallelonga

Note

Voci correlate
 Unione di comuni

Collegamenti esterni

Montagna Marsicana
Avezzano


text:
Hruschuwatka (; ) ist ein Dorf im Westen der ukrainischen Oblast Dnipropetrowsk mit 858 Einwohnern (2012).

Das erstmals 1744 schriftlich erwähnte Dorf liegt im Süden des Rajon Pjatychatky nahe der Fernstraße M 04/E 50 und 2,5 km vom rechten Ufer der Saksahan entfernt.
Hruschuwatka liegt 7 km südöstlich vom Rajonzentrum Pjatychatky. Die nächstgrößere Stadt Schowti Wody befindet sich 29 km westlich vom Dorf.

Landratsgemeinde
Hruschuwatka ist seit 1987 das administrative Zentrum der gleichnamigen Landratsgemeinde.
Diese wurde 1925 als Krasnoiwaniwka-Landratsgemeinde gegründet und erst 1987 umbenannt.
Die gesamte Fläche der Gemeinde beträgt 84,4823 km² bei einer Einwohnerzahl von 2.012 Bewohnern (2012). Die Bevölkerungsdichte der Landratsgemeinde beträgt 24 Einwohner je km².

Zur Landratsgemeinde Hruschuwatka gehören noch die Dörfer:
 Ziwky (ukrainisch , russisch /),  47 Einwohner
 Krasnoiwaniwka (ukrainisch , russisch /),  453 Einwohner
 Nerudstal (ukrainisch und russisch ,  477 Einwohner
 Semeniwka (ukrainisch ), russisch /),  177 Einwohner

Bevölkerungsentwicklung

Quellen
 Administrative Unterteilung des Rajons auf der Seite der Werchowna Rada (ukrainisch)
 Offizielle Seite der Landratsgemeinde auf der Webpräsenz des Rajon (ukrainisch)
 Geschichte der Städte und Dörfer in der Ukraine (russisch)
 Geschichte der Region Dnepropetrowsk (ukrainisch)

Ort in der Oblast Dnipropetrowsk
Rajon Pjatychatky


text:
Die Platform of European Memory and Conscience ist ein Bildungsprojekt der Europäischen Union. Es ist eine Kooperation zwischen staatlichen Institutionen und Organisationen aus EU-Ländern in der Forschung, Dokumentation, Sensibilisierung und Aufklärung über die Verbrechen totalitärer (insbesondere kommunistischer und faschistischer) Regime.

Geschichte
Die Platform wurde in Prag anlässlich des Gipfels der Ministerpräsidenten der Visegrád-Gruppe am 14. Oktober 2011 gegründet. Die feierliche Unterzeichnung fand im Lichtenstein-Palast unter der Schirmherrschaft der Ministerpräsidenten Petr Nečas (Tschechien), Donald Tusk (Polen) und Viktor Orbán (Ungarn) statt. Das Ziel der Platform ist es, "Intoleranz, Extremismus, anti-demokratische Bewegungen und das Wiederauftreten von einem totalitären Herrschaft in der Zukunft zu verhindern".

Am 2. April 2009 hat das Europäische Parlament eine Entschließung zu Gunsten der Initiative angenommen, und im Juni 2009 begrüßte der Rat der Europäischen Union die Initiative. Die Platform wurde dann auf Initiative der polnischen EU-Ratspräsidentschaft im Jahr 2011 gegründet. Das Sekretariat der Plattform befindet sich in Prag. Die Gründungsmitglieder waren staatliche Institutionen der Tschechischen Republik, Polen, Deutschland, Ungarn, Rumänien, Litauen, Estland und Lettland, sowie mehrere NROs aus dem europäischen Raum. Der Präsident ist das ehemalige schwedische Reichstagsmitglied Göran Lindblad. Im Vorstand wird Deutschland durch Siegfried Reiprich vertreten.

Mitglieder
Deutsche Mitgliedsorganisationen sind unter anderem die Gedenkstätte Berlin-Hohenschönhausen, die Hannah Arendt Gesellschaft, die Stiftung Sächsische Gedenkstätten, die Union der Opferverbände Kommunistischer Gewaltherrschaft und der Bundesbeauftragte für die Stasi-Unterlagen.

Kritik
Die Historikerin Juliane Wetzel führte 2017 an, dass die Organisation in ihren Gründungsdokumenten zwar explizit auf die Singularität des Holocaust verweist, dass die beteiligten Institutionen und Organisationen sich aber fast ausschließlich mit dem kommunistischen Terror befassen. Es entstehe der Eindruck, dass es den Beteiligten nur um die Darstellung der Verbrechen und Leiden während des Stalinismus gehe.

Weblinks
 Offizielle Website

Fußnoten

Bildung und Forschung in der Europäischen Union
Europäische Organisation
Aufarbeitung der kommunistischen Gewaltherrschaft
Gegründet 2011
Internationale Organisation (Prag)


text:
Objaw Courvoisiera, zespół Courvoisiera – objaw kliniczny charakterystyczny dla zaawansowanego nowotworu okolicy trzustkowo-dwunastniczej (zazwyczaj rak głowy trzustki lub dróg żółciowych, a także dwunastnicy i brodawki Vatera), związany z zamknięciem dróg żółciowych przez naciekający lub uciskający guz. Charakteryzuje się występowaniem znacznie powiększonego, wyczuwalnego przez powłoki brzuszne i niebolesnego pęcherzyka żółciowego.

Współistnienie dostępnego palpacyjnie pęcherzyka oraz żółtaczki nie występuje w kamicy pęcherzyka żółciowego, co pozwala wstępnie zróżnicować te dwie przypadłości. Tworzące się w pęcherzyku kamienie mogą co prawda spowodować jego powiększenie, jednak żółtaczka pojawia się dopiero wtedy, gdy dostaną się one do przewodu żółciowego wspólnego, a to następuje w późniejszym etapie choroby, w którym to pęcherzyk posiada pogrubiałe ściany, ze względu na przebyte zapalenia, jest obkurczony i nie rozciąga się pod wpływem zwiększonego ciśnienia żółci.

Nazwa objawu honoruje jego odkrywcę, szwajcarskiego chirurga Ludwiga Georga Courvoisiera.

Przypisy

Courvoisiera


text:
Ukryta prawda – amerykańsko-brytyjsko-niemiecki dramat filmowy z 2000 roku.

Zarys fabuły
Kongresmen Runyon, by zniszczyć reputację senator Hanson, umieszcza jej kompromitujące zdjęcia w Internecie.

Główne role
 Joan Allen – Laine Hanson
 Jeff Bridges – prezydent Jackson Evans
 Sam Elliott – Kermit Newman
 Christian Slater – kongresmen Reginald Webster
 Gary Oldman – kongresmen Sheldon B. Runyon
 William Petersen – gubernator Jack Hathaway
 Saul Rubinek – Jerry Tolliver
 Philip Baker Hall – Oscar Billings
 Mike Binder – Lewis Hollis

Linki zewnętrzne

Amerykańskie dramaty filmowe
Brytyjskie dramaty filmowe
Amerykańskie filmy z 2000 roku
Niemieckie dramaty filmowe
Filmy wytwórni DreamWorks
Brytyjskie filmy z 2000 roku
Niemieckie filmy z 2000 roku
Filmy w reżyserii Roda Luriego
Filmy kręcone w Wirginii


text:
Das Haus Lützeler steht in der Nähe von Lamersdorf, einem Ortsteil von Inden (Rheinland) im Kreis Düren in Nordrhein-Westfalen. Direkt am Haus fließt der Wehebach.

Haus Lützeler wird im 14. Jahrhundert erstmals urkundlich erwähnt: 1398 verkauften Johann Vruntgin von Lutzelen und seine Frau Bela Carsilius von Palant, dem Besitzer von Burg Breitenbend bei Linnich, ihren Hof in Lucherberg. Gleichzeitig erwarb Carsilius von Palant von Peter von Loyvenberg, seiner Gattin und deren Schwester ihren Hof zu Lützeler.
Die von Palant blieben bis gegen Ende des 17. Jahrhunderts im Besitz von Haus Lützeler. Sie gaben vermutlich dem Gutshof als Bauherren die Form, die er – von Umbauten und Zerstörungen abgesehen – auch heute noch besitzt.

Haus Lützeler ist eine rechteckige, heute noch teilweise von nassen Gräben umgebene Anlage. Drei Seiten des Rechtecks werden von Gebäuden eingenommen, der vierten freien Seite im Süden war früher jenseits des Burggrabens der Garten vorgelagert. Das im 16. Jahrhundert entstandene Herrenhaus lag an der Südwestecke der Hofanlage und wurde im Zweiten Weltkrieg bis auf einige Mauerreste zerstört. Es handelte sich bei diesem Gebäude um einen zweigeschoppengiebeln und geschiefertem Satteldach. Die Wirtschaftsgebäude von Haus Lützeler gehören in ihrer Hauptbausubstanz dem 17. bis 18. Jahrhundert an.

Um 1700 kaufte Johann Caspar Gilles von der Familie von Palant Haus Lützeler. Nach seinem Tod heiratete seine Witwe Isabella Katharina von Broich den Jülicher Wehrmeistereiverwalter Johann Caspar Cüpper, der 1728 starb. Danach scheint Haus Lützeler an eines der Kinder Gilles gefallen zu sein. Als nächste Besitzer werden in Urkunden die von Rödingen genannt. Nach dem Tod der Maria Theresia von Rödingen im Jahre 1786 fiel das Gut an ihren Schwiegersohn von Palmer in Düsseldorf. Dann kam das Anwesen an die Familie Steffens, durch Heirat später an die Familie Scheuer in Jülich. Heute ist Haus Lützeler im Besitz der Rheinbraun AG.

Haus Lützeler steht unter Denkmalschutz.

Literatur
 Holger A. Dux: Die Dürener Burgenrunde – Radeln zwischen Rur und Eifel. ISBN 3416029798.

Weblinks

Ehemaliger Adelssitz im Kreis Düren
Bauwerk in Inden (Rheinland)
Baudenkmal in Inden (Rheinland)
Barockbauwerk im Kreis Düren
Zerstört in den 1940er Jahren
Zerstört im Zweiten Weltkrieg
Bauwerk des Adelsgeschlechts Pallandt


text:
The Roman mausoleum of Córdoba is an  ancient structure in the Jardines de la Victoria, Córdoba, Andalusia, southern Spain. It is a funerary monument of cylinder-shaped  that corresponded to a group of funerary monuments of the Republican era, built in the 1st century AD. It was discovered in 1993 during archaeological excavations.

It includes the chamber tomb that housed the Urn, as well as remains of the basement, cornices, and crenellated parapet. Unusual for such structures in Roman Iberia, it may have been designed by an Italian architect, due to similarities to other mausoleums in Rome and the rest of Italy. Its size also suggests that it belonged to a wealthy family.

The mausoleum is located near the road that connected the ancient city with Hispalis (now Seville), and exited from the city by the western gate, or "Porta Principalis Sinistra" (Puerta de Gallegos). The archaeological site also includes remains of the pavement of the latter.

References

External links

 Roman mausoleums of "Puerta Gallegos" in Córdoba

Cordoba
Buildings and structures in Córdoba, Spain
History of Córdoba, Spain
Buildings and structures completed in the 1st century
1st-century establishments in the Roman Empire
1993 archaeological discoveries


text:
Wietse Cornelis van Alten (born 24 September 1978) is a retired archer from the Netherlands. Van Alten was born in Zaandam, in the municipality of Zaanstad.  He has competed in archery since the age of seven.

Van Alten's first major international competition was the 1999 World Target Competition.  He placed 8th there, earning a spot on the Olympic team.

In the 2000 Summer Olympics in Sydney, van Alten lost to Simon Fairweather of Australia in the semifinals, but rebounded with the highest score of the tournament for a 12-arrow match by scoring 114 in the bronze medal match to defeat Magnus Petersson of Sweden and win the bronze medal.  The Netherlands team, of which he was a member, placed 9th in the men's team competition.

After suffering an elbow injury which required surgery in 2001, van Alten returned to success in competition in 2003 when he placed 6th in the World Target Competition held in New York, United States.

Van Alten competed at the 2004 Summer Olympics in men's individual archery, trying to defend his bronze medal.  His score in the 72-arrow ranking round was 661, giving him a starting rank of 14th.  He won his first match 152-151 against Ricardo Merlos of El Salvador, advancing to the round of 32.  In the second round of elimination, he was defeated by Ilario Di Buò of Italy 164-160.  His final rank was 27th overall.

Van Alten was also a member of the Netherlands' 5th-place men's archery team at the 2004 Summer Olympics, along with Pieter Custers and Ron van der Hoff. In summer 2004, he achieved the world number one ranking. After failing to qualify for the Beijing olympics in 2008, Van Alten retired. In 2013, he became the national coach of the Italian recurve team.

References

1978 births
Living people
Dutch male archers
Archers at the 2000 Summer Olympics
Archers at the 2004 Summer Olympics
Olympic archers of the Netherlands
Olympic bronze medalists for the Netherlands
Sportspeople from Zaanstad
Olympic medalists in archery
Medalists at the 2000 Summer Olympics
21st-century Dutch people

External links

 Personal website


text:
és un periodista francès, que treballa com a reporter important del servei esportiu de RTL (ràdio francesa), on hi comenta els partits a la ràdio des del 2000.

El 2018, en absència de Denis Balbir, privat d'antena per les seves declaracions després del partit Olympique de Marseille-RB Leipzig, és Philippe Sanfourche qui fa els comentaris de l'anada de la semifinal de l'Lliga Europa de la UEFA. participa a "On remake the Match" a RTL i és articulista del programa "L'Equipe du soir" del canal L'Equipe. Altres reportatges per a RTL, importants: Ral·li Dakar del 2004 al 2010, ciclista del Tour de França 2008, Torneig de Roland Garros del 2000 al 2003.

Referències

Periodistes francesos


text:
Pardosa uiensis este o specie de păianjeni din genul Pardosa, familia Lycosidae, descrisă de Esyunin, 1996. Conform Catalogue of Life specia Pardosa uiensis nu are subspecii cunoscute.

Referințe

Pardosa


text:
1999 CP99 (asteroide 33413) é um asteroide da cintura principal. Possui uma excentricidade de 0.09657020 e uma inclinação de 3.99914º.

Este asteroide foi descoberto no dia 10 de fevereiro de 1999 por LINEAR em Socorro.

Ver também

 Lista de asteroides
 Asteroide da cintura principal

Ligações externas

Asteroides da cintura principal
Objetos astronômicos descobertos em 1999


text:
Битва под Лоевом — сражение 31 июля 1649 года под поселком Лоев между войском запорожских казаков и армией Великого Княжества Литовского в ходе восстания Хмельницкого. В ходе него казацкая армия, возглавляемая Степаном Пободайло и Михаилом Кричевским была разбита правительственным войском польного гетмана литовского воеводы Януша Радзивилла и Винсента Гонсевского. Радзивиллу удалось по частям разбить войско казаков.

Предыстория битвы
Казацкая армия под предводительством Степана Пободайло взяла Лоев в конце июня 1649 года. Отряд Пободайло насчитывал около семи тысяч человек. Лоев стал использоваться казаками Пободайлы, как основная база, для распространения власти «Войска Запорожского» на близлежащие области. В ответ на это, в июле того же года гетман Радзивилл, собрав армию численностью 7.301 человек (822 гусара, 1660 драгунов, 2009 панцерных казаков, 1510 немецкой пехоты и 700 гайдуков), двинул их на Лоев.

Богдан Хмельницкий узнал о продвижении Радзивилла во время осады Збаража. На помощь Пободайло гетман направил десять тысяч казаков под командой наказного гетмана Михаила Кричевского. 23 июля армия Речи Посполитой приблизилась вплотную к Лоеву, заняв позиции на правом берегу Днепра. Укрепленный лагерь Пободайлы находился слева, и Радзивилл решил начать осаду с артиллерийского обстрела казацкого лагеря.

Битва
Когда Радзивилл узнал о приближающемся с Кричевским подкреплении, он послал 2 тысячи своих конников в разведку, но Кричевский сумел избежать с ними встречи и неожиданно атаковал основную литовскую армию. Атаку казаков на переправу у мельницы отбили пехотинцы "отечественного строя". Вслед за этим казаков атаковала личная хоругвь панцерных казаков Януша Радзивилла, которая задержала казаков до подхода гусар из лагеря. 480-600 гусар ударили по Киевскому полку на правом фланге армии казаков. Атака была успешной, Киевский полк, отстреливаясь, отступил к лесу, на помощь гусарам Радзивилл отправил рейтар и пехоту. В это время левый фланг казаков ударил во фланг и тыл гусарам, после чего литовская армия начала проигрывать и отходить к переправе через реку Лоевку. В этот момент на тыл казаков ударили посланные в разведку 2.000 конницы Павловича и Комаровского. Левый фланг казаков был полностью уничтожен. Правый фланг, где сражался Киевский полк во главе с Кричевским, отступил в лес, где за 15 минут из веток деревьев, трупов лошадей и павших казаков построили укрепления.

Пободайло к этому моменту начал переправу через Днепр, отряд не более 3.000 казаков высадился на берег. К месту высадки подоспела пехота и драгуны литовского войска. Два штурма окопавшихся на берегу казаков войсками Литвы провалились, только на третий раз с помощью кавалерийской атаки во фланг казакам, удалось скинуть их в реку. До своих добралось около 300 человек.

Казацкий табор-вагенбург с пехотой, артиллерией и присоединившимися крестьянами спешил на поле битвы, но попал в засаду. Табор был атакован с трёх сторон литовскими войсками (полк немецкой пехоты, драгуны и татарские хоругви, а также вооружённая обозная прислуга) и был разбит. После разгрома табора все войска Великого Княжества Литовского приступили к штурму казацких укреплений в лесу. Три больших штурма пехоты и спешенной кавалерии при поддержке артиллерии не принесли успеха. Наступившая ночь прервала битву. Радзивилл отвёл войска в свой лагерь. Воспользовавшись возможностью, казаки отступили, оставив раненых (в том числе и Кричевского). Смертельно раненый Кричевский был взят в плен. Радзивилл собрал около сорока казацких знамён на поле боя. Самюэль Оргелбранд, историк и публицист, оценил потери казаков в 3 тысячи человек, 2 артиллерийских соединения и 12 знамён.

Битва под Лоевом в 1649 году нашла свое отражение в мемуарах белорусского шляхтича Богуслава Казимира Маскевича.

Последствия битвы
Литовская армия вернула себе контроль над Лоевом, но переправа осталась под контролем Пободайло. Тяжёлые потери личного состава, истощение запасов и постоянные казацкие атаки по линиям снабжения сделали невозможным дальнейшее продвижение Радзивилла на Киев.

Радзивилл был награждён королём, одарившим гетмана имениями Невель, Себеж и Красное.

В условиях династической войны между Польшей и Швецией, в попытке спасти Великое Княжество Литовское от захвата Москвой, он заключит несколькими годами позже Кейданскую унию с королём Швеции Карлом X Густавом.

Спустя 2 года — в 1651 году — в ходе того же восстания состоялась вторая битва под Лоевом.

См. также

 Битва под Лоевом (1651)

Примечания

Польско-украинские сражения
Сражения по алфавиту
Лоев
Лоев
Лоев
Сражения 1649 года


text:
Roquefeuil may refer to:
 Roquefeuil, Aude, a commune in Aude, France.
 House of Roquefeuil-Anduze, a noble family which appeared in 1150.
 House of Roquefeuil-Blanquefort, a noble family from Languedoc, France which succeeded to the Roquefeuil-Anduze family in 1383.


text:
Frederica ist eine kleine Stadt im Kent County im US-Bundesstaat Delaware in den Vereinigten Staaten mit 1.073 Einwohnern (Stand: 2020).

Die geographischen Koordinaten sind: 39,01° Nord, 75,47° West. Das Stadtgebiet hat eine Größe von 2,2 km².

Weblinks

 Kent County webpage

Einzelnachweise


text:
Das antike Kupferbergwerk Tonglüshan () war ein Komplex verschiedener Kupferbergwerke und Hüttstätten aus der Zeit der westlichen Zhou- bis westlichen Han-Dynastie auf dem Gebiet von Daye, einer kreisfreien Stadt der bezirksfreien Stadt Huangshi in der chinesischen Provinz Hubei. Sie werden auf die Zeit des 9. bis. 1. Jahrhunderts v. Chr. datiert und wurden zwischen 1974 und 1985 ausgegraben.

Das antike Kupferbergwerk wurde im Kupfertagebau Tonglüshan entdeckt. Der antike Abbau fand an zwölf verschiedenen Kupfervorkommen statt. Insgesamt wurden mehrere hundert Schächte und Stollen, Werkzeuge zum Abbau sowie mehrere Schmelzöfen zur Verhüttung des Erzes entdeckt. Anhand der Schlacke wurde die Menge des abgebauten Kupfererzes auf etwa 80.000 bis 100.000 Tonnen geschätzt. Aufgrund der Brüchigkeit des Gesteins war das Erz auch mit primitiven Werkzeugen abbaubar, zur Sicherung war aufwändiger Ausbau notwendig.

Die Stätte des antiken Kupferbergwerks Tonglüshan (Tonglüshan gu tongkuang yizhi 铜绿山古铜矿遗址) steht seit 1982 auf der Liste der Denkmäler der Volksrepublik China (2-51).

Siehe auch
 Antikes Kupferbergwerk Zhaobishan

Literatur

Einzelnachweise

Tonglushan
Stillgelegtes Bergwerk
Wirtschaft (Hubei)
Nationales Kulturdenkmal der Volksrepublik China
Archäologischer Fundplatz in Hubei
Archäologischer Fundplatz in Asien
Ehemaliger Welterbekandidat in Asien
Ehemaliger Welterbekandidat in der Volksrepublik China
Bergwerk in Asien


text:
Soledad Villamil (La Plata, 19 de juny de 1969) és una actriu i cantant argentina.

Carrera
Filla d'Hugo Sergio Villamil, metge i Laura Falcoff, periodista. Té dos germans, Camila i Nicolás.

Com a actriu s'ha destacat en cinema, teatre i televisió, guanyant el 2000 el Premi Còndor de Plata a la millor actriu pel seu treball en la pel·lícula El mismo amor, la misma lluvia de Juan José Campanella, i novament el 2010 pel seu paper en la guanyadora de l'Óscar a millor pel·lícula estrangera, El secreto de sus ojos, del mateix director.

Com a cantant ha llançat quatre discos fins al moment, abordant temes de tango i folklore argentí.

Treballs com a actriu

Cinema

Televisió

Teatre

Com a cantant

Discografia

Premis i nominacions
Premi Goya

Premi Cóndor de Plata

Premis Sur

Premis CEC

Premi Konex

Premi Martín Fierro

Premi Clarín

Premi ACE

Premi Carlos Gardel

Reconeixements
 El cinema de la localitat de Carlos Pellegrini porta el seu nom.

Referències

Enllaços externs

 Notícies sobre Soledad Villamil a El País (Uruguai)
  Web oficial
 Soledad Villamil, Cine nacional

Actors de cinema argentins
Cantants argentins
Persones de La Plata
Guanyadores del Premi Cóndor de Plata a la millor actriu
Naixements del 1969


text:
Festuca arenicola är en gräsart som först beskrevs av Prodán, och fick sitt nu gällande namn av Károly Rezsö Soó von Bere. Festuca arenicola ingår i släktet svinglar, och familjen gräs. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Svinglar
arenicola


text:
QRH steht für:
 Quick Reference Handbook, eine Checkliste in der Luftfahrt, für technische Problem- und Notsituationen an Bord
 Bahnhof Rotterdam Centraal (IATA-Bahnhofs-Code)
 Q-Schlüssel für variierende Frequenzen

Abkürzung


text:
Ås landskommun var en tidigare kommun i Kalmar län, omfattande Ölands sydligaste del med byn Ottenby.

Administrativ historik
Den 1 januari 1863 började kommunalförordningarna gälla och då inrättades cirka 2 500 kommuner (städer, köpingar och landskommuner), tillsammans täckande hela landets yta.

I Ås socken i Gräsgårds härad på Öland inrättades då denna kommun. Landskommunen uppgick 1952 i Ottenby landskommun som 1967 uppgick i Mörbylånga landskommun som sedan i sin tur 1971 ombildades till Mörbylånga kommun.

Referenser

Sveriges kommuner 1863-1951
Tidigare kommuner i Kalmar län
Indelningar i Mörbylånga kommun


text:
The Mortality Medical Data System (MMDS) is used to automate the entry, classification, and retrieval of cause-of-death information reported on death certificates throughout the United States and in many other countries.  The National Center for Health Statistics (NCHS) began the system's development in 1967.

The system has facilitated the standardization of mortality information within the United States, and ACME has become the de facto international standard for the automated selection of the underlying cause of death from multiple conditions listed on a death certificate.

System components

The MMDS system consists of the following components, and is itself part of the National Vital Statistics System.

MICAR

There are two Mortality Medical Indexing, Classification, and Retrieval components.
 SuperMICAR automates the MICAR data entry process. This program is designed as an enhancement of the earlier PC-MICAR Data Entry program. Super-MICAR is designed to automatically encode cause-of-death data into numeric entity reference numbers.
 MICAR200 automates the multiple cause coding rules and assigns International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems (ICD) codes to each numeric entity reference number.

ACME

The Automated Classification of Medical Entities program automates the underlying cause-of-death coding rules. The input to ACME is the multiple cause-of-death codes (ICD) assigned to each entity (e.g., disease condition, accident, or injury) listed on cause-of-death certifications, preserving the location and order as reported by the certifier. ACME then applies the World Health Organization (WHO) rules to the ICD codes and selects an underlying cause of death.  ACME has become the de facto international standard for the automated selection of the underlying cause of death.

TRANSAX

The TRANSlation of Axis program converts the ACME output data into fixed format and translates the data into a more desirable statistical form using the linkage provisions of the ICD. TRANSAX creates the data necessary for person-based tabulations by translating the axis of classification from an entity basis to a record basis.

See also
 Vital statistics
 Nosology
 International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems

References

 About the Mortality Medical Data System

 U.S. National Vital Statistics System

Health software
Nosology
Population
Centers for Disease Control and Prevention


text:
Кутани — название населённых пунктов:

Россия
 Кутани — деревня в Бежецком районе Тверской области.
 Кутани — деревня в Сонковском районе Тверской области.

 Кроме того, Кутани — вид японского фарфора.


text:
Ischionodonta mexicana är en skalbaggsart som beskrevs av Giesbert och Chemsak 1993. Ischionodonta mexicana ingår i släktet Ischionodonta och familjen långhorningar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långhorningar
mexicana