text:
UFC 97: Redemption est un gala de MMA (Combat libre) organisé par l'UFC. Le Gala a eu lieu le  à Montréal. Le combat principal était le championnat des poids moyens entre le champion Anderson Silva et Thaleis Leites.

Résultats
Eliot Marshall Bat Vinny Magalhaes Décision unanime
T.J. Grant Bat Ryo Chonan Décision partagée
Mark Bocek Bat David Bielkheden Soumission Round1
Ed Herman Bat David Loiseau Décision unanime
Nate Quarry Bat Jason MacDonald KO round 1
Denis Kang Bat Xavier Foupa-Pokam Décision unanime
Luiz Cane Bat Steve Cantwell Décision unanime
Cheick Kongo Bat Antoni Hardonk KO round 2
Krzysztof Soszynski Bat Brian Stann Soumission round 1
Mauricio "Shogun" Rua Bat Chuck Liddell Ko round 1
Sam Stout Bat Matt Wiman Décision unanime
Anderson Silva Bat Thales Leites Décision unanime

UFC 97 en chiffre
Bonus :  chacun
Combat de la soirée : Sam Stout vs. Matt Wiman
KO de la soirée : Shogun Rua
Soumission de la soirée : Krzysztof Soszynski
Spectateurs :  = 4,9 millions de $ de revenus au guichet

Annexes

Références

Articles connexes
 Ultimate Fighting Championship
 MMA

97
Événement sportif à Montréal
Sport au Québec en 2009
Sport en avril 2009


text:
Cerberilla bernadettae is een slakkensoort uit de familie van de Aeolidiidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1965 door Tardy.

Aeolidiidae

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Brigitte Kuhlmann, née le  à Hanovre (Allemagne de l'Ouest) et morte le  à Entebbe (Ouganda), alias  de son nom de guerre, est l'un des membres fondateurs du groupe terroriste de gauche ouest-allemand Revolutionäre Zellen (RZ). Elle est tuée par les forces de défense israéliennes à Entebbe, en Ouganda, lors de l'opération d'Entebbe en juillet 1976.

Jeunesse
Brigitte Kuhlmann naît le 19 janvier 1947 à Hanovre et étudie la pédagogie dans cette ville. Elle écrit de la poésie et soigne des patients handicapés. Elle vit avec le terroriste allemand Wilfried Böse mais ne l'épouse pas. Par après, elle a une liaison avec Gerd Schnepel.

Clandestinité à Francfort
Brigitte Kuhlmann et Böse disparaissent dans Francfort, socialisant dans les cercles de gauche, où ils sont recrutés par la Fraction Armée rouge. Ils figurent parmi les membres fondateurs des Cellules révolutionnaires.

Détournement d'Air France 139

Le , Brigitte Kuhlmann, munie d'un passeport équatorien, embarque à Bahreïn avec Abdul-Rahim Jaber et Jayel Naji al-Arjam pour se rendre à Athènes, en Grèce, afin de prendre un vol Air France. Les bagagistes de l'aéroport de Bahreïn veillent à ce que leurs bagages de cabine contenant leurs armes à feu et leurs grenades soient introduits clandestinement dans l'avion sans être repérés.

À Athènes, ils embarquent dans l'avion d'Air France, un Airbus A300 qui décolle pour Paris peu après midi (vol 139). Après quelques minutes, Kuhlmann et ses complices détournent l'avion. Kuhlmann prend le contrôle de la cabine de première classe et menace et frappe les passagers de son pistolet. L'avion de ligne est détourné vers la Libye sous l'indicatif d'appel "Haifa One". L'appareil atterri à l'aéroport international de Benina, où tous les otages non-israéliens sont libérés. Cependant Kuhlmann refuse la libération de quatre passagers juifs, belges et américains, après les avoir vus vêtus de châles de prière juifs.

L'A300 redécolle pour se diriger vers le sud en direction de l'Afrique centrale. Pendant le vol de cinq heures, Kuhlmann maltraite verbalement des passagers avec des critiques antisémites.

L'avion atterri à Entebbe, en Ouganda, où Kuhlmann et ses comparses rencontrent des associés à leur cause dont un homme identifié par la presse comme étant Anton Degas Bouvier (mais probablement Fouad Awad), Abdel al-Latif et Abu Ali. Au cours des pourparlers qui durent toute la semaine, Kuhlmann et ses collaborateurs présentent leurs exigences à Israël, notamment la libération de prisonniers politiques palestiniens, ainsi qu'une rançon de la France. Ils demandent également la libération de leurs alliés, Werner Hoppe, Jan-Carl Raspe, Ingrid Schubert, Ralf Reinders, Fritz Teufel et Inge Viett. Les Israéliens sont séparés des non-Israéliens et des menaces d'exécution sont faites si les demandes ne sont pas satisfaites.

Opération Entebbe
Kuhlmann, ainsi que son camarade Wilfried Böse et les autres pirates de l'air, sont tués dans l'opération Entebbe, un raid de commando israélien visant à libérer les otages restants.

Le comportement de Kuhlmann envers les otages pendant la campagne d'une semaine a été décrit plus tard par plusieurs victimes de l'enlèvement comme particulièrement hostile, la surnommant « la terroriste nazie ».

Dans la culture populaire
Le personnage de Brigitte Kuhlmann figure dans plusieurs films et téléfilms, dont :

 Dans le téléfilm Victoire à Entebbé (1976), par l'actrice américaine d'origine autrichienne Bibi Besch. Son personnage est crédité en tant que femme allemande.
 Dans le film Opération Thunderbolt (1977), par l'actrice autrichienne Sybil Danning, sous son nom de guerre Halima.
 Dans le film télévisé Raid on Entebbe (1977), par l'actrice américaine Mariclare Costello. Son personnage s'appelle Gabrielle Krieger dans le film.
 Dans Carlos (2010), par Katharina Schüttler.
 Dans Otages à Entebbe (2018,  aux États-Unis et au Canada) par Rosamund Pike.

Références

Personnalité féminine allemande
Terrorisme
Antisioniste
Mort par arme à feu
Détournement d'avion
Raid d'Entebbe
Naissance en janvier 1947
Naissance à Hanovre
Décès à Entebbe
Décès en juillet 1976
Décès à 29 ans


text:
Melanochromis melanopterus is a species of cichlid endemic to Lake Malawi where it is found over rocky substrates.  This species can reach a length of  SL.  It can also be found in the aquarium trade.

References

melanopterus
Taxa named by Ethelwynn Trewavas
Fish described in 1935
Taxonomy articles created by Polbot


text:
The Cabinet of Antonis Samaras succeeded the Caretaker Cabinet of Panagiotis Pikrammenos after the repeated legislative elections in May and June 2012. It was sworn in on Thursday, 21 June 2012. The former ministries of Shipping, Tourism and Macedonia and Thrace were re-established. The junior coalition partners, PASOK and DIMAR, chose to take a limited role in the cabinet, preferring to be represented by party officials and independent technocrats instead of MPs. Vassilis Rapanos, the prime minister's first choice for finance minister, fell ill before being sworn in, and tendered his resignation on 25 June. Yannis Stournaras was then chosen as the new finance minister on 26 June, and sworn in on 5 July.

DIMAR left the coalition on 21 June 2013 in protest at the closure of the nation's public broadcaster ERT, leaving Samaras with a slim majority of 153 ND and PASOK MPs combined. The two remaining parties proceeded to negotiate a cabinet reshuffle that resulted in a significantly expanded role for PASOK in the new coalition government. A further reshuffle followed the 2014 European Parliament election.

References

Samaras
Cabinets established in 2012
2012 establishments in Greece
Cabinets disestablished in 2015
2012 in Greek politics
2013 in Greek politics
2014 in Greek politics
2015 in Greek politics
Coalition governments
Greek government-debt crisis
New Democracy (Greece)
PASOK
2015 disestablishments in Greece


text:
Elections in Madhya Pradesh, a state in India are conducted in accordance with the Constitution of India. The Assembly of Madhya Pradesh creates laws regarding the conduct of local body elections unilaterally while any changes by the state legislature to the conduct of state level elections need to be approved by the Parliament of India. In addition, the state legislature may be dismissed by the Parliament according to Article 356 of the Indian Constitution and President's rule may be imposed.

Main Political Parties Over The Years

While some parties are currently active in the politics of Madhya Pradesh, some have been dissolved.

Lok Sabha Elections

From 1989 to 2000
Total Seats- 40

After 2000
Total Seats- 29

Vidhan Sabha elections

After 2000
Total Seats- 230

References

External links
Election Commission of India


text:
Костянтинівська батарея  — фортифікаційна споруда в Севастополі, розташована на вході в Севастопольську бухту на однойменному мисі. Зараз музей.

Історія
В ході російсько-турецької війни 1768—1774 років Крим фактично опинився під контролем Росії. Перші земляні укріплення на вузькому вході в Севастопольську бухту, де зараз розташована батарея, були збудовані за наказом Олександра Суворова у 1778 році.

У 1794 році земляні укріплення були замінені на двоповерхові кам'яно-земляні за проектом Франца де Волана.

У 1834 під керівництвом інженера-полковника Карла Бюрно розроблений проект сучасної батареї. У 1840 батарея була збудована, керівниками будівництва були інженер-полковник Ґустав Фьолкерзам, пізніше інженер-полковник Павловський.

Батарея споруджена у вигляді підкови, загальна довжина 230 метрів, ширина — 25 метрів. Розрахована на 94 знаряддя (50 24-фунтових гармат, 34 однопудових та 4 полутаропудових довгих «єдинорогів» та 6 п'яти пудових мортир). Головний будівельний матеріал — кримбальський вапняк з Кілен-балки.

Основна споруда форту оточена морем з трьох сторін, двоповерхова, всередині анфіладно-коридорна, з бійницями для пальби. Плоский дах, який був захищений бруствером та використовувався як фланк, з двох кінців замкнений башнями-барбетами. З горжи (тилу) форт був захищений двоярусною казармою з ровом та кам'яним ескарпом.

Під час Кримської війни 11 вересня 1854 року поряд з батареєю були затоплені сім застарілих кораблів: фрегати «Сізополь», «Флора», кораблі «Уриїл», «Три Святителя», «Силістрія», «Селафаіл», «Варна». Це було зроблено, щоб флот противника не міг зайти в бухту. 5 жовтня 1854 під час першого бомбардування Севастополя батарея зазнала атаки з боку 11 англійських лінійних кораблів. Проти 428 знарядь кораблів батарея могла відповідати 43 знаряддями, що розташовувались в зоні обстрілу. За підсумками бою батарея отримала значні пошкодження, було 5 вбитих та 50 поранених та контужених. Три англійських кораблі вийшли з бою через пожежу, викликану зустрічним обстрілом.

Після Кримської війни батарея використовувалась для нагляду та охорони входу в бухту.

Наприкінці оборони Севастополя під час Другої світової війни у червні 1942 на Констянтинівський форт відійшли військові 95-ї стрілкової дивізії на чолі з командиром 161-го стрілкового полку І. П. Дацко, бійці берегових батарей та 178-го інженерного батальйону Чорноморського флоту. Задачею було захистити рейд Севастопольської бухти для забезпечення морської евакуації міста. 70 військовиків змогли тримати масований обстріл протягом 3 днів. На місці братської могили загиблих пізніше, у 1944, встановили пам'ятник. Частині з них вдалося покинути батарею. Комісар Кулинич підірвав себе разом зі складом боєприпасів під час підходу німецької армії.

В результаті боїв батарея була сильно пошкоджена, а горжева казарма майже повністю знищена.

1979—1983 року були проведені реставраційні роботи лише фасадної частини, з відновленням втрачених архітектурних елементів та встановленням декоративних гармат (архітектори А, Л.Шеффер, І. Ю. Виленчик).

Після розпаду СРСР та до анексії Криму Росією батарея знаходилась в оренді Чорноморського флоту Росії.

2015 року під керівництвом Російського географічного товариства розпочалась реконструкція комплексу. Після завершення реконструкції 4 листопада 2017 Костянтинівська батарея відкрита як музей.

Додаткові факти
 За батареєю закріплена друга назва Костянтинівський равелін. Проте, фактично вона не може вважатися равеліном, бо равелін — це допоміжна будова, що має заважати ворогу підійти до стін основної фортеці та її обстрілу. Костянтинівська казематна батарея сама є головною фортифікаційною спорудою.
 Щоденно о 12-й годині з батареї здійснюється холостий гарматний постріл. Традиція полуденного пострілу була заведена 1819 року одночасно в Севастополі та Миколаєві, у 1920-х була перервана та відновлена у 1982 році до 200-річчя міста. 2003 року полуденні постріли знову припинилися через брак холостих знарядь. З 2016 року постріли знову відновлені
 За 1 кілометр від Костянтинівської батареї розташована Михайлівська батарея, яка збудована також за проектом Карла Бюрно у 1841—1847. Зараз там також розташований музей.

Примітки

Музеї Севастополя
Нахімовський район
Фортифікації Севастополя
Споруди, збудовані 1840
Засновані в Україні 1840


text:
Strezovce (cyr. Стрезовце) – wieś w Serbii, w okręgu pczyńskim, w gminie Preševo. W 2002 roku liczyła 995 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w okręgu pczyńskim


text:
L'antic mercat d'abastiments de València se situa a l'eixample sud-est de la ciutat, entre els carrers Alberic i Bon Ordre, ocupant dues illes de la trama, amb una superfície de 23.800 m². L'edifici es va construir entre 1939 i 1948 amb projecte de l'arquitecte Javier Goerlich Lleó, comptant amb l'impuls del llavors alcalde de la ciutat, el baró de Càrcer.

En el seu origen es va concebre com a mercat de proveïment de mercaderies, per a això es va triar una zona perimetral de creixement urbà, encara que amb el temps el seu emplaçament quedà massa cèntric, havent de ser traslladat a la nova perifèria. Per a la seua definició es va proposar dotar-lo d'una gran quantitat de serveis, comptant, a més dels llocs de venda, amb dependències administratives, pes públic, oficina d'espècies gravades, servei d'inspecció veterinària, estanc, cafeteria, etc., programa amb el qual es va considerar llavors un dels millors mercats d'Europa.

Descripció

El projecte estableix un edifici simètric de traça senzilla que combina la seua adscripció racionalista i funcionalista amb una decoració historicista local. L'edifici es forma amb un nucli central, en sentit perpendicular a la parcel·la, a la qual s'adhereixen, a nord a sud, dues naus laterals que contindran el mercat pròpiament dit. El nucli central alberga els serveis principals annexos al mercat, serveix d'accés principal i es concep com a pas que travessa l'edifici. La configuració formal dels seus accessos ofereix dos fons de perspectiva a les dues parts del carrer el traçat interromp.

La construcció se separa de les alineacions d'illa deixant un carrer perimetral de servei per a maniobres de càrrega i descàrrega, separat de la via pública mitjançant una reixa de gran envergadura. El cos central presenta un pati interior cobert que distribueix les circulacions i serveix als diferents usos. Cada nau lateral està composta per tres blocs paral·lels de dues plantes d'alçada units en el seu extrem, deixant entre ells dos patis coberts amb tota l'altura de l'edifici.

Tot l'edifici es concep com un gran contenidor sàviament situat al seu entorn. La primera planta dels dos braços destaca de la superior, remarcada per la presència d'una visera que li dona aixopluc i més diàleg amb el carrer de servei i, a través de la tanca, amb la ciutat. Apareix d'aquesta manera un espai diàfan, modulat pels suports de l'estructura, que travessa la construcció d'un extrem a un altre, i dona suport a la llibertat de moviments inherents a l'ús a què es destinava.

Són diferents els tractaments que reben els dos extrems del cos central, segons recaiguen a una vessant o una altra del conjunt, amb diferents solucions mitjançant l'addició de torrasses centrals i d'escala.

Tota la construcció es resol amb estructura de formigó armat i tancaments, on n'hi ha, combinant arrebossat i pedra calcària en determinats llocs. On es fa més palesa la interpretació localista de to casticista de l'ornamentació és en el cos central i els diferents materials que l'integren, recorrent a elements de la cultura decorativa barroca local, utilitzant teules vidriades en verd fosc per a les cobertes dels cossos centrals, on s'ubicaven les oficines administratives i els serveis auxiliars, destacant així els accessos i el caràcter institucional de l'edifici. Remarca les cantonades de les torrasses amb el dentat de la pedra calcària, les cornises, així com els pòrtics principals d'accés, que compten amb un gran cèrcol de pedra amb clau gegant i una llinda ben gran. Tot l'edifici té un sòcol també de la mateixa pedra, fins i tot els suports que queden exempts, així com les pilastres de la gran reixa exterior. Tot això confereix una gran unitat al conjunt.

Una recent restauració de l'edifici ha posat en valor el joc de volums de les façanes i els materials que hi intervenen, després de la degradació que va suposar el seu abandonament en els anys setanta.

És en aquests anys quan es decideix traslladar el proveïment de mercaderies a unes noves instal·lacions al costat del nou llit del Túria, donada la creixent afluència del transport pesant que es provocava a la zona. D'aquesta manera s'allibera als ciutadans del moviment de mercaderies i els embussos que es produïen, al mateix temps de recuperar per a la ciutat un important edifici amb possibilitats dotacionals. Una vegada abandonat, a l'edifici se situa la seu d'una de les juntes municipals en què es dividiria el nou poder local, i en la seua major part buit, destinat a albergar esdeveniments eventuals.

A finals dels huitanta es decideix la seua utilització per a equipament públics del barri. S'opta així, atesa la geometria de l'edifici, per una rehabilitació que albergara a la seua ala nord dotacions d'ensenyament i en la seua ala sud equipaments esportius. Amb aquests criteris, es rehabilita a principis dels 90 l'ala nord albergant dos instituts, rehabilitació també recollida en aquest compendi. Per la seua banda, l'ala sud, que quedava pendent de reforma, fou objecte objecte d'una altra remodelació del projecte que dotà aquesta zona de la ciutat amb piscines públiques i altres instal·lacions esportives i espais culturals (biblioteca, sala d'exposicions, etc.).

Referències

Bibliografia
 VV.AA. ( César Mifsut García ) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana.

Enllaços externs

 Informació sobre el mercat al Col·legi d'Arquitectes de València

Mercats de València
Arrancapins
Monuments d'interès local de València


text:
На́тик ( — «говорящий») — в исмаилизме пророк, начинающий каждый из семи пророческих циклов. Натик — это отражение Мирового Разума в материальном мире. Откровения натика приходят от Бога и несут скрытый смысл, недоступный рядовым людям, потому вместе с натиком появляется его помощник — самит («молчащий»), он же асас («основа»), воплощение Мировой Души, задачей которого является разъяснение пророчеств натика.

Натики шести прошедших циклов:
 Адам
 Ной
 Авраам
 Моисей
 Иисус
 Мухаммед

В седьмом цикле натик аль-Каим («Стоящий», «Возвышающийся») появится перед концом мира, наступающим в момент достижения людьми, через посредничество натиков, самитов и имамов (по семь имамов в каждом цикле), совершенного познания.

Литература
 I. P. Petrushevsky. Islam in Iran. SUNY Press, 1985. С. 245—246.
 Петрушевский, Илья Павлович. Ислам в Иране в VII—XV веках. 2007. 428 с. ISBN 978-5-288-04260-7.

Исмаилизм


text:
José Ibarra Mateo (Cáseda, 25 de marzo de 1753 – Madrid, 5 de junio de 1818) fue un hacendista y político español.

Biografía

Estudia leyes en Zaragoza ingresando después como oficial de la Real Hacienda: siendo destinado a la Real Fábrica de Tabacos de Sevilla. Es después fiscal del Consejo de Hacienda y de la Real Junta General de Comercio, Moneda y Minas. Su vertiginosa carrera le lleva a desempeñar los puestos de consejero del Consejo de Castilla, del de Estado y miembro de la Junta del Banco de San Carlos. Tras la Guerra de la Independencia española que pasó parte en prisiones francesas se le restituyó en su cargo de consejero de Hacienda, siendo nombrado director general de Rentas. Desempeñó entre el 10 de diciembre de 1815 y el 27 de enero de 1816 la Secretaría de Estado y del Despacho de Hacienda. Fue desterrado tras su cese a Sevilla. Tras ser perdonado se reincorporó al Consejo de Estado.

Referencias

Diccionario biográfico español. Real Academia de la Historia

Ministros de Economía y Hacienda de España
Nacidos en Cáseda


text:
Мазовше — деревня в гмине Черниково Торуньского повята Куявско-Поморского воеводства в центральной части севера Польши.

В Мазовше работает церковь Святого Мартина.

Примечания

Гмина Черниково