text:
Yuan Shikai, född den 16 september 1859 i Xiangcheng, död den 6 juni 1916 i Peking, var en kinesisk militär, politiker och Republiken Kinas president 1912–1916, som försökte etablera en ny kejsardynasti strax före sin död.

Tidig karriär
Yuan var åren 1882–1894 kinesisk resident i Korea och förde 1894 befälet över den av en tysk instruktör utbildade elitkår, vars transportering till Korea närmast föranledde krigsutbrottet mellan Kina och Japan, det första kinesisk-japanska kriget.

Han utsågs i september 1898 till befälhavare för en armékår i provinsen Zhili med uppgift att militärt stödja Guangxu-kejsarens reformpolitik. Då han av kejsaren fick order att fängsla den mäktiga änkekejsarinnan, yppade han genast denna kejsarens plan för henne, vilket föranledde den statskupp, som förvandlade kejsaren till fånge i sitt eget palats och överlämnade styrelsemakten åt änkekejsarinnan.

Yuans reformprogram
Yuan belönades med utnämning till guvernör över Shandong-provinsen och utmärkte sig där under boxarupproret 1900 genom att vidtaga energiska kraftåtgärder mot upprorsmännen och effektivt skydda utlänningars liv och egendom. I november 1901 kallad till Tianjin som vicekung över provinsen Zhili samt till följd av forna tjänster i besittning av änkekejsarinnans förtroende, blev Yuan snart Kinas inflytelserikaste ämbetsman och främjade energiskt strävandena för en grundlig reformering av armén och hela förvaltningen. Skolväsendet organiserades med hjälp av en amerikansk fackman, Tianjin fick elektrisk belysning, vattenledning och modernt polisväsen; omfattande gaturegleringar i hygieniskt syfte vidtogs. Hela den norra armén reorganiserades med hjälp först av tyska, sedan av japanska instruktörer.

Yuans moderata reformpolitik, som gick ut på Kinas reformering genom kineserna själva, vann trots reaktionära ränker från manchuiska ämbetsmanna- och hovkretsar i allmänhet änkekejsarinnans gillande, och han överhopades med nya ämbeten och ynnestbevis. Sålunda blev han 1902 handelsminister med högsta uppsikten över handel, bergverk, järnvägar och telegrafanläggningar i hela riket samt 1908 medlem av stora rådet (Junjichu) och president i utrikesministeriet (Waiwubu). Han uppges ha genomdrivit dekretet om opiumförbud (i november 1906), utsändandet av studiekommissioner till Europa och upprättandet av ett nytt statsråd (eller en notabel församling) som en förberedelse för införandet av en modern författning för det kinesiska riket (1907).

Dessutom verkade han för införande av enhetligt mynt-, mått-, mål- och viktsystem för Kina samt för det gamla examensväsendets ersättande med ett bättre system för ämbetsmannarekryteringen. Guangxu-kejsarens och änkekejsarinnans död (i november 1908) tycktes till en början inte inverka på Yuans maktställning; han utsågs den 18 december av regenten Prins Chun till äldste guvernör för den minderårige nye kejsaren Puyi, men den 2 januari 1909 avskedades han plötsligt från alla sina ämbeten och befalldes återvända till sin födelseort. I avskedsdekretet uppgavs blott, att han drabbats av en åkomma i benet, som gjorde det för honom "svårt att gå och att vederbörligt uppfylla fastställda regler".

Kinas president och kejsarkandidat

I samband med Xinhairevolutionens utbrott i oktober 1911 återkallades Yuan Shikai till aktiv tjänst av kejsarhovet för att förhandla med revolutionärerna. Genom ett skickligt manövrerade lyckades Yuan utverka kejsarens abdikation 1912 samt utsågs samma år, efter Sun Yat-sen, till den nygrundade Republiken Kinas andra president. Yuan blev med tiden allt mer maktfullkomlig. Han iscensatte av allt att döma mordet på Kuomintang-politikern Song Jiaoren i mars 1913 och lät samma år upplösa det nyvalda parlamentet i Peking, då detta dominerades av Nationalistpartiet. Han lyckades senare få sig själv utnämnd till president på livstid och 1915 började hans privatsekreterare Liang Shiyi i hemlighet bedriva propaganda för monarkiens återupprättande och Yuans upphöjande på kejsartronen. Offentligen tog Yuan dock i det längsta avstånd från denna rörelse, som för övrigt i en mycket spridd och verkningsfull broschyr bekämpades av den lärde reformvännen Liang Qichao.

Japan, Storbritannien och Ryssland avlät den 28 oktober 1915 på diplomatisk väg en vänskaplig varning "i den allmänna fredens intresse", påpekande, att folkmeningen torde vara delad i frågan och att inre oroligheter därför vore att befara. Emellertid inträffade beställda petitioner i mängd i Peking från olika delar av riket, och i november hänsköt regeringen frågan till ett slags skenomröstning ute i provinserna, vilken"enhälligt" utföll till monarkins förmån. Senaten erbjöd presidenten därefter kejsarvärdigheten och i ett edikt av den 11 december 1915 förklarade han sig i princip villig att mottaga anbudet samt uppdrog åt ministerier och ämbetsverk att vidtaga "de nödiga förberedelserna".

Meningen var att tronbestigningen skulle äga rum i februari 1916. I december 1915 utbröt dock ett uppror mot monarkirörelsen i provinsen Yunnan under ledning av general Cai E. Upproret vann med stöd av Liang Qichaos agitation snabb anslutning över hela södra Kina och inte heller på de nordliga provinserna kunde Yuan Shikai räkna. Han lät då i en proklamation av den 21 mars 1916 meddela, att han annullerat sitt accepterande av tronerbjudandet, och den 22 april omgav han sig med framstegsvänliga ministrar.

Hans ställning var emellertid nu ohållbar, uppmaningar till avgång inströmmade från alla håll; i Guangzhou valde en provisorisk militärregering 11 maj vicepresidenten Li Yuanhong till president. Mitt under dessa stormiga dagar insjuknade Yuan Shikai och avled den 6 juni i uremi. I enlighet med hans sista regeringshandling, ett "dödsmandat", manande till fred och ordning, övertogs regeringsmakten samma dag av Li Yuanhong. Som förste minister (statssekreterare) kvarstod general Duan Qirui.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar

Kinesiska krigsherrar
Kinesiska generaler
Kinas presidenter
Födda 1859
Avlidna 1916
Män
Personer från Zhoukou
WP:Projekt Kina
Ugglan


text:
The grey-capped social weaver (Pseudonigrita arnaudi) is a sparrow-like liver-colored bird, with a pale grey crown, a dark grey bill, a whitish eye-ring, horn-colored legs, with some black in the wing and a light terminal band in the tail, that builds roofed nests made of straws, breeds in colonies in thorny Acacia trees, and feeds in groups gathering grass seeds and insects. Male and female have near identical plumage. DNA-analysis confirms it is part of the weaver family. It is found in Ethiopia, Kenya, Somalia, South Sudan, Sudan, Tanzania, and Uganda.

Taxonomy
The French naturalist Charles Lucien Bonaparte described the grey-capped social weaver as Nigrita arnaudi in 1850. He chose the specific epithet to honor Joseph Pons d'Arnaud, the French explorer who had collected a specimen around 1841 near Juba on the White Nile, and sent it to the French Museum of Natural History. In 1903, the German zoologist Anton Reichenow assigned the species to his newly erected genus Pseudonigrita, because he considered P. arnaudi and P. cabanisi related to weaverbirds (Ploceidae), while the other species Nigrita bicolor, N. canicapillus, N. fusconota and  N. luteifrons are negrofinches assigned to the estrildid finches.

Ludwig Reichenbach called it Arnauds nigrita in 1863. The "grey-capped social weaver" is the name used by the International Ornithological Committee (IOC). Other common names include grey-headed social weaver and Masai grey-headed social weaver.

Phylogeny
Based on a molecular phylogenetic study published in 2017 (which did not include P. cabanisi), the genus Pseudonigrita belongs to the group of sparrow weavers (subfamily Plocepasserinae), and is most closely related to Philetairus socius. This clade is sister to Plocepasser. Provided that the sister relationship between the Pseudonigrita-species is correct, the following tree expresses current insights.

Subspecies and distribution
Three subspecies of the grey-capped social weaver are recognised. The southerly subspecies dorsalis can be distinguished by its bluish grey instead of livery brown back.
 P. arnaudi arnaudi can be found from eastern South-Sudan and neighboring northern Uganda, around Mount Elgon, the central highlands of Kenya southwards to a strip in Tanzania between Speke Gulf (a continuation of Lake Victoria at it southeastern corner) and Mount Kilimandjaro, and a few isolated populations in the very south-west corner of Sudan (South Darfur), around Mega in southernmost Ethiopia and around Xagar in southern Somalia.
 P. arnaudi dorsalis occurs in Tanzania, in a zone between the south shore of Lake Victoria to north of Lake Malawi, and an isolated population just south of Dar es Salaam.

Description
The grey-capped social weaver is small for a weaver with  long, and it weighs . It is a sparrow-like liver-colored bird, with a pale grey crown, a dark grey bill, a whitish eye-ring, horn-colored legs, with some black in the wing and a light terminal band in the for a weaver relatively short tail. The tail band is visible during flight. The cap of the adult male is almost white, that of females more light grey. Adolescents have a duller plumage, a brown bill, and the cap is light liver-colored.

The birds make long series of seven to ten high-pitched piercing squeaks, sounding like ....

Behaviour

The grey-capped social weaver is monogamous and breeds in colonies. Its behavior closely resembles that of the sociable weaver Philetairus socius.

In studies conducted in Kenya, some individuals were observed to rest in their nests year round, even outside the breeding periods, with two to five together. The immediate surroundings of the nests were generally not defended against birds from other families that nested or slept in the same Acacia tree housing the colony. However, birds from other trees were usually attacked when landing in the colony tree. The order in which birds are allowed to feed was according to dominance, although members from other families from the same colony where better tolerated than birds from other colonies. Aggression was rare or absent between members of the same group.

Feeding
The grey-capped social weaver feeds on both grass seeds and insects, such as grasshoppers, beetles, termites and caterpillars. Feeding mostly takes place in groups at some distance from the colony.

Breeding
Grey-capped social weavers breed colonially. The nests are not only used for breeding but also for fully grown birds to sleep in at night. Breeding takes place throughout the year, but there is a peak that enables the birds to make use of periods that food is plenty, such as between August and December in South Sudan and between March and May in eastern Africa. Nests are built hanging from thin branches, often in Vachellia drepanolobium, and sometimes in other acacia species such as the umbrella thorn acacia (V. tortilis), blackthorn (Senegalia mellifera) or gum acacia (S. senegal). The roofed nests have thick walls and are constructed from grass straws, which, in the dry climate keep well for many months. Nest are often constructed with two or three side-to-side or under old nests. One of the two entrances is closed just before the eggs are laid and opened again around the moment of fledging. The clutch consists of four eggs. They are approximately  in length and  in diameter, greenish, bluish or white, unadorned or with fine black or olive colored specks, more dense at thick end, or so heavily blotched that the overall color seems olive-brown or ash-grey. Both parents incubate the eggs but the female spends about twice as much time incubating as the male. The eggs hatch after thirteen or fourteen days.  The nestlings are initially fed on a diet consisting exclusively of insects, and grass seeds are only given during the last days. Fledging occurs after about twenty days. Adult and adolescent birds from previous broods often help in nest building and feeding the chicks.

Roofed nests, with two downward-facing nest entrances, colony nesting, and choosing a thorny nesting tree, are all considered adaptations that help limit predation. Aggregated nests, thick walls and communal sleeping are considered adaptations against the cold nights in the arid distribution area of P. arnaudi.

Chestnut sparrows (Passer eminibey) sometimes drive grey-capped social weavers from their nests to take them over. Cut-throat finches (Amadina fasciata) however only use deserted nests.

Aviculture
The grey-capped social weaver is sometimes kept and bred in captivity by hobbyists. Due to its social structure, P. arnaudi only starts breeding when in larger established groups (at least about ten pairs). It needs large and high cages, and thin branches to attach the nest and much suitable nesting material (grass straws) needs to be available. A specialised website suggest a ground cover of sand beneath the nesting branches, and grass elsewhere, inter-planted with a few very resistant shrubs. Adults fare well on a diet of 95% seeds and 5% insects, but during the breeding season about 20% of the food should consist of living insects, such as mealworms and small crickets. Fine stone grit and calcium sources, such as shell grit and cuttlebone, need to be provided. Due to its large demand in nesting material, excessive theft may occur if other Plocepasserinae-species are kept in the same confinement. This website also suggests to compose a group at one instance and not to introduce other birds later, particularly during breeding.

Gallery

References

grey-capped social weaver
grey-capped social weaver
grey-capped social weaver
Taxonomy articles created by Polbot

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The Last Warrior: Root of Evil (; also known as The Last Warrior 2) is a 2021 Russian fantasy comedy film, a sequel to the 2017's The Last Warrior (The Last Knight).
The film is directed by Dmitry Dyachenko, and produced by The Walt Disney Company CIS, The Walt Disney Company's subsidiary in Russia, in collaboration with the Russian production company Yellow, Black and White.

A new story about the meeting of two worlds - modern Moscow, Russia and the fabulous Belogorie, Ancient Rus'. The Rus' people where the heroes of Russian fairy tales, epics and legends live. Ivan Naydenov, having tried on the role of Bogatyr, discovers the origins of the ancient evil that threatens Belogorie and participates in an epic battle shoulder to shoulder with folk heroes.

The film stars Viktor Khorinyak, Mila Sivatskaya, Ekaterina Vilkova, Elena Yakovleva, Konstantin Lavronenko, Sergey Burunov, Yelena Valyushkina, and Kirill Zaytsev, the voices of Garik Kharlamov as the fairy tale Kolobok.
Principal photography began in June 2019, the film crew moved between the Moscow Oblast, Republic of Karelia, the Perm Krai, and again the North Caucasus, where mountain panoramas and relic forests were found near Sochi, in the Sochi National Park.

The film was theatrically released in the Russian Federation by Walt Disney Studios Motion Pictures International on January 1, 2021.

A sequel, The Last Warrior 3, was released in December 2021.

Plot
In the second part, viewers will learn about the origins of the ancient evil that the heroes had to face in the first film, see new corners of the fabulous Belogorie and witness exciting battles with the participation of epic Bogatyrs.

Cast
 Viktor Khorinyak as Ivan Ilyich Naydenov / Ivan Ilyich Muromets
 Mila Sivatskaya as Vasilisa the Wise
 Ekaterina Vilkova as Princess Varvara
 Marta Timofeeva as Young Varvara
 Elena Yakovleva as Baba Yaga, a witch doctor and sorceress
 Konstantin Lavronenko as Koschei
 Sergey Burunov as Vodyanoy, a merman
 Yelena Valyushkina as Galina, Princess Varvara's mother, and the wife of Ilya Muromets
 Kirill Zaytsev as Finist the Falcon, the bogatyr is a warrior
 Timofey Tribuntsev as the white mage Svetozar, a starets

 Garik Kharlamov as Kolobok, (voice)
 Aleksandr Semchev as Chudo-Yudo, a monster
 Yuriy Tsurilo as Ilya Muromets, the bogatyr is a warrior
 Vladislav Vetrov as Belogor / Rogoleb, (voice)
 Andrey Trushin as a visiting bogatyr is a warrior

Production

Development
The writers of the film The Last Warrior: Root of Evil continued to follow the canon begun in the first film: they did not only invite evil spirits (Koschei, Baba Yaga, Vodyanoy) to their fairy tale, but also added new magical assistants - and above all, a stunning, dashing Kolobok.

Marina Zhigalova-Ozkan, Disney Studios in Russia and the CIS, added.

Filming
Principal photography of the film was shot on Krestovaya Hill near the city of Gubakha in the Urals, Krasnodar Krai and Republic of Karelia, and the main, where the whole city was, took place in the Moscow Oblast suburbs, where a special city was constructed for the film.

Filming began in June 2020. In the photographs from the set, various decorations were seen: huts, ice warriors. At the same time, it is known that the events of the film will take place both in winter and in summer.

Release
The film is scheduled to release on December 24, 2020 in the United States and in Russia, it was released on January 1, 2021.

Marketing
On December 5, 2019, the first teaser trailer for the film was posted on the Odnoklassniki website.

Reception

Box office
In the first week of distribution, the film grossed a whole billion rubles at the box office, and according to preliminary forecasts of Igromania magazine, the film has a chance to bypass the fees of the previous part and collect two billion rubles for the entire rental period. By the end of January 2021, the film was able to overcome the bar of two billion rubles, which is twenty-six and a half million dollars.

Sequels
Filming for a sequel known as The Last Warrior: A Messenger of Darkness was held in the suburbs of Moscow and in the town of Barvikha. Filming for the film took place in the fall of 2019 and the film is scheduled for release in 2022. The film is directed by Dmitriy Dyachenko (director of previous films) produced by Eduard Iloyan, Marina Zhigalova-Ozkan and Vitaliy Shlyappo, according to a script written by Dimitriy Yan and Pavel Danilov, starring Viktor Khorinyak.

See also
 The Last Warrior (2017 film)
 The Last Warrior: A Messenger of Darkness (2021 film)

References

External links

2021 films
2020s Russian-language films
2020s fantasy comedy films
2020s fantasy action films
2020s children's fantasy films
2020s fantasy adventure films
Russian sequel films
Walt Disney Pictures films
Films based on fairy tales
Films based on Russian folklore
Films based on Slavic mythology
Films scored by George Kallis
Russian fantasy comedy films
Russian fantasy adventure films
Russian action adventure films
Russian children's fantasy films
2020s adventure comedy films
Russian adventure comedy films
2020s fantasy thriller films
Russian fantasy thriller films
Magic realism films
Films set in forests
Science fantasy films
Films set in Moscow
Films set in Russia
Comedy crossover films
2020s children's comedy films
2021 action adventure films
Films shot in Moscow Oblast
Films shot in the North Caucasus
Films shot in Sochi
Films shot in Russia
2021 fantasy films
2021 comedy films
Fantasy crossover films


text:
Перт () — місто () в США, в окрузі Фултон штату Нью-Йорк. Населення —  осіб (2010).

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало  осіб у  домогосподарстві у складі  родин. Було 1529 помешкань

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 1,5 %. Частка іспаномовних становила 1,9 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,7 % — особи молодші 18 років, 59,9 % — особи у віці 18—64 років, 16,4 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 43,2 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 98,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 97,6 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  долари США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). Медіана доходів становила  долари для чоловіків та  доларів для жінок. За межею бідності перебувало 6,9 % осіб, у тому числі 7,2 % дітей у віці до 18 років та 9,5 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило  осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 22,9 %, роздрібна торгівля — 20,8 %, виробництво — 17,2 %.

Примітки

Джерела

Містечка Нью-Йорку
Населені пункти округу Фултон (Нью-Йорк)


text:
Joseph Heinrich Alois Gügler (auch: Joseph Heinrich Aloysius Gügler; * 25. August 1782 in Udligenswil; † 18. Februar 1827 in Luzern) war ein Schweizer katholischer Theologe und Hochschullehrer. In seinem Hauptwerk Die heilige Kunst oder die Kunst der Hebräer ist die Exegese die Kunst der Schriftauslegung und umfasst in ihrer pastoralen Dimensionen alle Bereiche des menschlichen Lebens. Sein geistiges Vermächtnis und seine bleibende Bedeutung ist das Verhältnis von Pastoral (Zeichen der Zeit) und Exegese (Heiliger Kunst), von Prophetie und Poesie im frühromantischen Horizont. Für Gügler ist jede Kunst Offenbarung und jede Offenbarung Kunst: Kunstkritik führt zur Selbsttranszendenz des Lebens.

Leben
Alois Gügler war der einzige Sohn des Landwirtes Joseph Gotthard Gügler und seiner Frau Anna Maria Katerina Kaiser. Aufgrund der französischen Revolutionswirren gelangte er nach Petershausen bei Konstanz. Danach verbrachte er das Jahr 1801 in Solothurn und besuchte dort das Lyzeum. Seit seinem Aufenthalt im Lyzeum in Luzern (1802) verband ihn eine lebenslange Freundschaft mit Joseph Widmer, dem Herausgeber seiner nachgelassenen Schriften. Von 1802 bis 1804 studierte er an der Universität Landshut und schloss sein Studium bei Johann Michael Sailer ab. Durch diesen erschloss sich ihm der "Geist" der Pastoral. Gügler galt als der "vollendeste Schüler Sailers" (Michael Stadlbauer) und als erster "ausgesprochener Vertreter einer romantischen Theologie im katholischen Raum" (Joseph Rupert Geiselmann). Im Jahr darauf (1805) wurde er vom apostolischen Nuntius Fabrizio Testaferrata in Luzern zum Priester geweiht.

Gügler bekleidete an der Höheren Lehranstalt in Luzern die Professur für Exegese (1805–1827) und von 1806 bis 1819 den Lehrstuhl für Pastoraltheologie. 1814 entstand der erste Band der Heiligen Kunst; 1817 folgte der zweite Band, 1818 der dritte Band. Gügler wollte in seiner alttestamentlichen Heiligen Kunst Herders Werk (Vom Geist der ebräischen Poesie) vollenden. Seine These lautete, dass sich die Heilsgeschichte in der Profangeschichte ereigne.

Im Jahre 1816 wurde er Chorherr von St. Leodegar in Luzern.

Die Ziffern der Sphinx, oder Typen der Zeit und ihr deuten auf die Zukunft (1819) ist wohl Güglers rätselhafteste Schrift und behandelt eine prophetische Geschichtsphilosophie und -theologie. Der Schlüssel zu diesem Werk ist die Poesie.

Alois Gügler starb am 28. Februar 1827 und wurde in der Hofgalerie von St. Leodegar beigesetzt.

Werke

 Ueber die Feyer des äußern Gottesdienst's. Luzern 1809
 Einige Worte über den Geist des Christentums und der Literatur im Verhältnis zu den Thaddäus Müllerschen Schriften. 1810

 Chemische Analyse und Synthese des Markus Lutz von Laufelfingen, ein alchemistischer Versuch von einem Mystiker des 19.ten Jahrhunderts. Luzern 1816
 Die heilige Kunst, oder die Kunst der Hebräer. Landshut/Luzern 1814–1818
 Ziffern der Sphinx, oder Typen der Zeit und ihr Deuten auf die Zukunft. Solothurn 1819
 Hochzeit der Philhellenia und des Momus. Dramatische Rhapsodien aus dem Reiche der Träumereien. Hrsg. von M. Kaufmann, Luzern 1833
 Güglers Reden an Studierende Jünglinge über Gegenstände höherer Bildung. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, I. Theil), Luzern 1827
 Güglers Christliche Reden bei feierlichen Anlässen gehalten. (Güglers nachgelassene Schriften. Hrsg. von Joseph Widmer, II. Theil), Luzern 1828
 Die Darstellung und Erklärung der Heiligen Schriften aus ihnen selbst. Zweiter Theil. Darstellung der Bücher des neuen Bundes. Erste Hälfte. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, III. Theil), Luzern 1828
 Die Darstellung und Erklärung der heiligen Schriften aus ihnen selbst. Zweiter Theil. Darstellung der Bücher des neuen Bundes. Zweite Hälfte. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, IV. Theil), Sarmenstorf 1836
 Güglers anfängliche Predigten, gehalten bei verschiedenen Anlässen an das christliche Volk. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, V. Theil), Sarmenstorf 1837
 Güglers Privatvorträge über das Evangelium des heiligen Johannes. Erste Hälfte. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, VI. Theil, 1. Hälfte), Sarmenstorf 1837
 Güglers Privatvorträge über den heiligen Paulus an die Hebräer und die christliche Lehre des heiligen Augustinus, sammt einer Uebersicht der heiligen Bücher, vorzüglich des alten Bundes. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, VI. Theil, 2. Hälfte), Sarmenstorf 1837
 Güglers Gedichte. Erstes und zweites Bändchen. (Güglers nachgelassene Schriften, herausgegeben von Joseph Widmer, VII. Theil), Sarmenstorf 1840
 Zeichen der gegenwärtigen Zeit von Guten und Bösen, zunächst in Bezug auf die Schweiz, I. Jahrgang, Heft 1–6, herausgegeben von Gügler, Luzern 1823
 Zeichen der gegenwärtigen Zeit von Guten und Bösen, zunächst in Bezug auf die Schweiz, II. Jahrgang, Heft 1–6, fortgesetzt und herausgegeben von Segesser, Luzern 1824

Literatur

 Allgemeine Deutsche Bibliographie. Zehnter Band, herausgegeben durch die historische Commission bei der kgl. Akademie der Wissenschaften, Leipzig 1873, S. 95–99.
 Hans Urs von Balthasar: Herrlichkeit. Eine theologische Ästhetik. 1. Band. Schau der Gestalt. Einsiedeln 1961, S. 89–98.
 Michael Buchberger (Hrsg.): Lexikon für Theologie und Kirche. 2. neubearbeitete Auflage des kirchlichen Handlexikons. Band 4, Spalte 735, Freiburg i. Br. 1932.
 Willigis Eckermann: Die "Betrachtungen" Alois Güglers (1782–1827) zu Augustinus "De doctrina Christiana". In: Adolar Zumkeller (Hrsg.): Signum Pietatis. Festschrift für Cornelius Peter Mayer (OSA), Würzburg 1983, S, 579–607.
 Joseph Rupert Geiselmann (Hrsg.): Geist des Christentums und des Katholizismus. Mainz 1940 (X–XII: Einführung; S. 55–82: Teilabdruck; S. 447–453: Güglers Anmerkungen).

 Wolfgang Görl: Eine Poesie des Lebens. Die Offenbarung. Die Frühromantik im Werk von Aloys Gügler. Die "Heilige Kunst". BOD 2021, ISBN 3-7534-0145-5 (E-Book).
 Alf Härdelin: Kirche und Kult in der Luzerner theologischen Romantik. In: ZkTh, 85. Band, Wien 1967, S. 133–175.
 Josef Höfer, Karl Rahner (Hrsg.): Lexikon für Theologie und Kirche. 2. völlig neu bearbeitete Auflage, Band IV, Freiburg 1960, Spalte 1269.
 Philipp Kaspar: Alois Gügler 1782–1827. Ein bedeutender Luzerner Theologe im Spannungsfeld von Aufklärung und Romantik. Freiburg/Schweiz 1977,
 Elmar Klinger: Alois Gügler (1782–1827). In: Heinrich Fries, Georg Schwaiger: Katholische Theologen Deutschlands im 19. Jahrhundert. Band I, München 1975, S. 205–226.
 Georg Pfligersdorffer: Christliche Philosophie im katholischen Denken des 19. und 20. Jahrhunderts. Band I: Neue Ansätze im 19. Jahrhundert. 1982.
 Josef Laurenz Schiffmann: Lebensgeschichte des Chorherrn und Professors Aloys Gügler. Augsburg (2 Bände)1833.

 Wetzer und Weltes Kirchenlexikon oder Enzyklopädie der katholischen Theologie und ihre Hilfswissenschaften. Freiburg 2 1888, Band 4, Spalte 1321–1324
 Joseph Widmer: Ein Wort zur Beurteilung der exegetischen Schriften Güglers und seines Wirkens. In: Der Katholik. Hrsg. von Dr Weis. 34. Band, 9. Jahrgang, IX-XII Heft, Speyer 1829, S. 53–69; 196–215; 289–315.
 Nikolaus Wicki: Alois Gügler. In: Stephan Leimgruber, Max Schoch (Hrsg.): Gegen die Gottvergessenheit. Schweizer Theologen im 19. und 20. Jahrhundert. Herder, 1990, ISBN 978-3-451-21986-3, S. 20–41.

Weblinks

Römisch-katholischer Theologe (19. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Person (Luzern)
Schweizer
Geboren 1782
Gestorben 1827
Mann


text:
Die Blutorgel war eine mehrtägige Performance des Jahres 1962 der Wiener Aktionisten Adolf Frohner, Otto Muehl und Hermann Nitsch, die als Aktionskunst sehr umstritten war. Zur Kunstaktion erschien ein gleichnamiges Manifest.

Kunstaktion
Sie hatte ihre Premiere 1962 bei einer dreiteiligen Aktion, wobei sich die drei Künstler am 1. Juni 1962 in dem Kelleratelier Muehls in der Perinetgasse Nr. 1 in Wien-Brigittenau bei der Einkerkerung einmauern ließen. Im zweiten Teil wurden im Keller von Frohner Objektmontagen hergestellt, von Muehl Gerümpelplastiken und von Nitsch ein Schüttbild. Im dritten und wichtigsten Teil wurden am 4. Juni 1962 die zuvor eingemauerten Künstler und ihre Werke bei der Ausmauerung durch das Publikum freigelegt; in Kombination mit der Präsentation des zuvor entstandenen Schüttbildes von Nitsch (Blutorgelbild: 9 × 2 m, Blut, Dispersion, Schlämmkreide auf Jute) vollzogen die Künstler eine Kreuzigung, Ausweidung und Zerreißung eines toten Lammes. Das geschlachtete und gehäutete Lamm wurde mit dem Kopf nach unten gekreuzigt und in einen Gewölbebogen genagelt, die Innereien auf einen Tisch gelegt und mit Blut und heißem Wasser übergossen. Zentrales Element der Aktion sind außerdem einige weiße Stoffe, die den Kontrast der Farben verstärken.

Ursprünglich dem Happening und dem Fluxus entstammend, wurden Aktionen wie diese der zu dem Zeitpunkt recht isoliert agierenden Wiener Aktionisten unter dem Begriff "Orgien-Mysterien-Theater" zusammengefasst. Es war ein bewusstes Ziel der Künstler, aus der Aktionsmalerei, wie sie z. B. Frohner praktizierte, ein Aktionstheater zu entwickeln, das als politisches Theater verstanden wurde, wobei sadomasochistische oder exhibitionistische Elemente das damalige österreichische Publikum durchaus irritieren konnten.

Stellenwert für Nitsch
Für Nitsch lag die Symbolik des Lamms darin, dass in der christlichen Religion das Lamm ein Analogie-Symbol ist für das Menschen-Opfer durch den stellvertretenden Kreuzestod Jesu Christi – insbesondere in der katholischen Liturgie. Dieses sogenannte Lamm Gottes, das Agnus Dei, wird in der christlichen Symbolik und Kunst häufig aufgegriffen, jedoch in dieser Kunstaktion verkehrt herum gekreuzigt. Mit der Zerreißung nimmt Nitsch darüber hinaus auch Bezug auf den Dionysoskult der Antike. Die Aktion des 4. Juni 1962 war für ihn Anlass für weitere Aktionen und für das 1964 veröffentlichte MANIFEST das lamm.

Zeitschrift "Die Blutorgel"
Neben dem Manifest ging eine kurzlebige, nur in vier Nummern von 1962 bis 1963 erschienene Zeitschrift hervor: Die Blutorgel, Wiener illustrierte politische Zweimonatsschrift (auch andere Untertitel), für die insbesondere Josef Dvorak als Herausgeber verantwortlich zeichnete.

Literatur
 Manifest "Die Blutorgel", Wien Juni 1962. In: Adolf Frohner: Emanzipation des Fleisches. 90 Bilder aus 30 Jahren. Rasch, Bramsche 1991, ISBN 3-922469-52-3. Ausstellungskatalog.
 Elisabeth Prem: Adolf Frohners Objekte der frühen 1960er Jahre im nationalen und internationalen Kontext. Universität Wien, 2009, Diplomarbeit (PDF; 8,0 MB). Abgerufen am 21. Oktober 2012.
 Adolf Frohner, Otto Muehl, Hermann Nitsch, Josef Dvořák: Die Blutorgel. In: Adolf Frohner, Peter Gorsen: Körperrituale. Monografie und Werkkatalog. Jugend und Volk, Wien 1975, S. 58–59.
 Brigitte Marschall: Politisches Theater nach 1950. Böhlau, Wien 2010, ISBN 978-3-205-78551-4, S. 412–413. (Kapitel: Die Blutorgel: Von der Aktionsmalerei zum Aktionstheater).

Einzelnachweise

Aktionskunst
Kunstwerk (Performance)
Kunst (Wien)


text:
De Louisiana Hayride is een van de bekendste countrymuziekprogramma's bij de radio van de Verenigde Staten sinds 1948. Ze wordt uitgezonden vanuit het Municipal Auditorium in Shreveport en werd tijdens de jaren 1950 slechts in populariteit overtroffen door de Grand Ole Opry. De bijnaam van de Hayride is Cradle of the Stars, aangezien de show voor vele artiesten een opstap was naar een verdere carrière.

Geschiedenis
In april 1948 ging de Louisiana Hayride officieel op uitzending. De zaterdagavond-show werd in het leven geroepen door Henry Clay en Dean Upson, die behoorden bij het management van de zender KWKH Shreveport. Vanaf 1948 werd wekelijks uitgezonden. De ontvangst beperkte zich vooralsnog tot de staat Louisiana en de aangrenzende staten. Vanaf 1954 werden ook via het AFN-net 30 minuten durende opnamen uitgezonden naar overzeese gebieden. Via het CBS-net werd geheel Noord-Amerika bereikt.

Tot de eerste sterren behoorden Hank Williams sr. en Kitty Wells. Vanaf 1954 was Elvis Presley voor 18 maanden ensemblelid, nadat hij niet slaagde bij de Grand Ole Opry. Tijdens zijn laatste optreden in december 1956 kwam het tot een massahysterie onder de voornamelijk vrouwelijke fans, de presentator Horace Lee Logan probeerde te sussen met de mededeling "Elvis has left the building".

De Louisiana Hayride stond altijd in de schaduw van de Grand Ole Opry, maar diende vooral als opstapje voor ambitieuze talenten, maar bood ook aan gevestigde muzikanten, die het strenge regime van de Grand Ole Opry wilden ontlopen, de gelegenheid om op te treden.

Na het vertrek van Presley beleefde de show een geleidelijke achteruitgang. Kortstondig werden uitsluitend bandopnamen van oude uitzendingen afgespeeld. De KWKH-zender trok zich terug en in 1969 werden de uitzendingen definitief stilgelegd. David Kent nam in 1975 de naamrechten over en herstelde de Hayride tussen 1973 en 1987 weer in ere. In een ander gebouw werd de show met een gereduceerd sterrenaanbod voortgezet. Vanaf 1984 werd ze bovendien uitgezonden op de televisie. Drie jaar later verhuisde men weer naar het Municipal Auditorium. De successen uit de periode 1948 tot 1960 kon men echter niet meer evenaren en men legde de shows weer stil. Momenteel bestaan er plannen om het Municipal Auditorium te restaureren en de Hayride daar weer op te starten.

Gasten en leden

Amerikaans radioprogramma
Country-, folk- en/of bluegrassprogramma


text:
Udvarnok (személy) – az udvarbirtok önállóan gazdálkodó félszabad állapotú mezőgazdasági termelője az Árpád-korban
Udvarnok (település) – község Szlovákiában
Hontudvarnok (szlovákul Dvorníky), Teszér része, Szlovákia, Besztercebányai kerület, Korponai járás
Kisudvarnok
Méhészudvarnok
Nagyudvarnok
Szádudvarnok
Szőlősudvarnok
Törzsudvarnok
Zalaudvarnok, korábban Udvarnok, 1984-től Zalaszentgrót része


text:
Derrick Morse is a former American football player who played for the Jacksonville Sharks. He played as a guard for the University of Miami. He was signed as an undrafted free agent by the Jacksonville Sharks in 2010.

References

1985 births
Living people
American football offensive guards
American football defensive linemen
Miami Hurricanes football players
University of Miami alumni
Jacksonville Sharks players
Players of American football from Florida


text:
Carriera

Statistiche

Giocatore

Club
Statistiche aggiornate ad aprile 2012.

Nazionale
Statistiche aggiornate ad agosto 2011.

Palmarès

Individuale
 OHL Primo All-Star Team: 1
2004-05
 AHL All-Star Game: 1
2007-08
 NHL Rookie All-Star Team: 1
2008-09

Nazionale
 Olimpiadi:
:  2010 (Roster)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Sympiesis elaeagni är en stekelart som beskrevs av Svetlana N. Myartseva 1997. Sympiesis elaeagni ingår i släktet Sympiesis och familjen finglanssteklar.

Artens utbredningsområde är Turkmenistan. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Finglanssteklar
elaeagni


text:
3381 Mikkola este un asteroid din centura principală, descoperit pe 15 octombrie 1941 de Liisi Oterma.

Legături externe

 3381 Mikkola în JPL Small-Body Database
 3381 Mikkola în baza de date a Minor Planet Center
 Diagrama orbitei asteroidului 3381 Mikkola (JPL)

Obiecte astronomice descoperite în 1941
Centura de asteroizi


text:
.sl je internetová národní doména nejvyššího řádu pro Sierra Leone.

Externí odkazy

 IANA whois informace pro .sl (anglicky)
 WWW stránky pro registraci domén pod .sl

Sierra Leone
Národní domény nejvyššího řádu

sv:Toppdomän#S


text:
Höcken ist eine Ortschaft in der Gemeinde Lengau in Oberösterreich.
Das Dorf am Südrand des Kobernaußerwaldes befindet sich im Tal des Schwemmbaches und besteht aus dem historischen Ortskern und zahlreichen neu errichteten Einfamilienhäusern längs der Kobernaußer Straße (L508). Höcken ist eng verbunden mit Schneegattern und ist auch dorthin eingepfarrt.

Einzelnachweise

Lengau
Ort im Bezirk Braunau am Inn


text:
Le Grand Prix moto de Catalogne 2019 (Gran Premi Monster Energy de Catalunya) disputé le  2019 sur le Circuit de Barcelone-Catalogne, est la  manche du championnat du monde de vitesse moto 2019. Il s'agit de la  du Grand Prix moto de Catalogne, couru depuis 1996.

La course MotoGP a été remportée par Marc Márquez, devant Fabio Quartararo et Danilo Petrucci. Il s'agit de la  victoire de la saison du pilote espagnol, qui conforte plus que jamais son avance au classement général, tandis que le pilote français a signé son premier podium en catégorie reine. Plusieurs des favoris ont chuté. Álex Márquez a remporté la course Moto2, devant Thomas Lüthi et Jorge Navarro. En Moto3, Marcos Ramírez s'est imposé, Arón Canet a terminé deuxième et Celestino Vietti troisième.

Calendrier

Essais libres

Première séance, le vendredi de 9 h 55 à 10 h 40

Deuxième séance, le vendredi de 14 h 10 à 14 h 50

Troisième séance, le samedi de 9 h 55 à 10 h 40

Quatrième séance, le samedi de 13 h 30 à 14 h 00

Séance de qualification

Résultats des qualifications, le samedi de 14 h 10 à 14 h 50

Warm up

Résultats du Warm up, le dimanche de 9 h 40 à 10 h 00

Favoris de la course
Le grand favori de la course des MotoGP, est le leader du championnat et le champion du monde en titre Marc Marquez, il reste d'ailleurs sur 3 podiums. Son dauphin Andrea Dovizioso voudra lui reprendre des points s'il veut lutter pour le titre. Maverick Viñales, qui a réalisé qu'un seul podium depuis le commencement de la saison. Son compatriote Álex Rins, vainqueur du Grand prix des Amériques, fait également partie des noms pouvant s'imposer. Danilo Petrucci, qui a remporté sa première course en catégorie reine, il y a deux semaines en Italie, peut rêver de doubler la mise. Parmi les outsiders, on retrouve le rookie Fabio Quartararo, qui en progression depuis le début de la saison, la légende Valentino Rossi, qui a néanmoins plus gagné depuis près de deux ans, mais qui a toujours brillé sur le circuit catalan.

Déroulement de la course

Parti , Dovizioso réalise un départ canon et prend la première place devant Viñales. Ce premier tour est marqué par les chutes de Karel Abraham dans le virage 7, puis de Bradley Smith dans le virage 10. Le pilote d'essais Aprilia heurte au passage son coéquipier Aleix Espargaro, qui sera contraint à l'abandon peu après. Devant, Marc Marquez dépasse Dovizioso dans le premier virage pour lui chiper la première place, et Lorenzo - auteur d'un départ remarquable qui le voit passer de la  à la  place - croit pouvoir imiter son voisin de box mais la Honda  est beaucoup trop loin pour tenter cette action : il perd brutalement le contrôle sous la pression demandée à son train avant, sa moto en perdition percute Dovizioso, puis vient heurter la Yamaha de Viñales, et Rossi, lui, tire tout droit pour éviter ce jeu de quilles, mais chute à son tour dans l'échappatoire après avoir été gêné par la Honda de Lorenzo. Avec ces chutes, Marquez se forge plus d'une seconde d'écart sur Petrucci, suivi de près par Quartararo et Rins. Le pilote Honda semble se diriger sans trembler vers sa  victoire de la saison. L'hécatombe se poursuit sur la piste chauffée à blanc par le soleil catalan () avec les chutes successives de Francesco Bagnaia sur sa Ducati Pramac dans le virage 5, de Franco Morbidelli sur sa Yamaha-SRT et de Cal Crutchlow sur sa Honda-LCR dans le virage 4. Pendant ce temps, la bataille fait rage dans le seconde groupe entre Petrucci et Rins, qui va jusqu'à entrer en contact avec la Ducati lors d'une tentative d'intérieur. Le pilote Suzuki, perdra finalement le contact après un freinage raté qu'il récupère tant bien que mal dans l'échappatoire bitumé. Le troisième pilote du groupe en profite pour accélérer : Fabio Quartararo dépasse Petrucci et file sans se retourner dans le lointain sillage du leader Marc Marquez. Le débutant français n'est plus inquiété jusqu'au drapeau à damiers et grimpe sur son premier podium en MotoGP, devant Danilo Petrucci, , et derrière l'intouchable Marc Marquez, vainqueur en Catalogne.

Résultats des courses

Classement des MotoGP, le dimanche à 14 h 00

Pole position et record du tour

 Pole position :  Fabio Quartararo (Yamaha) en 1 min 39 s 484 ().
 Meilleur tour en course :  Marc Márquez (Honda) en 1 min 40 s 507 () au cinquième tour.

Tours en tête

  Andrea Dovizioso (Ducati) : 1 tour (1)
 Marc Márquez (Honda) : 23 tours (2-24)

Classement Moto2, le dimanche à 12 h 20

Pole position et record du tour

 Pole position :  Augusto Fernández (Kalex) en 1 min 44 s 170 ().
 Meilleur tour en course :  Álex Márquez (Kalex) en 1 min 43 s 871 () au troisième tour.

Tours en tête

  Thomas Lüthi (Kalex) : 11 tours (1-4 / 7-13)
  Augusto Fernández (Kalex) : 2 tours (5-6)
  Álex Márquez (Kalex) : 9 tours (14-22)

Classement Moto3, le dimanche à 11 h 00

Pole position et record du tour

 Pole position :  Gabriel Rodrigo (Honda) en 1 min 48 s 450 ().
 Meilleur tour en course :  Kaito Toba (Honda) en 1 min 48 s 803 () au quatrième tour.

Tours en tête

  Tony Arbolino (Honda) : 1 tour (1)
  Lorenzo Dalla Porta (Honda) : 1 tour (2)
  Arón Canet (KTM) : 1 tour (3)
  John McPhee (Honda) : 1 tour (4)
  Gabriel Rodrigo (Honda) : 3 tours (5-6 / 13)
  Darryn Binder (KTM) : 1 tour (7)
  Alonso López (Honda) : 5 tours (8-9 / 12 / 14 / 18)
  Jaume Masiá (KTM) : 1 tour (10)
  Marcos Ramírez (Honda) : 2 tours (11 / 21)
  Kaito Toba (Honda) : 5 tours (15-17 / 19-20)

Classement provisoire au championnat

MotoGP

Moto2

Moto3

Statistiques
Le Grand Prix de Catalogne 2019 représente :

En MotoGP :
 la  pole position de Fabio Quartararo dans la catégorie reine ;
 la  victoire de Marc Márquez, la  en MotoGP ;
 la  victoire en 2019 de Marc Márquez ;
 le  podium de Fabio Quartararo en MotoGP.

En Moto2 :
 la  victoire consécutive d'Álex Márquez ;
 le  podium de la saison de Thomas Lüthi ;
 le  podium sur les 5 dernières courses pour Jorge Navarro ;
 la  pole position en carrière pour Augusto Fernández ;
 La  victoire en autant de course pour le constructeur Kalex.

En Moto3 :
 la  victoire en carrière de Marcos Ramírez ;
 le  vainqueur différent de la saison, le  consécutif ;
 le  podium de la saison d'Arón Canet.

Autour de la course

Médiatisation
En France, le Groupe Canal + décide de diffuser la course des MotoGP en clair sur la chaîne C8.

En Espagne, la course est retransmise à la radio, sur la fréquence 103.2 FM

70 ans du Championnat du Monde
Le Championnat du Monde FIM de Grands Prix fête ses 70 ans, cette compétition a été lancée en 1949. Pour l'occasion, une cérémonie a été organisée pour rendre hommage aux personnalités et organisations qui ont fait le succès.

Animations
Lors des trois journées, de nombreuses animations sont mises en places autour du circuit, avec des zones pour les enfants, des jeux gonflables. Le public peut également venir se restaurer, avec les food trucks. Il y a aussi de la musique (tabalers) et des tours humaines (castellers).

Affluences
Tout au long du week-end, les spectateurs se sont pressés pour voir le 3 catégories, avec 157 827 fans dans les tribunes et sur les pelouses du circuit. Sur la seule journée du dimanche, il y a 91 734 spectateurs pour voir la victoire de Marc Márquez.

Météo
Le week-end de course a été ensoleillé et chaud, avec des températures supérieures à  pendant les trois jours. Lors du dimanche de course, le soleil était au rendez-vous, avec, lors de la course des MotoGP, un thermomètre affichant . Quant à la température de la piste, elle était de .

Accès au circuit
L'accès au circuit peut se faire par les autoroutes, pour les voitures et motos. Plusieurs parkings sont disposés autour du circuit. De nombreux passionnés viennent également en train ou en avion, c'est pour cela que des navettes sont mises en places au départ de Barcelone.

Photographies

Notes et références

Liens externes

 .

2019
Sport en Espagne en 2019
Sport en juin 2019
Cata


text:
«Как создавались империи» () — научно-популярный сериал, выходивший на телеканале «History». В качестве ведущего выступил актёр Питер Уэллер, известный по фильму «Робокоп». В России сериал транслировался на канале «Культура» в рамках рубрики «Ступени цивилизации».

Премьерная серия «Рим» получила две награды «Эмми» из четырех, на которые она была номинирована.

Описание
Сериал рассказывает о достижениях древних цивилизаций в инженерном деле и/или архитектуре. Каждая серия посвящена одной из цивилизаций.

 «Рим» (2 части)
 «Древний Египет» (2 части)
 «Греция»
 «Греция. Эпоха Александра Македонского»
 «Ацтеки»
 «Карфаген»
 «Майя. Империя смерти»
 «Россия»
 «Британия: кровь и сталь»
 «Персы»
 «Китай»
 «Наполеон: стальной монстр»
 «Византийцы»
 «Мир да Винчи»

Примечания

Ссылки
 Engineering an Empire  на сайте History Channel

 «Как создавались империи» на сайте телеканала Культура

Исторические научно-популярные фильмы
Программы телеканала History
Научно-популярные фильмы США
История инженерного дела


text:
Hama GmbH & Co. KG — немецкая компания, занимающаяся производством аксессуаров для аудио-, видео-, фото- и компьютерной техники. В 2008 году Hama отметила 85-летний юбилей.

История
 В 1923 году в городе Дрезден (Германия) немецкий фотограф Мартин Ханке создаёт фирму Hamaphot, которая выпускает оборудование для лабораторий и фото-принадлежности. Основателю корпорации тогда было всего 18 лет.
 В 1945 во время бомбёжек Дрездена фабрика Hamaphot была разрушена, и производство переносят в город Монхайм. С тех пор компания специализируется на фотоаксессуарах.
 В 1950-х годах выпускаются известные в Европе фотоаппараты Hamaphot (модели Hexi и Moni). Производство этих фотоаппаратов доходит до 1 миллиона штук в год.
 В 1975 году запускается линия по производству оснастки для слайдов Hamafix.
 С 1980-х годов начинается выпуск аксессуаров для аудио-, видеотехники.
 В 1993 году меняется название с Hamaphot на Hama GmbH & Co KG. Теперь Hama производит компоненты для компьютерного и телекоммуникационного оборудования, контейнеры для хранения CD.
 В 1994 году Hama заключает договор с фирмой Samsonite на дистрибуцию фото-видео сумок этой всемирно известной марки.
 В 1998 году в чешском местечке Сыровице открывается филиал по производству фоторамок. В этом же году фирма отмечает своё 75-летие.
 В 1999 году начинаются продажи товаров под марками SanDisk и Plantronics.
 В 2000 году в фирме работает 1600 человек по всему миру, из них 980 в головном подразделении в Монхайме. Открывается филиал в Польше, компания выходит на рынки Восточной Европы. С приходом цифровых технологий Hama начинает выпуск принадлежностей для цифровых фотоаппаратов.
 С 2001 года Hama распространяет товары под маркой Chiemsee.
 В 2006 году Hama открывает в Монхейме крупный логистический центр на 27500 палетомест, откуда поставляются товары во все уголки Европы, в Америку и на Ближний Восток.
 Сейчас в фирме Hama работает около 2400 человек, в том числе 1440 в Монхайме.

Продукция

Hama производит около 18000 наименований аксессуаров для всех видов multimedia-техники.

В Россию поставляются следующие виды товаров под маркой Hama:
 кабели и переходники для теле-, видео-, аудио-, компьютерной техники, и средства для очистки этой техники;
 компьютерные мыши и клавиатуры;
 наушники и внешние акустические системы;
 зарядные устройства и аккумуляторы, стабилизаторы напряжения, сетевые адаптеры;
 устройства радио-няня и видео-няня;
 универсальные цифровые устройства, bluetooth-адаптеры, кардридеры;
 сумки для фото-, видео- и компьютерной техники, и аксессуары для этой техники;
 полки, стойки, футляры и сумки для хранения CD/DVD;
 альбомы и рамки для фотографий (в т. числе цифровые);
 светофильтры для объективов;
 устройства громкой связи и гарнитуры для мобильных телефонов («handsfree»);
 погодные станции

Ссылки
 Официальный сайт компании
 Hama Subsidiaries in Europe (Поставщики HAMA в Европе (в том числе в РФ)

Организации по алфавиту
Компании Германии
Производители телекоммуникационного оборудования
Производители электроники
Производители фототехники
Производители оптики


text:
Die Marinesiedlung in Glücksburg (Ostsee) an den Straßen Flandernweg und Narvikstraße entstand Ende der 1930er Jahren nach Plänen des Architekten Karl Frehse. Sie gehört zu den Kulturdenkmalen des Ortes.

Hintergrund
Seit Anfang des 20. Jahrhunderts entstand 5 Kilomber südwestlicher der Glücksburger Marinesiedlung schrittweise der Stützpunkt Flensburg-Mürwik. Ende der 1930er Jahren wurden weitere Kasernengebäude am Rande des Flensburger Ortsteils Mürwik beim Glücksburger Ortsteil Meierwik errichtet. 1939 entstand direkt beim Ort Glücksburg die neue, kleine Marinesiedlung. Der Architekt Karl Frehse hatte zuvor schon in den 1920er Jahren, zusammen mit Karl Bernt, den Parkhof in Flensburg-Mürwik, der ebenfalls als Wohnsitz für Marineangehörige diente, errichtet sowie teilweise der Bauleitung für die Marinesiedlung in Flensburg-Mürwik übernommen.

Die Glücksburger Marinesiedlung besteht aus zehn, schlichten Mehrfamilienhäusern aus rotem Backsteinen und Walmdächern. Die Straßenbennung erfolgte im Kontext der Zeit. Am 28. Mai 1940 kapitulierte die belgische Armee in Flandern, womit die Schlacht um Belgien endete. Im April bis zum Juni 1940 fand im norwegischen Narvik die Schlacht um Narvik statt. Am Flandernweg wurden Häuser mit jeweils vier großzügigen Wohnungen errichtet, in den Offiziere wohnen sollten. Im Inneren dieser Wohnungen wurde deshalb auch Fischgrätenparkett verlegt. Zudem entstand dort auch ein herrschaftliches Doppelhaus. 1945 wurde zusätzlicher Wohnraum durch den Ausbau der Dachgeschosse der Marinesiedlung geschaffen. 1962 bis 1964 wurde direkt bei der Marinesiedlung die katholische St. Laurentiuskirche errichtet.

Heute beherbergt die Marinesiedlung 44 Wohnungen in welchen keine Militärangehörigen mehr untergebracht sind. Die Marinesiedlung zeichnet sich zudem bis heute durch eine umliegende Grüngestaltung aus. An den Häusern sind ein Schlussstein mit dem Baujahr 1939 sowie Steine mit Abbildungen von Ankern, Eichhörnchen, Fischen, Rosetten zu finden. Einige Motive wurden wahrscheinlich nach dem Kriegsende ausgetauscht.

Einzelnachweise

Bauwerk in Glücksburg (Ostsee)
Kulturdenkmal in Glücksburg (Ostsee)
Erbaut in den 1930er Jahren
Wohngebäude im Kreis Schleswig-Flensburg
Bauensemble in Schleswig-Holstein
Bauensemble in Europa


text:
Damais is a surname. Notable people with the surname include:

Émile Damais (1906–2003), French composer and musicologist
Louis-Charles Damais (1911–1966), French orientalist


text:
La rue Étienne-Marcel est une voie de circulation qui marque la limite entre Bagnolet et Montreuil (Seine-Saint-Denis) et Seine-Saint-Denis.

Situation et accès
La rue Étienne-Marcel est orientée d'ouest en est. Elle croise notamment le carrefour de la rue Robespierre et de la rue Arsène-Chéreau. Elle est desservie par les stations de métro Porte de Montreuil et Croix de Chavaux sur la ligne 9 du métro de Paris.

Origine du nom

Cet axe de circulation a été nommé en hommage à Étienne Marcel, né entre 1302 et 1310, mort à Paris le , prévôt des marchands de Paris sous le règne de Jean le Bon.

Historique

En tant que voie de circulation pénétrant dans Étienne-Marcel, la rue de Paris fait partie des cent-cinquante-neuf clichés de la série photographique 6 mètres avant Paris, œuvre de Eustachy Kossakowski réalisée en 1971.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
 Marché aux puces de la porte de Montreuil.
 Centre Commercial La Grande Porte.
 Théâtre du Balèti.
 Usine de chaussures Debard, inscrite à l'inventaire du patrimoine historique sous la référence IA93000027, encore en activité en 2000.
 Ancienne usine Coudé Dalbœuf.
 Synagogue du Foyer israélite de Montreuil.

Notes et références

Transport routier en Île-de-France
Etienne Marcel
Etienne Marcel


text:
Damiano Cunego, född 19 september 1981 i Cerro Veronese, Verona, är en professionell tävlingscyklist från Italien.

Damiano Cunego tävlar för det italienska UCI ProTour-stallet Lampre sedan säsongen 2005. Cunego vann Giro d'Italia 2004. Han är också trefaldig vinnare av Lombardiet runt år 2004, 2007 och 2008. Han vann ungdomströjan på Tour de France 2006. Under säsongen 2008 vann han Amstel Gold Race.

Karriär
Damiano Cunego började cykla på allvar 1997. Två år senare, 1999, vann han juniorvärldsmästerskapens linjelopp i sin hemtrakt Verona. Cunego blev professionell 2001 med det italienska stallet Mercatone Uno. Året därpå började han tävla för det italienska stallet Saeco Macchine per Caffé-Longoni Sport.

Cunego slog dock inte igenom stort förrän i maj 2004 då han vann Giro d'Italia före stallkamraten och tvåfaldige Giro d'Italia-vinnaren Gilberto Simoni. Cunego tog också fyra etappsegrar under loppet. Italienaren avslutade året med att vinna Lombardiet runt och rankades därmed etta i världen av UCI, vilket gjorde honom till den yngste någonsin att uppnå detta. Han blev också den siste att vara etta på världsrankingen eftersom denna ersattes av UCI ProTour till 2005.

När Giro d'Italia 2005 började delade Damiano Cunego och Gilberto Simoni på kaptensrollen i Lampre-Caffita. Men tävlingen, liksom hela året, var ganska misslyckat för Cunego. Italienaren tappade 6 minuter redan i första klättringen i Giro d'Italia och efter tävlingen visade det sig att han hade en infektion, det så kallade Epstein-Barr-viruset, i kroppen. Han deltog inte i Tour de France som planerat.

2006 verkade Cunego ha hittat tillbaka lite till sin gamla form. Han blev trea på Liège-Bastogne-Liège efter att ha förlorat en spurtduell mot Alejandro Valverde och Paolo Bettini. Han gjorde ett bra Giro d'Italia och slutade fyra, men var långt efter segrande Ivan Basso. I Tour de France slutade han 12:a totalt och tog därmed hem den vita ungdomströjan som bäste cyklist under 25 år.

Cunego vann Lombardiet runt 2007 och Amstel Gold Race 2008.

Säsongen 2008 vann Cunego också etapp 5 och poängtävlingen under Baskien runt. Han vann också Klasika Primavera strax framför Alejandro Valverde Belmonte och den finländske cyklisten Kjell Carlström.

Cunego vann Giro del Trentino och två etapper under tävlingen under säsongen 2007. Han vann också etapp 4 av Tyskland runt och GP Beghelli under säsongen. I september 2008 slutade Damiano Cunego tvåa, och tog därmed silvermedaljen, på världsmästerskapens linjelopp i Varese efter landsmannen Alessandro Ballan. I slutet av säsongen vann han Lombardiet runt för tredje gången i sin karriär.

2009
Sin första seger under 2009 tog Cunego i mars när han vann den andra etappen av Settimana Internazionale Coppi e Bartali framför Jose Serpa och Giovanni Visconti. Han vann också etapp 3 av samma tävling framför Cadel Evans  och Christian Pfannberger. Cunego slutade tvåa på etapp 5, som vanns av Cadel Evans, och de bra resultaten under Settimana Internazionale Coppi e Bartali innebar att Damiano Cunego tog hem sammandraget i tävlingen.

I april slutade Cunego trea på La Flèche Wallonne bakom den trefaldige vinnaren Davide Rebellin och den luxemburgske cyklisten Andy Schleck. I juni slutade italienaren på tredje plats på etapp 5 av Schweiz runt bakom Michael Albasini och Fabian Cancellara. Han slutade på andra plats på etapp 8 av tävlingen bakom Tony Martin. Cunego knep även silvermedaljen på de italienska nationsmästerskapens linjelopp bakom Filippo Pozzato. På etapp 2 av Volta a Portugal slutade han på en femteplats.

I september 2009 vann Cunego den åttonde etappen av Vuelta a España framför David Moncoutié och Robert Gesink. Cunego vann också etapp 14 av det spanska etapploppet framför Jakob Fuglsang och Samuel Sánchez.

2010
Damiano Cunego slutade på tredje plats på etapp 1 av Vuelta a Andalucia (Ruta del Sol) 2010 bakom Sergio Pardilla och Jurgen Van Den Broeck.

Meriter
2002
 Giro d'Oro
 Giro del Medio Brenta
2003
 Tour of Qinghai Lake
 Etapp 7, Tour of Qinghai Lake
2004
  Giro d'Italia 2004
 Etapp 2, 7, 16 och 18, Giro d'Italia
 Lombardiet runt
 Giro del Trentino
 Etapp 1 och 2, Giro del Trentino
 Giro dell'Appennino
 GP Industria & Artigianato
 GP Fred Mengoni
 Gran Premio Nobili Rubinetterie
 Memorial Marco Pantani
2005
 Etapp 3, Romandiet runt
 Gran Premio Nobili Rubinetterie
 Trofeo Melinda
 Japan Cup
 2:a, Romandiet runt
2006
  Ungdomstävlingen, Tour de France 2006
 Giro del Trentino
 Etapp 2, Giro del Trentino
 Settimana Internazionale Coppi e Bartali
 Etapp 3, Settimana Internazionale Coppi e Bartali
 Giro d'Oro
 GP Industria & Artigianato
 3:a Liege-Bastogne-Liege
2007
 Lombardiet runt
 Giro del Trentino
 Etapp 1, Giro del Trentino
 Etapp 2, Giro del Trentino
 Etapp 4, Tyskland runt
 GP Beghelli
2008
 Lombardiet runt
 Amstel Gold Race
 Klasika Primavera
 Japan Cup
 Etapp 5, Baskien runt
 Poängtävlingen, Baskien runt
 2:a, Världsmästerskapen - linjelopp
 2:a, UCI ProTour
 3:a, La Flèche Wallonne
 4:a Schweiz runt
 4:a, Baskien runt
2009
 Settimana Internazionale Coppi e Bartali
 Etapp 2, Settimana Internazionale Coppi e Bartali
 Etapp 3, Settimana Internazionale Coppi e Bartali
 Etapp 8, Vuelta a España 2009
 Etapp 14, Vuelta a España 2009
 2:a, etapp 8, Schweiz runt
 3:a, etapp 5, Schweiz runt
 2:a, Nationsmästerskapen - linjelopp

Stall
 Mercatone Uno 2001
 Saeco 2002–2004
 Lampre 2005

Externa länkar
 Officiell webbplats
 Damiano Cunego damianocunego.net

Referenser

Italienska tävlingscyklister
Födda 1981
Män
Levande personer


text:
Saqqa est une ville d'Éthiopie, située dans la zone Jimma de la région Oromia. Elle se trouve à .

Notes et références

Ville dans la région Oromia


text:
Пит-Ретиф (Piet Retief) — административный центр местного муниципалитета Мкхондо в районе Герт Сибанде провинции Мпумаланга (ЮАР).

Город был основан фуртреккерами в 1883 году и назван в честь их лидера, Питера Ретифа. В 1886 году местные жители провозгласили создание государства Клейн Врейстат, которое в 1891 году вошло в состав Южно-Африканской республики.

Мпумаланга
Города ЮАР


text:
Сергей Лоскутов:
 Лоскутов, Сергей Иванович (1901—1980) — советский фотограф и фотокорреспондент.
 Лоскутов, Сергей Кузьмич (1925—2009) — гвардии сержант, полный кавалер ордена Славы.


text:
Asdrúbal Pezoa Estrada (n. Temuco, 26 de abril de 1905 - Santiago, 16 de septiembre de 1967). Hijo de don Asdrúbal Pezoa González y doña Marta Estrada Gutiérrez.

Estudió en el Colegio San Ignacio de Concepción y en la Facultad de Ingeniería de la Universidad de Chile, pero no terminó sus estudios superiores por falta de recursos.

En sus años universitarios se afilió al Partido Socialista, regresó a Arauco, donde se desempeñó como obrero y administrador de faenas.

Dirigente del partido en la zona sur, fue llevado a la Diputación por Laja, Mulchén y Angol para el período 1937-1941, participando de la Comisión de Gobierno Interior.

Sin embargo, él y Pedro Hernán Freeman Caris, candidato del Partido Radical, lograron casi la misma cantidad de votos. Por esta razón, el Tribunal Calificador de Elecciones ordenó se ejecutara la elección en las dos mesas que no alcanzaron a constituirse, en la localidad de Quilaco.

Tras algún tiempo de asumido en el cargo, se llevó a cabo este comicio, tras el reclamo de Freeman y su colectividad. A pesar del apoyo del Partido Comunista, que envió a personalidades importantes a nivel nacional a la localidad de Quilaco, como Amador Pairoa, Amaro Castro y Marmaduque Grove, los radicales de Biobío se habían volcado a lograr el triunfo de Freeman.

Definitivamente el Tribunal sentenció en contra de Pezoa y a favor de Freeman, quien se incorporó a la Cámara de Diputados el 10 de agosto de 1937, despojando a Pezoa de su dieta y fuero parlamentario.

Referencias
 Biografías de Chilenos: Miembros de los Poderes Ejecutivos, Legislativo y Judicial (1876-1973); Armando de Ramón Folch; Ediciones Universidad Católica de Chile, Santiago, 1999, volumen 2.

Enlaces externos

Nacidos en Temuco
Fallecidos en Santiago de Chile
Diputados de Chile
Diputados del XXXVIII Período Legislativo del Congreso Nacional de Chile
Socialistas de Chile
Alumnado de la Universidad de Chile


text:
Antônio Carlos Brasileiro de Almeida Jobim (Rio de Janeiro, 25 de janeiro de 1927 — Nova Iorque, 8 de dezembro de 1994), mais conhecido pelo seu nome artístico, Tom Jobim, foi um compositor, maestro, pianista, cantor, arranjador e violonista brasileiro. É considerado o maior expoente de todos os tempos da música popular brasileira pela revista Rolling Stone e um dos criadores do movimento da bossa nova, com sua música e melodia, ao lado da letra e poesia de Vinicius de Moraes e da voz e violão de João Gilberto.

Em levantamento de 2022, produzido pelo ECAD, Tom tem 8 das 15 músicas brasileiras mais regravadas da história, contando canções solo ou em parceria, sendo a mais regravada Garota de Ipanema, que fez em parceria com Vinicius de Moraes.

Biografia
Filho do diplomata gaúcho Jorge de Oliveira Jobim e da dona de casa fluminense Nilza Brasileiro de Almeida, Antonio Carlos Brasileiro de Almeida Jobim nasceu na rua Conde de Bonfim, n.º 634, no bairro da Tijuca, no Rio de Janeiro (na época Distrito Federal). Mudou-se com a família no ano seguinte para Ipanema, onde foi criado. A ausência do pai durante a infância e adolescência lhe impôs um contido ressentimento, desenvolvendo no maestro uma profunda relação com a tristeza e o romantismo melódico, transferido peculiarmente para as construções harmônicas e melódicas. Aprendeu a tocar violão e piano em aulas, entre outros, com o professor alemão Hans-Joachim Koellreutter, introdutor da técnica dodecafônica no Brasil.

O trisavô paterno do compositor, José Martins da Cruz Jobim, era natural de Jovim, Gondomar, Portugal. O sobrenome de Jobim alude a essa localidade. A bisavó do compositor, Maria Joaquina, era meia-irmã do barão de Cambaí, Antônio Martins da Cruz Jobim. Era descendente, também, do bandeirante Fernão Dias Pais.

Vida pessoal
No dia 15 de outubro de 1949, Antonio Carlos Jobim casou-se com Thereza de Otero Hermanny (1930), com quem teve dois filhos, Paulo (1950) e Elizabeth (1957).

Em 1976, Tom conheceu a fotógrafa Ana Beatriz Lontra, então com 19 anos, mesma idade de sua filha Elizabeth. Em 30 de abril de 1986, eles se casaram. Tom e sua segunda esposa tiveram dois filhos juntos, João Francisco (1979-1998) e Maria Luiza Jobim (1987).

Trajetória profissional
Pensou em trabalhar com arquitetura, chegando a cursar o primeiro ano da faculdade e até a se empregar em um escritório, mas logo desistiu e decidiu ser pianista. Tocava em bares e boates em Copacabana, como no Beco das Garrafas no início dos anos 1950, até que em 1952 foi contratado como arranjador pela gravadora Continental, onde trabalhou com Sávio Silveira. Além dos arranjos, também tinha a função de transcrever para a pauta as melodias de compositores que não dominavam a escrita musical. Datam dessa época as primeiras composições, sendo a primeira gravada "Incerteza", uma parceria com Newton Mendonça, na voz de Mauricy Moura.

Depois da Continental, foi para a Odeon. Entretanto, não tinha tanto tempo para se dedicar à composição, que lhe interessava mais. É nessa época que compôs alguns sambas, em parceria de Billy Blanco: Tereza da Praia, gravada por Lúcio Alves e Dick Farney pela Continental  (1954), Solidão e a Sinfonia do Rio de Janeiro. Tereza da Praia foi o primeiro sucesso. Depois disso, ocorreram outras parcerias, como com a cantora e compositora Dolores Duran, na canção Se é por Falta de Adeus.

No ano de 1953, as canções Faz uma Semana e Pensando em Você foram gravadas por Ernani Filho. Ainda nos anos 50, com Vinicius de Moraes, Tom Jobim produziu as canções para a peça Orfeu da Conceição e, posteriormente, para o filme Orfeu do Carnaval ou Orfeu Negro, dirigido por Marcel Camus, ao lado de Luiz Bonfá e Antônio Maria.

Dessa peça fez bastante sucesso a canção antológica Se Todos Fossem Iguais a Você, gravada diversas vezes. Tom Jobim fez parte do núcleo embrionário da bossa nova. O LP Canção do Amor Demais (1958), em parceria com Vinícius e interpretação de Elizeth Cardoso, foi acompanhado pelo violão de um baiano até então desconhecido, João Gilberto. A orquestração é considerada um marco inaugural da bossa nova, pela originalidade das melodias e harmonias. Inclui, entre outras, Canção do Amor Demais, Chega de Saudade e Eu Não Existo sem Você. A consolidação da bossa nova como estilo musical veio logo em seguida com o 78 rotações Chega de Saudade, interpretado por João Gilberto, lançado em 1959, com arranjos e direção musical de Tom, que selou os rumos que a música popular brasileira tomaria dali para frente. No mesmo ano foi a vez de Sílvia Telles gravar Amor de Gente Moça, um disco com doze canções de Tom, entre elas Só em Teus Braços, Dindi (com Aloysio de Oliveira) e A Felicidade (com Vinícius).

Tom foi um dos destaques do Festival de Bossa Nova do Carnegie Hall, em Nova Iorque, em 1962. No ano seguinte compôs, com Vinícius, um dos maiores sucessos e possivelmente a canção brasileira mais executada no exterior: Garota de Ipanema. Nos anos de 1962 e 1963 a quantidade de "clássicos" produzidos por Tom é impressionante: Samba do Avião, Só Danço Samba (com Vinícius), Ela é Carioca (com Vinícius), O Morro Não Tem Vez, Inútil Paisagem (com Aloysio), Vivo Sonhando. Nos Estados Unidos gravou discos (o primeiro individual foi The Composer of Desafinado, Plays, de 1965), participou de espetáculos e fundou sua própria editora, a Corcovado Music. Em 1964, competindo com os Beatles, os Rolling Stones e Elvis Presley, Tom Jobim ganhou o Grammy de Música do Ano com a "Garota de Ipanema".

O sucesso fora do Brasil o fez voltar aos EUA em 1967 para gravar com um dos grandes mitos americanos, Frank Sinatra. O disco Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim, com arranjos de Claus Ogerman, incluiu versões em inglês das canções de Tom (The Girl From Ipanema, How Insensitive, Dindi, Quiet Night of Quiet Stars) e composições americanas, como I Concentrate On You, de Cole Porter. No fim dos anos 1960, depois de lançar o disco Wave (com a faixa-título, Triste, Lamento, entre outras instrumentais), participou de festivais no Brasil, conquistando o primeiro lugar no III Festival Internacional da Canção (Rede Globo), com Sabiá, em parceria com Chico Buarque, interpretado por Cynara e Cybele, do Quarteto em Cy. Sabiá conquistou o júri, mas não todo o público, que em grande parte preferia que a vencedora fosse "Pra não Dizer que não Falei das Flores" (ou, como ficou mais conhecida popularmente, "Caminhando"), composta e interpretada por Geraldo Vandré, por seu conteúdo de confrontação à ditadura política por que passava o país. Assim, uma grande parte do público vaiou ostensivamente tanto a divulgação do resultado quanto toda a interpretação da vencedora, para constrangimento de seus compositores.

Ao apresentar-se como segundo colocado, Vandré, sentindo o clima pesado do ambiente, até tentou defender os vencedores, dizendo:

"Antônio Carlos Jobim e Chico Buarque de Hollanda merecem o nosso respeito. A nossa função é fazer canções; a função de julgar, nesse instante, é do Júri, que ali está" (e ao afrontar assim o público, foi vaiado estrondosamente, também. Ao que ele reagiu esperando o final dos apupos, para deixar uma alerta e lição ao público) (...). Tem mais uma coisa só: pra vocês, que continuam pensando que me apoiam vaiando... (o público inicia um coro de "é marmelada!") (...). Olha, tem uma coisa só: a Vida não se resume em Festivais!"

A influência impressionista

É reconhecida a influência  de Debussy e Ravel na música do maestro Antônio Carlos Jobim, que utilizou motivos impressionistas e estruturas harmônicas semelhantes às desses compositores em suas músicas populares como nas eruditas, o caso de A Sinfonia da Alvorada.

Uma das marcas de Tom era a incrível capacidade de dotar de leveza e elegância a complexidade e a densidade elevadas de suas composições.

Admirador e influenciado por Villa Lobos e Ary Barroso, Jobim também estudou de modo aprofundado as obras de eruditos como Radamés Gnatalli e Guerra Peixe.

Tom Jobim, Vinicius e o estilo mais intimista da Bossa Nova abriram espaço para os compositores gravarem seus sucessos de modo frequente, pois tornou-se importante conhecer a carga emocional pensada ou desejada pelos compositores para suas composições.

Tom desejava intensamente que sua música fosse cantada pelo povo no cotidiano.

Aprofundando seus estudos musicais, adquirindo influências de compositores eruditos, principalmente Villa-Lobos e Debussy, Tom Jobim prosseguiu gravando e compondo músicas vocais e instrumentais de rara inspiração, juntando harmonias do jazz (Stone Flower) e elementos tipicamente brasileiros, fruto de suas pesquisas sobre a cultura brasileira. É o caso de Matita Perê e Urubu, lançados na década de 1970, que marcam a aliança entre sua sofisticação harmônica e sua qualidade de letrista. São desses dois discos Águas de Março, Ana Luiza, Lígia, Correnteza, O Boto, Ângela. Também nessa época gravou discos com outros artistas, como Elis & Tom, com Elis Regina, Miúcha e Tom Jobim e Edu e Tom, com Edu Lobo.

Valendo-se ainda do filão engajado do pós-regime militar, cantou, ainda que com uma participação individual diminuta, no coro da versão brasileira de We are the world, o hit americano que juntou vozes e levantou fundos para a África ou USA for Africa. O projeto Nordeste Já (1985) abraçou a causa da seca nordestina, unindo 155 vozes num compacto, de criação coletiva, com as canções Chega de mágoa e Seca d´água. Elogiado pela competência das interpretações individuais, foi no entanto criticado pela incapacidade de harmonizar as vozes e o enquadramento de cada uma delas no coro.

Em 1987, lançou Passarim, obra de um compositor já consagrado, que pode desenvolver seu trabalho sem qualquer receio, acompanhado por uma banda grande, a Banda Nova. Além da faixa-título, Gabriela, Luiza, Chansong, Borzeguim e Anos Dourados (com Chico Buarque) são os destaques. Em 1992 foi enredo da Escola de Samba Estação Primeira de Mangueira. Seu último álbum, Antônio Brasileiro, foi lançado em 1994, pouco antes da sua morte, em dezembro, de parada cardíaca, quando estava se recuperando de um câncer de bexiga no Hospital Mount Sinai, em Nova Iorque.

Algumas biografias foram publicadas, entre elas Antônio Carlos Jobim, um Homem Iluminado, de sua irmã Helena Jobim, Antônio Carlos Jobim - Uma Biografia, de Sérgio Cabral,  Tons sobre Tom, de Márcia Cezimbra, Tárik de Souza e Tessy Callado, e Tom Jobim - Histórias de Canções, de Wagner Homem e Luiz Roberto Oliveira.

Antônio Carlos Jobim era doutor honoris causa pela Universidade Nova de Lisboa / Faculdade de Ciências Sociais e Humanas, por volta de 1991.

O Aeroporto Internacional do Rio de Janeiro foi renomeado Aeroporto Internacional do Rio de Janeiro/Galeão - Antônio Carlos Jobim junto ao Congresso Nacional por uma comissão de notáveis, formada por Chico Buarque, Oscar Niemeyer, João Ubaldo Ribeiro, Antônio Cândido, Antônio Houaiss e Edu Lobo, criada e pessoalmente coordenada pelo crítico Ricardo Cravo Albin.

Em 25 de janeiro de 2011, dia em que Jobim completaria 84 anos, o Google alterou o logo da sua página inicial em sua homenagem.

Grandes nomes da música internacional tocaram e cantaram as músicas de Tom Jobim, como Stan Getz, Dizzy Gillespie, Ella Fitzgerald, Count Basie, Oscar Peterson, Sarah Vaughan, além de Frank Sinatra, a Voz do Século XX, simbolizando a consagração internacional de sua produção musical. Essa admiração fez com que Tom Jobim fosse chamado por músicos do jazz de o George Gershwin do Brasil, uma grande honraria.

Com a obra de Antônio Carlos Jobim, a música brasileira experimentou uma projeção internacional inédita, rigorosamente sem precedentes e definitiva. Até o movimento da Bossa Nova, a presença brasileira, ainda que marcada pela excelência, como nas obras de Ary Barroso, Dorival Caymmi, Zequinha de Abreu e Waldir Azevedo, era eventual; com Jobim, contudo, ela se tornou permanente, estrutural e influenciou a produção posterior.

Uma vertente musical que nasceu do samba-canção se abriu ao diálogo com as tendências internacionais da música, marcou gerações e exibiu a riqueza que nasce da disposição ativa para conhecer a diversidade cultural dos povos, articulando o popular e o erudito, sem nenhum preconceito, reverenciando os clássicos, oferecendo uma nova leitura da música popular, superando estereótipos, expressando, assim, uma marca indelével de sua produção musical, constituída de obras de rara beleza com amplo reconhecimento internacional pela critica especializada e o grande público.

Discografia

Álbuns de estúdio

Solo

 The Composer of Desafinado, Plays (Verve, 1964)
 Antônio Carlos Jobim (Elenco, 1964), reedição brasileira do álbum acima, com capa e título diferentes.
 The Wonderful World of Antonio Carlos Jobim (Warner, 1964)
 A Certain Mr. Jobim (Warner, 1965)
 Wave (A&M/CTI, 1967)
 Stone Flower (CTI, 1970)
 Tide (A&M/CTI, 1970)
 Matita Perê (Philips, 1973)
 Jobim (MCA, 1973), reedição estadunidense do álbum acima, com capa e título diferentes. A diferença é que contém uma faixa a mais: "Waters of March.
 Urubu (Warner, 1976)
 Terra Brasilis (Warner, 1980)
 Passarim (Verve, 1987)
 Antônio Brasileiro (Columbia, 1994)

Com parcerias ou como contribuidor

 Sinfonia do Rio de Janeiro (Continental, 1954), parceira com Billy Blanco.
 Orfeu da Conceição (Odeon, 1956)
 O Pequeno Príncipe (Festa, 1957), um audiolivro cuja trilha sonora foi composta por Jobim.
 Canção do Amor Demais - Elizete Cardoso (Festa, 1958)
 Amor de gente moça - Silvia Telles (Odeon, 1959)
 Chega de Saudade - João Gilberto (Odeon, 1959)
 Por tôda a minha vida - Lenita Bruno (Festa, 1959)
 Brasília - Sinfonia da Alvorada (Columbia, 1960)
 O Amor, o Sorriso e a Flor - João Gilberto (Odeon, 1960)
 João Gilberto - João Gilberto (Odeon, 1961)
 Getz/Gilberto - Stan Getz, João Gilberto (Verve, 1963)
 Jazz Samba Encore! (MGM/Verve, 1963)
 Caymmi visita Tom (Elenco/Polygram/Philips, 1964), parceria com Dorival Caymmi e seus filhos, Danilo Caymmi, Dori Caymmi e Nana Caymmi
 The Astrud Gilberto Album (Verve/Elenco, 1965)
 Garota de Ipanema - vários intérpretes (Philips, 1967), trilha sonora do filme homônimo.
 Antonio Carlos Jobim & Sérgio Mendes (Odeon, 1967), com Sérgio Mendes. Algumas faixas desse álbum foram retiradas do The Wonderful World of Antonio Carlos Jobim.
 Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim (Reprise, 1967)
 The Adventurers (Paramount, 1970), trilha sonora do filme homônimo.
 Sinatra & Company - Frank Sinatra, Antonio Carlos Jobim e Eumir Deodato (Reprise, 1971)
 Elis & Tom (Philips, 1974), parceria com Elis Regina.
 Miucha & Antonio Carlos Jobim - vol. I (RCA, 1977), parceria com Miúcha.
 Miucha & Tom Jobim - vol. II (RCA, 1979), parceria com Miúcha.
 Edu & Tom (Philips, 1981), parceria com Edu Lobo.
 Gabriela (RCA, 1983), trilha sonora original do filme Gabriela, Cravo e Canela.
 O Tempo e o Vento (Som Livre, 1985)

Compactos
 Disco de bolso - O Tom de Tom Jobim e o tal de João Bosco (Zen Editora, 1972)

Álbuns ao vivo

 Tom, Vinicius, Toquinho, Miucha - gravado ao vivo no Canecão, Rio de Janeiro (Som Livre, 1977)
 Rio revisited - Tom Jobim & Gal Costa (Verve/Polygram, 1989)
 Tom Canta Vinícius (Universal, 2000)
 Em Minas ao Vivo: Piano e Voz (Biscoito Fino, 2004)
 Ao Vivo em Montreal (Biscoito Fino, 2007)
 Um encontro no Au bon gourmet (Doxy, 2015)

Compilações
 Antonio Carlos Jobim: Composer (Warner, 1995)
 Sinatra-Jobim Sessions (WEA, 1979)
 Meus Primeiros Passos e Compassos (Revivendo, 1997), coletânea das suas primeiras composições na década de 1950.
 Raros Compassos (Revivendo, 2000), coletânea de gravações raras da década de 1950. Lançado em três volumes.

Álbuns de tributo

 Onda (3M, 1987), interpretado pelo cantor e compositor Wauke, acompanhado pela banda High Life, formada por Nico Assumpção, Carlos Bala, Ricardo Silveira, Márcio Montarroyos e Luiz Avelar, com produção de Fátima Leão e Lucia Sweet. Indicado ao Prêmio Sharp daquele ano. Em 1996, o disco foi relançado em CD como Wauke canta Jobim.
 The Antonio Carlos Jobim Songbook (Verve, 1994), interpretado por vários artistas, como Ella Fitzgerald, Oscar Peterson e Dizzy Gillespie, incluindo algumas músicas de álbuns que Tom Jobim participou, como o álbum Getz/Gilberto e The Composer of Desafinado, Plays.
 Songbook Instrumental Antonio Carlos Jobim (Lumiar, 1995), álbum duplo interpretado por vários artistas.
 Songbook Antonio Carlos Jobim (Lumiar, 1996), interpretado por vários artistas e lançado em 5 volumes.
 Jobim Sinfônico - OSESP (Biscoito Fino, 2002)

Ver também
 Vinicius de Moraes
 Chico Buarque
 Toquinho
 Newton Mendonça
 Heitor Villa-Lobos
 Antônio Carlos Gomes
 Baden Powell de Aquino
 João Gilberto
 Walter Wanderley

Bibliografia
 .

 .

Ligações externas

 Site oficial
 Instituto Antonio Carlos Jobim
 Tom Jobim no Dicionário Cravo Albin da Música Popular Brasileira

Naturais da cidade do Rio de Janeiro
Cantores de bossa nova
Cantores de samba
Cantores de música popular brasileira
Cantores de língua portuguesa
Cantores do Rio de Janeiro (estado)
Compositores do Rio de Janeiro (estado)
Músicos de bossa nova
Músicos de música popular brasileira
Compositores de samba
Pianistas do estado do Rio de Janeiro
Violonistas do estado do Rio de Janeiro
Maestros do Rio de Janeiro (estado)
Doutores honoris causa da Universidade do Estado do Rio de Janeiro
Doutores honoris causa pela Universidade Nova de Lisboa
Mortes por câncer de bexiga
Sepultados no Cemitério de São João Batista (Rio de Janeiro)
Músicos vencedores do Grammy
Vencedores do Grammy Lifetime Achievement Award
Brasileiros expatriados nos Estados Unidos
Brasileiros de ascendência belga
Brasileiros de ascendência portuguesa
Família Jobim


text:
Peters Brook is a tributary of Stony Brook in Mercer and Hunterdon counties, New Jersey in the United States.

Course
The Peters Brook starts at , near the intersection of Rock Road East and CR-601 (Mt Airy-Harbourton Road). It flows northeast, crossing Rock Road East and CR-579 (Linvale-Harbourton Road). It flows past the Pine Creek Golf Course before crossing Route 31 and draining into the Stony Brook at .

Sister tributaries
Baldwins Creek
Duck Pond Run
Honey Branch
Lewis Brook
Stony Brook Branch
Woodsville Brook

See also
List of rivers of New Jersey

References

External links
USGS Coordinates in Google Maps

Rivers of Mercer County, New Jersey
Rivers of Hunterdon County, New Jersey
Tributaries of the Raritan River
Rivers of New Jersey


text:
Koufalia () is a municipal unit and a town of the Chalkidona municipality. Koufalia is the seat of the municipality of Chalkidona.  Before the 2011 local government reform it was a municipality.

Administrative division
The municipal unit of Koufalia consists of two communities:
Koufalia (population 8,139)
Prochoma (population 2,440)
The aforementioned population figures are as of 2011.

Geography
Koufalia is located 35 kilometres North-West of the City of Thessaloniki, and virtually by the Axios river. The community of Koufalia covers an area of 67.591 km2 while the municipal unit covers an area of 106,128 km2.

History
Koufalia is built north of the ancient city of Ichnae (IXNAI). Most of its population originates from the town of Kavakli in Bulgaria. They moved to the area after the 1919 signing of the Treaty of Neuilly between Greece and Bulgaria that forced a population exchange between the two countries. In return the mostly Bulgarian population of the village immigrated to Bulgaria, settling mainly on the Black Sea coast, in the area of Anchialo. The population called the city Koufalovo (). There are also Ntopioi and Greek refugees from Asia Minor and Thrace.

Culture
It has a number of cultural organisations, the main one being "Megas Alexandros" (Alexander the Great); it was founded in 1980. It has its own lending library as well as a blood bank for humanitarian purposes. Every year it organises the "River Party" on the banks of the Axios river, from 24–26 July, and religious festivals ().

References

Populated places in Thessaloniki (regional unit)


text:
Chris Date (born 1941) is an independent author, lecturer, researcher, and consultant, specializing in relational database theory.

Biography
Chris Date attended High Wycombe Royal Grammar School (U.K.) from 1951 to 1958 and received his BA in Mathematics from Cambridge University (U.K.) in 1962. He entered the computer business as a mathematical programmer at Leo Computers Ltd. (London), where he quickly moved into education and training. In 1966, he earned his master's degree at Cambridge, and, in 1967, he joined IBM Hursley (UK) as a computer programming instructor. Between 1969 and 1974, he was a principal instructor in IBM's European education program.

While working at IBM he was involved in technical planning and design for the IBM products SQL/DS and DB2.
He was also involved with Edgar F. Codd's relational model for database management.
He left IBM in 1983 and has written extensively of the relational model, in association with Hugh Darwen.

As of 2007 his book An Introduction to Database Systems, currently in its 8th edition, has sold well over 700,000 copies not counting translations, and is used by several hundred colleges and universities worldwide.

He is also the author of many other books on data management, most notably Databases, Types, and the Relational Model, subtitled and commonly referred to as The Third Manifesto, currently in its third edition (note that earlier editions were titled differently, but maintained the same subtitle), a proposal for the future direction of DBMSs.

Works
Chris Date is the author of several books, including:
 An Introduction to Database Systems, 2004,
 A Guide to the SQL standard, 4th ed., Addison Wesley, USA 1997,
 Databases, Types, and the Relational Model, The Third Manifesto (with Hugh Darwen), 2007,
 Temporal Data & the Relational Model, 2003,
 Database in Depth: Relational Theory for Practitioners, 2005,
 Several volumes of Relational Database Writings: , , , .
 What Not How: The Business Rules Approach to Application Development, 2000,
 The Database Relational Model: A Retrospective Review and Analysis, 2001,
 SQL and Relational Theory, 2nd Edition: How to Write Accurate SQL Code, 2011, .

In recent years he has published articles with Fabian Pascal at Database Debunkings.

See also
Nikos Lorentzos
David McGoveran
Fabian Pascal
Lex de Haan

References

IBM employees
Database researchers
1941 births
Living people
People from Watford
People educated at the Royal Grammar School, High Wycombe


text:
Paramount Pictures je ameriško filmsko podjetje, ki se primarno ukvarja s produkcijo in distribucijo filmov ter televizijskih programov. Leta 1912 ga je ustanovil Adolph Zukor, ki je bil madžarkega rodu in je drugi najstareši filmski studio v Hollywoodu, samo za mesec dni starejši od Universal Studios.

Filmografija
 Seznam filmov Paramount Pictures

Zunanje povezave

 http://www.paramount.com/
 Paramount Pictures na Imdb.com

Filmska podjetja ZDA
Podjetja, ustanovljena leta 1912


text:
Výkalnice hnojní (Scathophaga stercoraria) je štíhlá hnědožlutá moucha s poměrně dlouhýma nohama a jedním párem středně dlouhých, u kořene nažloutých křídel. Samci jsou pokryti žlutavými až zlatavými chloupky, samice nejsou tolik do žluta, jsou méně ochlupené a méně nápadné. Mimo zimy jsou aktivní po celý rok a nejsou ani tak závislé na prostředí, jako na čerstvém trusu kopytníků, do kterého stejně jako všichni ostatní příslušníci čeledi výkalnicovitých kladou vajíčka a ve kterém se vyvíjí jejich larvy.

Tělo výkalnice dosahuje délky 5 až 10 milimetrů. Druh je hojný v Palearktické oblasti a Severní Americe, zejména v blízkosti pastvin skotu.

Odkazy

Externí odkazy

Výkalnicovití


text:
Pine Island Center é uma Região censo-designada localizada no estado americano de Flórida, no Condado de Lee.

Demografia
Segundo o censo americano de 2000, a sua população era de 1721 habitantes.

Geografia
De acordo com o United States Census Bureau tem uma área de
11,1 km², dos quais 11,1 km² cobertos por terra e 0,0 km² cobertos por água. Pine Island Center localiza-se a aproximadamente 1 m acima do nível do mar.

Localidades na vizinhança
O diagrama seguinte representa as localidades num raio de 16 km ao redor de Pine Island Center.

Ligações externas

Localidades do condado de Lee (Flórida)
Regiões censitárias da Flórida


text:
est un manga de Shinobu Ohtaka. Il est prépublié du  au  dans le magazine Weekly Shōnen Magazine puis dans le Bessatsu Shōnen Magazine depuis le . Dix-huit tomes sont publiés par Kōdansha en . La version française est éditée par Pika Edition à partir de , et seize tomes sont sortis au .

Une adaptation en anime produite par le studio A.C.G.T est diffusée depuis le  et s'est terminée le .

Synopsis
L'histoire prend place durant l'Époque Sengoku, où le Japon est dirigé par les oni. Le peuple ignore tout de leur véritable nature : ce sont des démons ! Musashi et son ami d'enfance Kojirô, deux bushi (valeureux guerriers luttant contre les oni) souhaiteront mettre un terme à leurs manigances et libérer le Japon de leurs griffes.

Personnages

:
Musashi est un garçon  joyeux et attentionné. Il a fermement proposé d'être un Bushi avec son ami Kojiro Kanemaki, et a une grande détermination. Les parents de Musashi étaient fermiers et aimables avec la famille Kanemaki. Un jour, Musashi s'approcha de Kojiro pendant son entraînement et vint tous les jours depuis pour jouer et s'entraîner. Il promit à Kojiro qu'il deviendra un bushi une fois qu'ils auront grandi. Après la mort de ses parents cependant, il chercha refuge de maison en maison et décida finalement de rester chez ses proches; mais ils le rejetèrent et dirent qu'il doit insulter Jisai Kanemaki. Il maudit Jisai sans véritable intention, et se rendit plus tard à la résidence Kanemaki pour s'excuser. Jisai lui pardonna et dit qu'il lui est reconnaissant de se lier d'amitié avec Kojiro, et l'accueille, l'entraînant au maniement du sabre.

Manga
Orient est écrit et dessiné par Shinobu Ohtaka, connue pour ses travaux précédents Sumomomo Momomo (2004-2008) et Magi - The Labyrinth of Magic (2009-2017). La prépublication de la série a commencé le  dans le  du Weekly Shōnen Magazine de l'éditeur Kōdansha. Il est transféré dans le Bessatsu Shōnen Magazine le .

La version française est publiée par Pika Édition depuis le  avec la sortie simultanée des deux premiers tomes.

Liste des volumes

|}

Anime
Le , l'adaptation en anime est annoncée. La série est produite par le studio A.C.G.T et réalisée par . Mariko Kunisawa s'occupe du scénario, Takahiro Kishida du design des personnages et  de la composition musicale. Elle est diffusée depuis le  sur TV Tokyo et AT-X. La série est diffusée en simulcast sur Crunchyroll dans les pays francophones. Depuis le , la plateforme propose également une version doublée en français de la série réalisée par la société de doublage Timeline Factory, sous la direction artistique de Jessie Lambotte.

 interprète le générique de début intitulé Break Out, tandis que Wataru Hatano interprète le générique de fin intitulé Naniiro.

A la fin du douzième épisode, un second cours de l'anime est diffusé du  au . Sōta Hanamura du groupe Da-ice et  Lil' Fang du groupe  interprètent le générique de début intitulé Break it down, tandis que  interprète le générique de fin intitulé Irochigai no Itotaba.

Liste des épisodes

|}

Notes et références

Annotations

Références

Édition japonaise

Édition française

Liens externes

Série manga
Manga paru dans le Weekly Shōnen Magazine
Manga des années 2010
Manga publié par Pika Édition
Manga de fantasy
Série d'animation japonaise
Série télévisée de fantasy
Série télévisée japonaise des années 2020
Série diffusée sur Crunchyroll


text:
Pseudoterpna nigrolineata är en fjärilsart som beskrevs av Leo Schwingenschuss 1918. Pseudoterpna nigrolineata ingår i släktet Pseudoterpna och familjen mätare. Inga underarter finns listade.

Källor

Mätare
nigrolineata


text:
Gerard Horta i Calleja (Barcelona, 1962) és un antropòleg, escriptor i professor universitari català. Ha publicat diversos llibres d'antropologia, entre els quals destaca De la mística a les barricades. Introducció a l'esperitisme català del XIX dins el context ocultista europeu, que va rebre el XXII Premi Carles Rahola d'assaig l'any 2001.

Obres
 Poesia
  Queda't a Macau i aprèn-ne! (L'Aixernador, 1991)
 L'erecció de l'instint espiritual (o l'amor dels trobadors) (L'Aixernador, 1995)
 Nit a Chiapas (Edicions 62, 2000)
 Balada de l'holandès errant (Fauleta per a quasi-cadàvers) (Edicions de 1984, 2005)

 Antropologia
 De la mística a les barricades. Introducció a l'esperitisme català del XIX dins el context ocultista europeu (Proa, 2001)
 Cos i revolució. L'espiritisme català o les paradoxes de la modernitat (Edicions de 1984, 2004)
 L'espai clos. Fòrum 2004: notes d'una travessia pel no-res (Edicions de 1984, 2004)
 Rambla del Raval de Barcelona: de apropiaciones viandantes y procesos sociales (Ediciones de Intervención Cultural, 2010)
 Lluites secretes. Testimonis de la clandestinitat antifranquista (amb Manuel Delgado i Jofre Padullés, Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2012)
 Hiace. Antropología de las carreteras en la isla de Santiago (Cabo Verde) (amb Daniel Malet, Pol·len Edicions, 2014)

Referències

Enllaços externs
 Participació en la conferència de la Universitat Indignada 15M "Barcelona: Parc temàtic turístic i especulatiu" conjuntament amb Ferran Aisa i Jaume Asens
 Recital conjunt amb Enric Casasses i Triulet
 Poema Apologia de l'heroisme català

Persones de Nou Barris
Antropòlegs barcelonins
Professors de la Universitat de Barcelona
Poetes barcelonins contemporanis en català
Científics barcelonins contemporanis