text:
DeMarcus Cousins, né le  à Mobile dans l'Alabama, est un joueur américain de basket-ball évoluant au poste de pivot.

Jeunesse

Cousins est le meilleur joueur de son lycée, le John L. LeFlore Magnet High School, qui évolue en division 5A en Alabama. L'équipe du lycée atteint la demi-finale du championnat de l'État mais est battue par le lycée A. H. Parker.

Remarqué pour ses performances, Cousins participe au tournoi McDonald's dans l'équipe de l'Est. Il est titulaire, marque 14 points (6 sur 9 au tir, 1 sur 4 au lancer-franc, 8 rebonds, une passe décisive, deux pertes de balles et un contre) et son équipe remporte le match. Durant le printemps, il participe aussi à deux autres matches de jeunes prospects : le Nike Hoop Summit 2009 au Rose Garden de Portland et la Jordan Brand Classic au Madison Square Garden. Au MSG, il marque 17 points pour l'équipe noire (7 sur 11 au tir, 3 lancers sur 4, 7 rebonds).

Pour sa carrière universitaire, Cousins s'engage avec les UAB Blazers (équipe universitaire de l'Université d'Alabama à Birmingham) le 28 février 2008 mais ne signe pas d'engagement formel () car il demande à l'université de le laisser partir si l'entraîneur de l'équipe de basket-ball, Mike Davis, venait à quitter l'équipe. L'université n'accepte pas les conditions de Cousins. Cousins s'engage ensuite pour les Tigers de l'université de Memphis le 9 mars 2009 L'entraîneur de Memphis, John Calipari, quitte l'équipe pour celle des Kentucky Wildcats (équipe universitaire de l'université du Kentucky). Le 7 avril, Cousins suit Calipari et choisit de jouer pour les Kentucky Wildcats. Avec les Wildcats, Cousins marque en moyenne 15,1 points, prend 9,9 rebonds et bloque 1,8 tirs par rencontre. Kentucky, menée par Cousins et John Wall, remporte 35 rencontres sur 38, ainsi que les titres de champion de la saison régulière et champion de la conférence Sud-est (SEC). Les Wildcats atteignent les huitièmes de finale lors du tournoi NCAA 2010 où ils sont battus par les West Virginia Mountaineers. Cousins est élu meilleur joueur de première année de la SEC, le titre de  revenant à un autre joueur de première année : John Wall.

Carrière professionnelle

Kings de Sacramento (2010-février 2017)
Le 7 avril 2010, Cousins annonce son intention de se présenter à la draft 2010 de la NBA. Les différents pronostics le placent dans les 10 premières positions de la draft.

Le 25 juin 2010, il est sélectionné en  par les Kings de Sacramento.

Pendant le mois de juillet, il joue dans la ligue d'été de la NBA à Las Vegas et est nommé Rookie of the month.

Lors du All-Star Game 2011, il participe au match des rookies et compile 33 points et 14 rebonds.

Le 25 février 2014, lors de la défaite des siens contre les Rockets de Houston, il s'emporte contre un arbitre et écope d'un match de suspension et  d'amende. Le 13 avril, lors de la victoire des siens contre les Timberwolves du Minnesota, il reçoit sa seizième faute technique de la saison ce qui entraîne une suspension d'un match. Il ne participe donc pas au dernier match de la saison contre les Suns de Phoenix.

Pelicans de La Nouvelle-Orléans (février 2017-juillet 2018)
Le 20 février 2017, DeMarcus Cousins est envoyé, avec Omri Casspi, aux Pelicans de La Nouvelle-Orléans contre Buddy Hield, Tyreke Evans, Langston Galloway, un premier et un second tour de draft 2017 afin de former un duo d'intérieur avec Anthony Davis.

Le 26 janvier 2018, il se rompt le tendon d'achille au pied gauche et doit subir une opération chirurgicale ce qui met fin à sa saison.

Warriors de Golden State (2018-2019)

À la fin de la saison 2017-2018, Cousins est agent libre. Les Pelicans lui proposent un contrat de 40 millions de dollars sur deux ans pour qu'il continue à jouer avec Davis. Cousins fait cependant des offres aux Lakers de Los Angeles, qui viennent de recruter LeBron James et aux Warriors de Golden State, qui viennent de remporter 3 des 4 derniers championnats. Le 2 juillet 2018, Cousins rejoint les Warriors pour un an et 5,3 millions de dollars. Avec Cousins, les Warriors ont la possibilité de composer un cinq majeur comportant uniquement des joueurs All-Star de l'année précédente, également membres de Team USA, avec Stephen Curry, Klay Thompson, Kevin Durant et Draymond Green.

Le 10 décembre 2018, à l'approche du retour de Cousins sur la première fois depuis sa rupture du tendon d'Achille gauche, il est envoyé dans l'équipe de G-League affiliée aux Warriors, les Warriors de Santa Cruz, où il a un premier entraînement avec contact. Le 18 janvier 2019, il joue son premier match avec sa nouvelle équipe contre les Clippers de Los Angeles durant lequel il compile 14 points à 5/11 au tir (dont 3/4 à 3 points), 6 rebonds, 3 passes décisives 1 contre et 1 interception. Le 2 avril, il marque 28 points, son record de la saison, et prend 13 rebonds dans la victoire 116 à 102 contre les Nuggets de Denver.

Le 16 avril, Cousins se fait une déchirure du quadriceps gauche lors du match 2 du premier tour des playoffs 2019. Il fait son retour au match 1 des Finales NBA 2019 contre les Raptors de Toronto, en étant remplaçant pour son premier match de finales.

Lakers de Los Angeles (2019-2020)

Le 6 juillet 2019, il s'engage pour un contrat d'une saison avec les Lakers de Los Angeles, franchise dans laquelle il retrouve Anthony Davis. Le 15 août 2019, lors d'un entraînement à Las Vegas, il se fait une rupture du ligament croisé antérieur du genou et doit manquer les premiers mois de la saison 2019-2020.

Le 21 février 2020, il est coupé pour permettre le recrutement de Markieff Morris au sein de la franchise californienne. Les Lakers remportent le championnat et Cousins, bien que ne participant pas à la fin de la campagne des Lakers, reçoit une bague donnée à tous les autres vainqueurs du championnat avec son nom gravé dessus.

Rockets de Houston (2020-2021)
En novembre 2020, il signe pour une saison, non garantie, avec les Rockets de Houston. Cependant, il est coupé par les Rockets le 23 février 2021.

Clippers de Los Angeles (2021)
Le 4 avril 2021, il est annoncé qu'il signera dans la semaine avec les Clippers de Los Angeles, une fois qu'il sera sorti du protocole sanitaire en vigueur en lien avec la pandémie de Covid-19. Le 16 avril, Cousins signe un deuxième contrat de 10 jours avec les Clippers. Le 26 avril, il s'engage jusqu'à la fin de saison avec les Clippers.

Bucks de Milwaukee (2021-2022)
Fin novembre 2021, Cousins signe un contrat non garanti avec les Bucks de Milwaukee jusqu'à la fin de la saison. Il vient pallier l'absence sur blessure du pivot titulaire Brook Lopez. Il est cependant coupé par les Bucks début janvier. Il joue 17 matchs à 9,1 points et 6 rebonds de moyenne en 17 minutes.

Nuggets de Denver (2022)

En , Cousins s'engage pour 10 jours avec les Nuggets de Denver. Il signe ensuite un second contrat de 10 jours en faveur des Nuggets, puis un contrat qui les lie jusqu'à la fin de la saison.

Profil de jeu
DeMarcus Cousins est un pivot au talent offensif exceptionnel. Ses atouts physiques (il est à la fois long, puissant et très mobile) et sa dextérité font de lui un scoreur très complet (excellent finisseur dans la raquette, efficace en transition, solide au poste bas, tireur décent et capable de déborder son adversaire direct) difficile à défendre et pesant beaucoup en attaque. Très bon manieur de ballon et passeur pour un pivot, tout au plus peut-on lui reprocher une sélection de tirs perfectible et une activité fluctuante. Depuis la saison 2015-2016, il prend plus de tirs à 3 points, avec un pourcentage de réussite autour de 33-37 % en moyenne.

En défense, Cousins n'est pas aussi satisfaisant notamment en raison d'un certain manque d'envie et de maitrise des bases défensives. Relativement correct pour défendre le un-contre-un poste bas et excellent rebondeur, il est par contre assez négligent et peu judicieux dans le marquage de son adversaire direct, en matière de défense collective ou pour protéger l'accès au panier. Il commet d'ailleurs beaucoup trop de fautes, défaut qu'il a corrigé durant la saison 2014-2015.

Enfin, son investissement et son attitude sur le terrain sont critiqués. Il travaille sur son tir à 3 points durant l'été 2015 et lors de la première rencontre de la saison, il en marque 4 sur 5 tentés, soit plus que lors de ses 167 derniers matchs.

Dès sa sélection par les Kings, Charles Barkley le qualifie de « pire chose qui soit jamais arrivée à Sacramento » et ne cessera de le critiquer par la suite, ce qui entraîne une inimitié entre Barkley et Cousins.

Palmarès

NBA

 Champion de la conférence ouest 2019
 All-NBA Second Team en 2015 et 2016
 4× NBA All-Star : 2015, 2016, 2017, 2018 (ne pouvant jouer ce dernier pour cause de blessure).
 NBA All-Rookie First Team en 2011.

Université
 Consensus second-team All-American (2010)
 First-team All-SEC (2010)
 SEC Rookie of the Year (2010)
 SEC All-Rookie Team (2010)

Sélection nationale
  Médaille d'or aux Jeux olympiques de 2016.
  Médaillé d'or à la coupe du monde 2014 en Espagne.

Statistiques

Universitaires

|-
| align="left" | 2009-2010
| align="left" | Kentucky
| 38 || 37 || 23,5 || 56,0 || 16,7 || 60,7 || 9,87 || 1,00 || 0,97 || 1,76 || 15,13
|-bgcolor=#e9d9ff
| align="left" colspan="2"| Carrière
| 38 || 37 || 23,5 || 56,0 || 16,7 || 60,7 || 9,87 || 1,00 || 0,97 || 1,76 || 15,13

Professionnelles

Saison régulière

|-
| style="text-align:left;"| 2010-2011
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 81 || 62 || 28,5 || 43,0 || 16,7 || 68,7 || 8,63 || 2,52 || 1,05 || 0,84 || 14,11
|-
| style="text-align:left;"| 2011-2012
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 64 || 62 || 30,5 || 44,8 || 14,3 || 70,2 || 10,98 || 1,59 || 1,45 || 1,17 || 18,12
|-
| style="text-align:left;"| 2012-2013
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 75 || 74 || 30,5 || 46,5 || 18,2 || 73,8 || 9,95 || 2,65 || 1,44 || 0,73 || 17,07
|-
| style="text-align:left;"| 2013-2014
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 71 || 71 || 32,4 || 49,6 || 0,0 || 72,6 || 11,70 || 2,92 || 1,54 || 1,28 || 22,73
|-
| style="text-align:left;"| 2014-2015
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 59 || 59 || 34,1 || 46,7 || 25,0 || 78,2 || 12,66 || 3,56 || 1,53 || 1,75 || 24,08
|-
| style="text-align:left;"| 2015-2016
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 65 || 65 || 34,6 || 45,1 || 33,3 || 71,8 || 11,49 || 3,29 || 1,55 || 1,42 || 26,89
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| 2016-2017
| style="text-align:left;"| Sacramento
| 55 || 55 || 34,4 || 45,2 || 35,6 || 77,0 || 10,60 || 4,84 || 1,36 || 1,35 || 27,78
|-
| style="text-align:left;"| Nouvelle-Orléans
| 17 || 17 || 33,8 || 45,2 || 37,5 || 77,7 || 12,41 || 3,88 || 1,47 || 1,12 || 24,35
|-
| style="text-align:left;"| 2017-2018
| style="text-align:left;"| Nouvelle-Orléans
| 48 || 48 || 36,2 || 47,0 || 35,4 || 74,6 || 12,88 || 5,35 || 1,67 || 1,58 || 25,21
|-
| style="text-align:left;"| 2018-2019
| style="text-align:left;"| Golden State
| 30 || 30 || 25,7 || 48,0 || 27,4 || 73,6 || 8,23 || 3,57 || 1,33 || 1,47 || 16,27
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| 2020-2021
| style="text-align:left;"| Houston
| 25 || 11 || 20,2 || 37,6 || 33,6 || 74,6 || 7,60 || 2,40 || 0,80 || 0,70 || 9,60
|-
| style="text-align:left;"| L.A. Clippers
| 16 || 0 || 12,9 || 53,7 || 42,1 || 68,2 || 4,50 || 1,00 || 0,80 || 0,40 || 7,80
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| 2021-2022
| style="text-align:left;"| Milwaukee
| 17 || 5 || 16,9 || 46,6 || 27,1 || 81,6 || 5,76 || 1,05 || 0,94 || 0,47 || 9,05
|-
| style="text-align:left;"| Denver
| 31 || 2 || 13,9 || 45,6 || 32,4 || 73,6 || 5,54 || 1,70 || 0,61 || 0,41 || 8,90
|-bgcolor=#e9d9ff
| align="left" colspan="2"| Carrière
| 654 || 561 || 29,8 || 46,0 || 33,4 || 73,7 || 10,20 || 3,00 || 1,30 || 1,10 || 19,60
|-bgcolor="#FFCBCB"
| align="left" colspan="2"| All-Star Game
| 3 || 0 || 10,4 || 80,0 || 50,0 || 66,7 || 3,70 || 0,30 || 0,30 || 0,00 || 9,30

Playoffs

|-
| style="text-align:left;"| 2019
| style="text-align:left;"| Golden State
| 8 || 5 || 16,7 || 39,6 || 25,0 || 64,0 || 4,88 || 2,38 || 0,62 || 0,75 || 7,62
|-
| style="text-align:left;"| 2021
| style="text-align:left;"| L.A. Clippers
| 7 || 0 || 8,3 || 45,2 || 40,0 || 78,6 || 2,00 || 0,70 || 0,30 || 0,40 || 7,60
|-
| style="text-align:left;"| 2022
| style="text-align:left;"| Denver
| 5 || 0 || 11,4 || 65,5 || 66,7 || 73,3 || 3,40 || 1,20 || 0,60 || 0,20 || 10,60
|-
|-bgcolor=#e9d9ff
| align="left" colspan="2"| Carrière
| 20 || 5 || 12,4 || 50,1 || 43,9|| 71,96 || 3,50 || 1,50 || 0,50 || 0,50 || 8,35

Records sur une rencontre en NBA
Les records personnels de DeMarcus Cousins en NBA sont les suivants :

 Double-double : 348 (dont 1 en playoffs)
 Triple-double : 9
Dernière mise à jour :

 Joueur ayant pris le plus de rebonds offensifs sur la saison 2011-2012 (265).
 Joueur ayant fait le plus de fautes personnelles lors des saisons 2010-2011 (332) et 2011-2012 (257).

Salaires

Note : * En 2011, le salaire moyen d'un joueur évoluant en NBA est de .

Références

Liens externes

Joueur international américain de basket-ball
Naissance en août 1990
Naissance à Mobile (Alabama)
Joueur de basket-ball des Wildcats du Kentucky
Joueur drafté par les Kings de Sacramento
Joueur des Kings de Sacramento
Joueur sélectionné pour les NBA All-Star Game
Joueur de basket-ball aux Jeux olympiques d'été de 2016
Champion olympique américain
Champion olympique de basket-ball
Champion du monde de basket-ball
Joueur des Pelicans de La Nouvelle-Orléans
Joueur des Warriors de Golden State
Joueur des Rockets de Houston
Joueur des Clippers de Los Angeles
Joueur des Bucks de Milwaukee
Sportif afro-américain
Joueur des Nuggets de Denver


text:
Jan Odrowąż ze Sprowy herbu Odrowąż (XV w. - 1485 r.) – wojewoda ruski w latach 1479-1485, wojewoda podolski w latach 1477-1479, starosta halicki w 1485 roku, starosta kamieniecki i podolski w latach 1477-1481, podstoli sandomierski w latach 1465-1475, starosta generalny ruski w 1465 roku, starosta samborski w latach 1465-1469, starosta żydaczowski w 1465 roku, starosta stryjski w 1465 roku.

Syn Piotra Odrowąża; żona - Beata z Tęczyńskich. Jeden ze znaczniejszych możnowładców małopolskich - według lustracji z 1469 r. był posiadaczem 40 wsi (głównie na Rusi Czerwonej). Wspominany jest przez Bartosza Paprockiego jak i Kaspra Niesieckiego jako fundator klasztoru OO. Bernardynom w Samborze.

Z powodu licznych nadużyć, skonfliktowany ze szlachtą Rusi Czerwonej, która zawiązała przeciwko niemu konfederację w grudniu 1464 roku. Konfederacja przedłożyła królowi ponad 300 skarg na Jana Odrowąża i jego zmarłego wcześniej brata Andrzeja.

Jan Odrowąż występuje jako podmiot mówiący w łacińskim wierszu O funesta dies nostri miserabilis evi, napisanym po śmierci jego brata Andrzeja.

Przypisy

Bibliografia

Zobacz też
 Odrowążowie

Linki zewnętrzne
Maciej Wilamowski, Rejestr skarg ziemian samborskich na starostę Jana Odrowąża. Nieznane źródło do dziejów konfliktów społecznych na Rusi Czerwonej w drugiej połowie XV wieku

Fundatorzy obiektów sakralnych I Rzeczypospolitej
Jan Odrowąż ze Sprowy
Podstolowie sandomierscy
Senatorowie świeccy I Rzeczypospolitej
Senatorowie za panowania Kazimierza IV Jagiellończyka
Starostowie generalni Rusi (I Rzeczpospolita)
Starostowie kamienieccy (województwo podolskie)
Starostowie haliccy
Starostowie żydaczowscy
Starostowie samborscy
Starostowie stryjscy
Szlachta Korony Królestwa Polskiego
Urodzeni w XV wieku
Urzędnicy ziemscy I Rzeczypospolitej
Wojewodowie podolscy
Wojewodowie ruscy
Zmarli w 1485

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Brookfield Cemetery is an historic cemetery on Main Street (Massachusetts Route 9) on the west side of Brookfield, Massachusetts.  Established in 1714, it is the town's only cemetery.  It consequently holds the burials of many of Brookfield's founders and leading citizens, from the 18th century to the present, including those of neighboring towns that were once a part of Brookfield.  The  cemetery has about 10,000 marked graves.  It was listed on the National Register of Historic Places in 2003.

The cemetery was developed in three distinct phases.  Brookfield once encompassed most of what is now the towns of Warren, West Brookfield, and East Brookfield, with the West Brookfield area being the earliest area of settlement in the 1670s.  First known as Quaboag Plantation, it was abandoned after a 1675 attack by Native Americans in King Philip's War, and resettlement only began early in the 18th century.  Burial practices before 1714 are poorly documented.  In that year local church members set aside the first plot of land for burials; this was confirmed by town officials after Brookfield was incorporated in 1720.  The cemetery was at first owned as part of church lands, but  (the westernmost portion of the modern cemetery) were deeded to the town of Brookfield in 1760, probably as part of the division of the town into three parishes (which later became Brookfield, East Brookfield, and West Brookfield).

During the 19th century the town undertook a number of improvements to the cemetery.  A stone wall was built around it in the 1850s, and a receiving tomb was added in 1861.  The large granite entrance gate was built in 1873, the gift of local residents William Banister and Otis Hayden Banister, and its Civil War memorial was dedicated in 1890.  These were added in the central section of the cemetery, which was laid out in the Victorian rural cemetery style that was then fashionable.

The easternmost part of the cemetery was developed beginning about 1920, and has been expanded several times, most recently in 1996.  Its layout reflects the aesthetics of the 20th Century Modern Cemetery movement.

Notable interments
Brookfield Cemetery has the burials of many notable figures:

 Dwight Foster, U. S. Senator and U.S. Representative
 Albert R. Howe- Union Army officer and politician who served as a single term as U.S. Representative for Mississippi.

See also
National Register of Historic Places listings in Worcester County, Massachusetts

References

External links

Cemeteries on the National Register of Historic Places in Massachusetts
Cemeteries in Worcester County, Massachusetts
National Register of Historic Places in Worcester County, Massachusetts
1714 establishments in Massachusetts


text:
Симо-Камагари:

 Симо-Камагари — остров во Внутреннем Японском море.
 Симо-Камагари — бывший посёлок в Японии, в уезде Аки в южной части префектуры Хиросима.


text:
Die Hiller Automobilfabrik AG war ein deutscher Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Berlin übernahm 1924 von der in Konkurs geratenen Ego-Werke AG die Baurechte an einem Modell und begann mit der Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete Hiller. 1925 ging das Unternehmen in Konkurs. Die neu gegründete Ego-Autobau GmbH übernahm die Herstellungsrechte.

Fahrzeuge
Das einzige Modell war der 5/25 PS. Er entsprach dem gleichnamigen Modell von Ego. Für den Antrieb sorgte ein Vierzylindermotor mit OHV-Ventilsteuerung und 1320 cm³ Hubraum. Das Fahrzeug bot vier Personen Platz und verfügte bereits über Vierradbremsen.

Literatur

 Ulrich Kubisch: Deutsche Automarken von A–Z. VF Verlagsgesellschaft, Mainz 1993, ISBN 3-926917-09-1, S. 69.

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Deutschland)
Ehemaliges Unternehmen (Berlin)
Produzierendes Unternehmen (Berlin)
Unternehmen (Preußen)
Gegründet 1924
Aufgelöst 1925


text:
Estats sobirans

A
  – Estat Islàmic de l'Afganistan (fins al 27 de setembre)
 Emirat Islàmic de l'Afganistan (des del 27 de setembre)
  – República d'Albània
  – República Federal d'Alemanya
  – República Democràtica Popular d'Algèria
  – Principat d'Andorra
  – República d'Angola

  – Regne de l'Aràbia Saudita
  – República de l'Argentina
  – Republica d'Armènia
  – Commonwealth d'Austràlia
  – República d'Àustria
  – República de l'Azerbaidjan

B
  – Commonwealth de les Bahames
  – Estat de Bahrain
  – República Popular de Bangladesh

  – Regne de Bèlgica

  – República de Benín
  – Regne de Bhutan
  – República de Bielorússia
  – Unió de Birmània
  – República de Bolívia
  – República de Bòsnia i Hercegovina (fins al 5 d'octubre)
 - (a partir del 5 d'octubre)
  – República de Botswana
  – República Federativa del Brasil
  – Estat de Brunei Darussalam
  – República de Bulgària

  – República de Burundi

C
  – Regne de Cambodja
  – República del Camerun

  – República del Cap Verd

  – República de Colòmbia
  – República Islàmica Federal de les Comores

  – República Democràtica Popular de Corea
  – República de Corea
  – República de la Costa d'Ivori
  – República de Costa Rica
  – República de Croàcia
  – República de Cuba

D
  – Regne de Dinamarca
  – República de Djibouti
  – Commonwealth de Dominica

E
  – República Àrab d'Egipte

  – República de l'Equador
  – Estat d'Eritrea
  – República Eslovaca
  – República d'Eslovènia
  – Regne d'Espanya
  – Estats Units d'Amèrica
  – República d'Estònia
  – República Democràtica Federal d'Etiòpia

F
  - República Democràtica Sobirana de les Fiji
  – República de les Filipines
  – República de Finlàndia
  – República Francesa

G
  – República gabonesa
  – República de Gàmbia

  – República de Ghana
  – República Hel·lènica

  – República de Guatemala
  – República de Guinea
  – República de Guinea Equatorial
  – República de Guinea–Bissau
  – República Cooperativa de Guyana

H
  – República d'Haití
  – República d'Hondures
  – República d'Hongria

I
  – República del Iemen
  – República de l'Índia
  – República d'Indonèsia
  – República Islàmica de l'Iran
  – República de l'Iraq
  – República d'Irlanda
  – República d'Islàndia
  – Estat d'Israel
  – República Italiana
  República Federal de Iugoslàvia

J

  – Regne Haiximita de Jordània

K
  – República del Kazakhstan
  – República de Kenya
  – República kirguisa
  – República de Kiribati
  – Estat de Kuwait

L
  – República Democràtica Popular de Laos
  – Regne de Lesotho
  – República de Letònia
  – República Libanesa
  – República de Libèria
  – Gran Jamahiriya Àrab Socialista Popular Líbia
  – Principat de Liechtenstein
  – República de Lituània
  – Gran Ducat de Luxemburg

M
  – República de Macedònia
  – República de Madagascar
  – República de Malawi

  – República de les Maldives
  – República de Mali
  – República de Malta
  – Regne del Marroc
  – República de les Illes Marshall

  – República Islàmica de Mauritània
  – Estats Units de Mèxic

  – República de Moçambic
  – República de Moldàvia
  – Principat de Mònaco

N
  – República de Namíbia
  – República de Nauru
  – Regne del Nepal
  – República de Nicaragua
  – República del Níger
  – República Federal de Nigèria
  – Regne de Noruega

O
  – Sultanat d'Oman

P
  – Regne dels Països Baixos
  – República Islàmica del Pakistan
  – República de Palau
  – República del Panamà
  – Estat Independent de Papua Nova Guinea
  – República del Paraguai
  – República Peruana
  – República de Polònia
  – República Portuguesa

Q
  – Estat de Qatar

R
  – Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del Nord

  – Federació Russa
  – República Ruandesa

S
  – Federació de Saint Kitts i Nevis

  – República del Salvador
  – Estat Independent de la Samoa Occidental
  – Sereníssima República de San Marino

  – República Democràtica de São Tomé i Príncipe
  – República del Senegal
  – República de les Seychelles
  – República de Sierra Leone
  – República de Singapur
  – República Àrab Siriana

  – República Socialista Democràtica de Sri Lanka
  – República de Sud-àfrica
  – República del Sudan
  – Regne de Suècia
  – Confederació suïssa
  – República de Surinam
  – Regne de Swazilàndia

T
  – República del Tadjikistan
  – Regne de Tailàndia
  – República Unida de Tanzània
  – República Togolesa
  – Regne de Tonga
  – República de Trinitat i Tobago
  – República Tunisiana

  – República de Turquia

  – República del Txad

U

  – República d'Uganda
  – República Oriental de l'Uruguai
  – República de l'Uzbekistan

V
  – República de Vanuatu
  – Estat de la Ciutat del Vaticà
  – Estats Units de Veneçuela
  – República Socialista del Vietnam

X
  – República de Xile

  – República de Xipre

Z
  – República del Zaire
  – República de Zàmbia
  – República de Zimbàbue

Estats que proclamen la sobirania
  – República d'Abkhàzia
  – República de Bougainville
  – República de Nagorno-Karabakh
  – República d'Ossètia del Sud

  – República Àrab Sahrauí Democràtica
  – República de Somalilàndia
  – República Moldava de Transnístria
  Txetxènia – República Txetxena Itxkèria (des del 6 d'agost)

  – República Turca de Xipre del Nord

Notes

Llistes d'estats sobirans per any del segle XX
1996


text:
Blatno kan syfta på följande platser:

Tjeckien

 Blatno (ort i Tjeckien, Ústí nad Labem, lat 50,51, long 13,36),
 Blatno (ort i Tjeckien, Ústí nad Labem, lat 50,10, long 13,39),

Robotskapade Tjeckienförgreningar


text:
Charles Louis Perceval de Loriol (24 July 1828, Geneva – 23 December 1908, Cologny) was a Swiss paleontologist and stratigraphist.

He studied natural sciences and paleontology in Geneva as a pupil of François-Jules Pictet. For a period of time, he worked as an estate manager in Geneva and Lorraine, then for nearly forty years was associated with the Natural History Museum of Geneva. He was one of the founders of the Schweizerische Paläontologische Gesellschaft and was an editor of the Mémoires de la Société suisse paléontologique. In 1902 he received an honorary doctorate from the University of Geneva

He is remembered for his investigations of fossil echinoderms found in Europe and North Africa from the Jurassic, Cretaceous and Upper Tertiary Eras. He was the author of numerous taxa, an example being the crinoid family Bourgueticrinidae (1882).

Selected works
 Description des animaux invertébrés : fossiles contenus dans l'étage néocomien moyen du Mont Salève, 1861 – Description of invertebrates; fossils of the Middle Neocomian stage found at Mount Salève.
 Etude géologique et paléontologique de la formation d'eau douce infracrétacée du Jura et en particulier de Villers-le-lac, 1865, (with Auguste Jaccard) – Geological and paleontological study on the formation of infra-Cretaceous freshwater in the Jura Mountains and in particular, Villers-le-Lac.
 Description géologique et paléontologique des étages jurassiques supérieurs de la Haute Marne, 1872 – Geological and paleontological descriptions of the Upper Jurassic stage in Haute Marne.
 Description des échinodermes tertiaires du Portugal; accompagnée d'un tableau stratigraphique, 1877 – Description of Tertiary echinoderms of Portugal, with a stratigraphic table.
 Monographie des crinoides fossiles de la Suisse, 1877 – Monograph on crinoid fossils of Switzerland.
 Description de quatre échinodermes nouveaux, 1880 – Description of four new echinoderms.
 Notes pour servir à l'étude des échinodermes; seconde série, 1884 – Notes for use in the study of echinoderms.
 Description de la faune jurassique du Portugal; embranchement des échinodermes, 1890 – Description of Jurassic fauna of Portugal; embranchement of echinoderms.

References

1828 births
1908 deaths
University of Geneva alumni
Scientists from Geneva
19th-century Swiss geologists
Swiss paleontologists


text:
Das Municipio Porvenir ist ein Landkreis im Departamento Pando im Tiefland des südamerikanischen Anden-Staates Bolivien.

Lage im Nahraum
Das Municipio Porvenir ist eines von vier Municipios der Provinz Nicolás Suárez und umfasst deren zentralen südlichen Bereich. Es grenzt im Westen an das Municipio Bolpebra, im Süden an das Municipio Sena der Provinz Manuripi, im Osten an das Municipio Bella Flor, im Nordosten an die Republik Brasilien, und im Nordwesten an das Municipio Cobija.

Das Municipio erstreckt sich zwischen etwa 11° 08' und 11° 27' südlicher Breite und 68° 30' und 69° 00' westlicher Länge, seine Ausdehnung von Westen nach Osten beträgt bis zu 55 Kilometer und von Norden nach Süden bis zu 30 Kilometer.

Das Municipio umfasst 29 Gemeinden (localidades), zentraler Ort des Municipio ist die Landstadt Porvenir mit 4.267 Einwohnern (Volkszählung 2012) am Südrand des Landkreises am linken Ufer des Río Tahuamanu, der in seinem weiteren Verlauf den Namen Río Orthon trägt und in den Río Beni mündet.

Geographie
Das Municipio Porvenir liegt im bolivianischen Teil des Amazonasbeckens, nordöstlich vorgelagert den Ausläufern der peruanischen Cordillera Oriental im tropischen Regenklima der Äquatorialzone.

Die mittlere Durchschnittstemperatur der Region liegt bei knapp 26 °C und schwankt sowohl im Jahres- wie im Tagesverlauf nur unwesentlich, nur in den trockenen Wintermonaten von Juni bis August liegt sie aufgrund der nächtlichen Wärmeabstrahlung bei offener Wolkendecke geringfügig niedriger (siehe Klimadiagramm). Der Jahresniederschlag beträgt etwa 1.900 mm und weist während der Regenzeit über mehr als die Hälfte des Jahres Monatswerte zwischen 150 und 300 mm auf, nur in der kurzen Trockenzeit von Juni bis August sinken die Niederschläge auf Monatswerte unter 50 mm.

Bevölkerung
Die Bevölkerungszahl des Municipio Porvenir ist in den vergangenen beiden Jahrzehnten auf mehr als das Doppelte angestiegen:
 1992: 3.109 Einwohner (Volkszählung)
 2001: 3.713 Einwohner (Volkszählung)
 2012: 7.948 Einwohner (Volkszählung)

Die Bevölkerungsdichte bei der letzten Volkszählung von 2012 betrug 7,4 Einwohner/km², der Alphabetisierungsgrad bei den über 6-Jährigen hatte sich von 77,9 Prozent (1992) auf 85,1 Prozent (2001) verbessert. Die Lebenserwartung der Neugeborenen im Jahr 2001 betrug 65,4 Jahre, die Säuglingssterblichkeit hatte sich von 7,3 Prozent (1992) auf 5,7 Prozent im Jahr 2001 verbessert.

93,5 Prozent der Bevölkerung sprechen Spanisch, 1,3 Prozent sprechen Quechua und 1,4 Prozent sprechen Aymara. (2001)
57,0 Prozent der Bevölkerung haben keinen Zugang zu Elektrizität, 22,6 Prozent leben ohne sanitäre Einrichtung. (2001)

65,9 Prozent der insgesamt 831 Haushalte besitzen ein Radio, 33,8 Prozent einen Fernseher, 38,9 Prozent ein Fahrrad, 17,7 Prozent ein Motorrad, 7,6 Prozent ein Auto, 9,0 Prozent einen Kühlschrank, und 1,3 Prozent ein Telefon. (2001)

Politik
Ergebnis der Regionalwahlen (concejales del municipio) vom 4. April 2010:

Ergebnis der Regionalwahlen (elecciones de autoridades políticas) vom 7. März 2021:

Gliederung
Das Municipio Porvenir gliederte sich bei der Volkszählung 2012 in die folgenden drei Kantone (cantones) untergliedert:
 09-0102-1 Kanton Campo Ana (Porvenir) – 22 Gemeinden – 7.282 Einwohner
 09-0102-2 Kanton San Luis – 6 Gemeinden – 505 Einwohner
 09-0102-3 Kanton San José – 1 Gemeinde – 161 Einwohner

Ortschaften im Municipio Porvenir
 Kanton Campo Ana
 Porvenir 4267 Einw. – Villa Rojas 1231 Einw. – Cachuelita Bajo 122 Einw.

Einzelnachweise

Weblinks
 Region Cobija - Topographische Karte 1:100.000 (PDF; 5,64 MB)
 Municipio Porvenir - Übersichtskarten Nr. 90102
 Municipio Porvenir - Detailkarte und Bevölkerungsdaten (PDF; 376 kB) (spanisch)
 Departamento Pando - Sozialdaten der Municipios (PDF; 2,42 MB) (spanisch)


text:
Nyråd er en by på Sydsjælland med , beliggende 23 km sydvest for Præstø, 14 km vest for Kalvehave, 5 km vest for Stensved og 4 km øst for centrum af Vordingborg, som Nyråd næsten er vokset sammen med – kun 1 km land skiller de to byer.

Nyråd hører til Vordingborg Kommune og ligger i Region Sjælland. Byen hører til Vordingborg Sogn med Vor Frue Kirke i Vordingborg. I byen ligger den 4 ha store Hulemose Sø.

Faciliteter
 Kulsbjerg Skole har 635 elever, fordelt på 3 afdelinger: Nyråd med 192 og Mern med 70 elever. De kommer efter 6. klasse til Stensved, som har 373 elever, fordelt på 0.-9. klassetrin. Alle 3 afdelinger har skoleklub for 0.-6. årgang.
 Nyråd Idrætsforening med ca. 500 medlemmer tilbyder bordtennis, petanque, badminton, fodbold, løb og triathlon. Foreningen  benytter Vintersbøllehallen.
 Plejecenter Vintersbølle har 80 boliger, heraf 70 etværelses, 3 toværelses til par og 7 aflastningspladser af 3 forskellige størrelser. Der er reserveret pladser til demente.
 Nyråd har afkørsel på Sydmotorvejen med pendlerparkering.
 Byen har supermarked og pizzaria.

Historie
Nyråd havde station på Kalvehavebanen (1897-1959), der gik mellem Vordingborg og Kalvehave. Stationsbygningen, der var tegnet af arkitekt Heinrich Wenck, er bevaret på Nyråd Stationsvej 5. 4 km af banens tracé er blevet til Bakkebøllestien fra Nordhavnsvej i Vordingborg til Lergravvej i Bakkebølle – gennem Nyråd fungerer den som skolesti langs bydelen Vintersbølle, hvor skolen ligger.

I 1898 var Nyråd delt i to af landevejen til Kalvehave: syd for hørte byen til Vordingborg Købstad, nord for hørte den til Vordingborg Landsogn i Bårse Herred og blev beskrevet således: "Nyraad (gml. Form Nyæruth, Nyerød) med Skole og Forskole, Asyl (opr. 1878), Andelsmejeri (Brænderigaarden), Mølle, Teglværk, Købmandshandel, Bryggeri, Telefonstation m. m. og Station paa Kallehave Banen".

Det gamle navn Nyerød betød ny skovrydning, som giver plads til bebyggelse. Det nyere navn Nyråd stammer fra nyt råd og hentyder til et råd, nedsat af Christian 4. i 1693 for at sikre beskyttelsen af Sjællands sydlige spids.

Noter

Eksterne kilder/henvisninger

Byer i Vordingborg Kommune
Satellitbyer i Danmark


text:
Barua Sagar è una suddivisione dell'India, classificata come municipal board, di 22.075 abitanti, situata nel distretto di Jhansi, nello stato federato dell'Uttar Pradesh. In base al numero di abitanti la città rientra nella classe III (da 20.000 a 49.999 persone).

Geografia fisica
La città è situata a 25° 22' 60 N e 78° 43' 60 E e ha un'altitudine di 242 .

Società

Evoluzione demografica
Al censimento del 2001 la popolazione di Barua Sagar assommava a 22.075 persone, delle quali 11.639 maschi e 10.436 femmine. I bambini di età inferiore o uguale ai sei anni assommavano a 3.474, dei quali 1.838 maschi e 1.636 femmine. Infine, coloro che erano in grado di saper almeno leggere e scrivere erano 11.855, dei quali 7.520 maschi e 4.335 femmine.

Note

Altri progetti

Centri abitati dell'Uttar Pradesh


text:
Religiile dharmice sunt credințele politeiste care subliniază că originea lor comună este în Subcontinentul Indian și în credința în Dharma (scopul vieții și legea naturală a armoniei în univers).
Aceste religii dharmice formează una dintre cele trei părți majore din religia comparată, alături de religiile occidentale (Avraamice) și religiile est-asiatice (Taoice).

Religiile dharmice sunt:
 Hinduismul
 Budismul
 Jainismul
 Sikhismul

Vezi și
 Hinduism
 Vedele
 Dharma
 Sūtrele
 Jainism
 Sikhism


text:
Aluminiumphosphat steht für verschiedene Phosphate des Aluminiums:

Aluminiumorthophosphat
Aluminiummetaphosphat
Aluminiumpolyphosphat


text:
Тітосе́ (, ) — місто в Японії, в окрузі Ісікарі префектури Хоккайдо.

Короткі відомості
Розташоване на південному заході префектури, на південному сході від Саппоро. Великий транспортний центр. В місті знаходиться Новий аеропорт Тітосе. Станом на  площа міста становила  км². Станом на  населення міста становило  осіб.

Примітки

Транспорт
 Новий аеропорт Тітосе

Джерела та література

Посилання

  Офіційна сторінка Тітосе

Міста префектури Хоккайдо


text:
"Too Late For Hallelujah" is a single by the Dublin group Aslan. Originally recorded by Boyzone on their 2010 album Brother, it is taken from Aslan's album Nudie Books & Frenchies and was released on 2 March 2012, reaching number 28 on the Irish Singles Chart.

 On 24 May 2012, the band performed the song live on Craig Doyle Live on RTÉ Two.

Chart positions

References

External links
Youtube Video

2012 singles
Aslan (band) songs
2010 songs
EMI Records singles
Songs written by Don Mescall
Songs written by Carl Falk
Songs written by Sharon Vaughn


text:
Lifan 520 — автомобиль малого класса китайской группы компаний Lifan. Базовой моделью для Lifan 520 стала французская Citroën ZX.

Серийно автомобиль Lifan 520 выпускался с 2005 по 2013 год. В 2007 году был представлен хетчбэк Lifan 520i. На некоторых рынках автомобиль продаётся под названием Lifan Breez.

В 2011 году автомобиль прошёл рестайлинг.

Галерея

Примечания

Ссылки

 Официальный сайт

520


text:
Two bombings on 5 September 2018 at the Maiwand Wrestling Club in Qala-e-Nazer in Dasht-e-Barchi, a predominantly Hazara neighborhood of western Kabul, left at least 20 people dead and 70 others wounded, the deadliest attack on Kabul's Shia since the 15 August suicide bombing. The responsibility for the attacks was claimed by ISIL.

Attacks
In the first attack a suicide bomber detonated his explosive vest around 6 p.m. local time at the Maiwand Wrestling Club. The second explosion took place when a car packed with explosives was detonated by the time emergency services, journalists and police had gathered at the scene.

The witnesses said on social media that the attacker killed the club guards before blowing himself up inside the club.

Casualties
The toll were initially reported to be 20 killed and 70 injured but a later report by the deputy spokesman for the Ministry of Interior of Afghanistan said that the casualties had increased to 26 dead and 91 injured. Tolo News, a private broadcaster, said two of its "best journalists", Samim Faramarz, 28 and Ramiz Ahmadi, 23 were killed in the second attack  and NAI said at least four other journalists were among the wounded people also in the second attack. Hashmat Stanekzai, the Kabul police spokesman, said the second explosion came when police were helping victims and as a result some of officers were wounded.

See also
List of terrorist incidents in September 2018
September 2016 Kabul attacks
List of terrorist attacks in Kabul

References

2018 murders in Afghanistan
Terrorist incidents in Kabul
Suicide bombings in 2018
Terrorist incidents in Afghanistan in 2018
Massacres of Hazara people
Persecution of Hazaras
Targeted killing in Afghanistan
Suicide bombings in Afghanistan
Mass murder in 2018
Mass murder in Kabul
Mass murder in Afghanistan
September 2018 crimes in Asia
2018 in Kabul
Military operations of the War in Afghanistan (2001–2021)
Attacks on buildings and structures in Afghanistan
ISIL terrorist incidents in Afghanistan
Building bombings in Afghanistan
Attacks in Afghanistan in 2018


text:
Peter Doroshenko (born 1962 in Chicago, Illinois, United States) is the director at The Ukrainian Museum, New York, New York, United States.

Life and career
Before his arrival in New York, Doroshenko was the Executive Director at Dallas Contemporary, Dallas, Texas, United States. He has held director and curator positions over the past thirty years, including the Pinchuk Art Centre, Kyiv, Ukraine; Baltic Centre for Contemporary Art, Gateshead, England; SMAK - Stedelijk Museum voor Actuele Kunst, Ghent, Belgium; inova (Institute of Visual Arts), Milwaukee; Contemporary Arts Museum, Houston; and Everson Museum of Art, Syracuse.

In the last twenty-five years, Doroshenko has organized one-person exhibitions including artists: Michaël Borremans, Ross Bleckner, Candice Breitz, Maurizio Cattelan, Francesco Clemente, Dan Colen, Sam Durant, Eric Fischl, Tomoo Gokita, Dominique Gonzales-Foerster, Meschac Gaba, Kendell Geers, Loris Gréaud, Andreas Gursky, Peter Halley, Lonnie Holley, Pierre Huyghe, Ilya and Emilia Kabakov, Luisa Lambri, Ange Leccia, John McCracken, Boris Mikhailov, Renata Morales, Mariko Mori, Philippe Parreno, João Penalva, Richard Phillips, Bojan Sarcevic, Kimsooja, David Salle, Julian Schnabel, Pascal Marthine-Tayou, Juergen Teller, Barthélémy Toguo, Salla Tykka, Sam Taylor-Johnson, Piotr Uklanski, Yelena Yemchuk, and Liu Xiaodong.

Doroshenko has written or contributed to several books and numerous exhibition catalogues on artists' work including: Carlos Rolon, FriendsWithYou, Dora Garcia, Joseph Havel, Uri Tzaig, Adriana Varejão, Erwin Wurm, and Liu Xiaodong. In 2010, he published a monograph on collectors who have constructed their own personal museums entitled, Private Spaces for Contemporary Art, with Rispoli Books, Brussels.

Doroshenko was a visiting lecturer at the Core Program at the Glassell School of Art, Houston, from 1998 to 2006, and at the Universität für Angewandte Kunst, Vienna, from 2004 to 2006. He has also lectured extensively at other post-graduate programs and residencies over the years including: de Ateliers, Amsterdam; Hoger Instituut voor Schone Kunsten, Antwerp; Jan van Eyck Academie, Maastricht; Pavillon/Palais de Tokyo, Paris; and the Whitney Independent Study Program, New York City.

From 1996 until 1998, Doroshenko was a board trustee at the Soros Center for Contemporary Art, Kyiv. In 2002, France awarded Doroshenko with the Chevalier of the Order of Arts and Letters for his work with French artists and post-structuralist theory. In 2007, 2009, and 2017, he was the commissioner for the Ukrainian Pavilion at the Venice Biennale, and in 2010, Doroshenko was co-curator of the Busan Biennale, South Korea. In 2012, Doroshenko was a Brown Foundation research fellow at Maison de Dora Maar, Ménerbes, France.

Bibliography

2018
Eric Fischl, If Art Could Talk. Ed. Peter Doroshenko. Milan: Mousse Publishing, 2018. .
2017
Boris Mikhailov, Parliament. Ed. Peter Doroshenko. Kyiv: Rodovid Press, 2017. .
2016
David Salle, Debris. Ed. Peter Doroshenko. New York: Karma, 2016. .
2014
Piotr Uklanski. Ed. Peter Doroshenko. Milan: Mousse Publishing, 2014. .
2010
Private Spaces for Contemporary Art. Ed. Peter Doroshenko. Brussels: Rispoli, 2010. .
2007
Spank the Monkey. Ed. Peter Doroshenko and Pedro Alonzo. Berlin: Gestalten Verlag, 2007. .

References

External links
 Dallas Contemporary
 D Magazine (2011)

Living people
1962 births
American art curators


text:
(1152) Pawona ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 8. Januar 1930 vom deutschen Astronomen Karl Wilhelm Reinmuth in Heidelberg entdeckt wurde.

Mit der Benennung des Asteroiden wurde die Zusammenarbeit des österreichischen Astronomen Johann Palisa und des deutschen Astronomen Max Wolf geehrt.

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser


text:
Eva Buurman (née le ) est une coureuse cycliste néerlandaise. Elle court pour la formation équipe Liv Racing.

Biographie

Elle vient du patinage de vitesse.

En 2016, elle décroche plusieurs tops 10 dans le classement de la meilleure jeune dans des courses par étapes dont le Women's Tour et la Route de France.

En 2017, elle termine notamment 6e du Grand Prix de Plumelec-Morbihan Dames, 7e de La Classique Morbihan et 20e de l'Amstel Gold Race.

En 2018, elle signe de beaux résultats sur les courses par étapes : 7e du Tour de Norvège, 8e du Women's Tour, 11e du Tour de Thuringe après avoir fait un top 10 sur toutes les étapes sauf le contre-la-montre final. Elle est également présente sur les courses d'un jour : 11e de l'Open de Suède Vårgårda et 14e du Trofeo Alfredo Binda-Comune di Cittiglio. Le 13 août, l'équipe Boels-Dolmans annonce qu'Eva Buurmann a signé pour 2019. Après un passage par la Tibco-SVB, elle rejoint l'équipe équipe Liv Racing en 2022.

Palmarès sur route
 2017
  du Trofee Maarten Wynants
 2018
 du Tour de Norvège
  du Women's Tour

Classements mondiaux

Notes et références

Liens externes

Coureuse cycliste néerlandaise
Naissance en septembre 1994
Étudiant de l'université libre d'Amsterdam


text:
One on Romance is a 1913 American silent black and white romance comedy film directed by Edwin Middleton, written by Anita Bresman, produced by Siegmund Lubin and starring Jack Barrymore.

It's a lost film on a split reel, where two films are placed on the same reel. The films was produced by the Philadelphia-based Lubin Manufacturing Company and was lost in an explosion and fire at the Lubin vaults in 1914.

Cast
 Jack Barrymore as Jack Wilson
 Eleanor Caines as Helen Ross
 Frank DeVernon as Howard Ross - Helen's Father
 Charles Bartlett

See also
John Barrymore filmography

References

External links

American silent short films
American black-and-white films
American romantic comedy films
1910s romantic comedy films
Lubin Manufacturing Company films
General Film Company
Lost American films
Lost romantic comedy films
1913 lost films
1913 comedy films
1913 films
Films directed by Edwin Middleton
1910s American films
Silent romantic comedy films
Silent American comedy films


text:
Mark Clayton may refer to:

Mark Clayton (American football, born 1961), American football wide receiver for the Miami Dolphins and Green Bay Packers
Mark Clayton (American football, born 1982), American football wide receiver for the Baltimore Ravens and St. Louis Rams


text:
Симон Яковлевич Банин (14.01.1932 — 04.07.2009) — экскаваторщик Великоустюгского дорожно-строительного управления № 2 Вологодского областного управления по строительству и эксплуатации автомобильных дорог, Герой Социалистического Труда (23.01.1974).

С 1948 г. работал подсобником на строительстве автодороги Вологда — Ярославль.

С 1959 года машинист экскаватора Великоустюгского дорожно-строительного управления № 2.

За высокую производительность труда в дорожном строительстве в 1966 году награждён орденом Ленина.

Личный план IX пятилетки выполнил за 2 года 8 месяцев, за что удостоен звания Героя Социалистического Труда (23.01.1974).

Заслуженный строитель РСФСР. Почётный гражданин города Великий Устюг.

Источники
 http://drevnostisevera.ru/wp-content/uploads/2017/08/Ustug-upravlenie.pdf
 https://www.booksite.ru/dorogi/1974/1974_4.pdf


text:
Robert C. Bradshaw, más conocido como Bob Bradshaw, es un fabricante de sistemas de audio utilizados principalmente por guitarristas. Entre sus clientes se encuentran Yngwie J. Malmsteen, Steve Vai, Steve Lukather, Kirk Hammett, Eddie Van Halen, Dave Mustaine, Marty Friedman, The Edge y muchos otros guitarristas de renombre.

Historia
Bradshaw fundó su empresa Custom Audio Electronics en 1980 cuando, cansado de las pedaleras tradicionales con componentes fijados a una tabla de madera, desarrolló un conmutador de audio para rack (audio switcher) con loops discretos true bypass para cada efecto, así como también funciones para cambio de canal de amplificadores (amp controller) y controles de efecto adicionales. A esto se sumó una robusta pedalera (foot controller) con pulsadores de acceso directo y LEDs para cada bucle de audio y/o función del sistema. Más tarde se agregaron presets y funciones MIDI. Este enfoque lógico es la base de los actuales sistemas Bob Bradshaw. Como todos los sistemas modernos de audio para guitarristas, se busca obtener la máxima flexibilidad, transparencia sónica y confiabilidad. Otros sistemas similares son Voodoo Lab GCX Audio Switcher y Max Control FCX-8.

Enlaces externos
 Sitio de Custom Audio Electronics, de Bob Bradshaw (en inglés)
 Sitio de Max Control
 Sitio de Voodoo Lab (en inglés)

Fabricantes de instrumentos musicales


text:
SOS Méditerranée è un network di organizzazioni umanitarie senza scopo di lucro attive in Francia, Germania, Italia e Svizzera che ha come obiettivo la conduzione di operazioni di ricerca e soccorso nel mar Mediterraneo centrale.

L'organizzazione è suddivisa in quattro strutture territoriali:

 SOS Mediterranee France, con sede a Marsiglia;
 SOS Mediterranee Germany (o European Society for the Rescue of Life at Sea gGmbH) con sede a Berlino
 SOS Mediterranee Italia ODV, con sede a Milano;
 SOS Mediterranee Switzerland, con sede a Ginevra.

SOS Méditerranée ha inizialmente operato con la nave Aquarius Dignitus e successivamente con la Ocean Viking, collaborando anche con Medici senza frontiere.

Voci correlate
Sea-Watch
 Proactiva Open Arms

Altri progetti

Collegamenti esterni

Associazioni non profit


text:
Руски Крстур (русин. -{Руски Керестур}-) је село у општини Кула, у Западнобачком округу, у Војводини, у Србији. По попису из 2011. године има 4585 становника, претежно припадника русинске националности. Руски Крстур је и културни центар ове националне мањине у Војводини. Према попису из 2002. године, село је имало 5213 становника.

Овде се налазе Сеоска кућа у Руском Крстуру и Водица (Руски Крстур).

Географски положај
Село се налази на 45°33'45" географске ширине и 19°25'16" географске дужине. То је простор средње Бачке који се одликује повишеним лесним заравнима. Село је се југозападним делом наслоњено на канал Косанчић — Мали Стапар који припада систему канала ДТД. Кроз село пролази магистрални пут М-3 (Богојево — Каравуково — Оџаци — Кула — Врбас), који га добро повезује са свим деловима Војводине.

Историја

Насеље Крстур се помиње још 1495. године, као место у Бачкој жупанији. Током већег дела 16. и 17. века, Крстур је био под турском влашћу, а ослобођен је за време Бечког рата (1683-1699). Према попису становништва из 1715. године, Крстур је био мало насеље са свега 11 домаћинстава, а тај број се постепено повећавао, тако да је 1720. године пописано 14, а 1725/6. године 20 домаћинстава. То првобитно (српско) становништво раселило се крајем 1730-тих година, тако да се Крстур већ 1742. године помиње као пустара.

Прекретница у историји тадашњег Великог Крстура догодила се средином 18. века, доласком карпатских Русина. Процес организованог досељавања Русина у Бачку започео је већ током пролећа 1745. године, када су државне (коморске) власти склопиле уговор са групом русинских досељеника, који су пристигли у Кулу, односно на костељску пустару, тако да се поменута година (1745) међу Русинима у Србији обележава као почетак њиховог досељавања, а тим поводом је 1995. године у Новом Саду одржан и пригодан научни скуп, којим је обележена 250. годишњица (1745-1995) досељавања Русина на ове просторе.

Шест година након склапања првог уговора о досељавању Русина у Кулу, коморске власти су посебним уговором од 17. јануара 1751. године одобриле досељавање 200 русинских породица у оближњи Крстур, уз услов да досељеници морају бити гркокатоличке вероисповести. Први досељеници у Крстур били су управо Русини из Куле (1751), којима су се током наредних година придружиле нове групе русинских досељеника из разних угарских места. Русински досељеници су водили порекло из старог завичаја, званог Хорњица (традиционални назив за просторе на североистоку Краљевине Угарске, у подножју Карпата), а велика већина је потицала из шире области између Кошица, Ужгорода и Мишколца.

За време аустроугарске власти, место је носило назив Велики Крстур, односно Бачки Крстур, а недуго након уласка у састав Краљевине СХС (1918) назив је промењен у Руски Крстура, чиме је истакнут значај овог места за русински народ у новоствореној држави.

Током новије историје, Руски Крстур је био место одржавања бројних догађаја и манифестација од значаја за русински народ у Србији. Тако је 28. децембра 1990. године управо у овом месту била одржана оснивачка скупштина Матице русинске (). Руски Крстур је потом био домаћин трећег (1995) и десетог (2009) заседања Светског конгреса Русина.

Прва електорска скупштина Националног савета русинске националне мањине одржана је 2. новембра 2002. године такође у Руском Крстуру, који је уједно постао и стално седиште НСРНМ.

Руски Крстур је 28. августа 2003. године постао седиште новоустановљеног Апостолског егзархата за гркокатолике у Србији и Црној Гори. Егзархат је 6. децембра 2018. године уздигнут је на степен епархије, под званичним називом: Гркокатоличка епархија Светог Николе у Руском Крстуру, чиме је био потврђен значај овог места за гркокатоличку заједницу у Србији.

Приликом разматрања иницијативе за оснивање Завода за културу војвођанских Русина, постојала је замисао да седиште ове значајне установе, у складу са политиком децентрализације, буде у Руском Крстуру као највећем русинском месту у Србији. Уочи покрајинских избора, који су били расписани за мај 2008. године, покрајинске власти су 10. марта донеле одлуку о оснивању завода, са изричитом одредбом (члан. 2) која је прописивала да ће седиште завода бити управо у Руском Крстуру.

Међутим, након покрајинских избора, када је предизборна обећања требало реализовати, део заводског руководства је почео да заговара идеју о Новом Саду као прикладнијем седишту. Томе се успротивио заводски Управни одбор, који се током 2009. и 2010. године изјаснио у прилог Руског Крстура. Пошто се тадашњи заводски директор Мирослав Кевежди јавно изјаснио против крстурске опције, покрајинске власти су крајем 2011. године у сарадњи са новоизабраним (трећим) сазивом русинског Националног савета, извршиле измену оснивачког акта, одредивши Нови Сад као седиште завода.

Због таквих и сличних проблема, у Руском Крстуру су у неколико наврата биле покретане иницијативе за оснивање посебне крстурске општине, али ни једна од тих иницијатива није реализована.

У међувремену, непосредно након избора за тећи сазив Националног савета (2010), новоизабрани председник Славко Рац је најавио да ће из Руског Крстура бити измештено и седиште Националног савета, што је наишло на отпор јавности, тако да се од тог пресељења одустало.

Демографија

У насељу Руски Крстур живи 4154 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 41,2 година (39,6 код мушкараца и 42,6 код жена). У насељу има 2036 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 2,54 (попис 2002).

Ово насеље је углавном насељено Русинима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.

У последњих 50-ак година, број становништва Руског Крстура опада. За то има више разлога. Први разлог је негативан природни прираштај, што је карактеристика целе регије. Други разлог је мигрирање становништва. До '90-их година млади су одлазили на школовање у веће центре (Кула, Нови Сад, Суботица...) и тамо су остајали. Током кризе и ратова у деведесетима Русини су почели емигрирати у западне земље, највише у Канаду. Данас у Канади живи велики број бивших становника Руског Крстура, а и осталих места где живе Русини.

Религија
Становништво Руског Крстура је (готово у целини) хришћанске вероисповести. Велику већину чине гркокатолици, а на другом месту по бројности налазе се православци.

Крстурски гркокатолици су највећим делом русинске народности. Своју парохију добили су недуго по досељавању (1751), а током наредних година су изградили и прву (малу) цркву. Данашња катедрална црква изграђена је 1784. године и посвећена је Преносу Моштију св. Николе. Руски Крстур је од 2003. до 2018. године био центар Гркокатоличког апостолског егзархата, који је 2018. године преуређен у Крстурску епархију, чиме је црква св. Николе постала катедрална (саборна) црква. Поред села изграђена је 1859. године и црквица "Водица", на месту где су се годинама пре њене изградње догађала оздрављења и приказања Богородице. У Руском Крстуру живе монахиње "Сестре службенице Пресвете Богородице" и "Мале сестре".

Крстурски православци су највећим делом српске, а мањим делом и русинске народности. Потпадају под надлежност Бачке епархије Српске православне цркве. Средином 18. века, када су тадашњи крстурски православци покушали да установе своју парохију, државне власти су спречиле њено оснивање, након чега су православне породице биле присиљене да напусте Крстур. Тадашње протеривање православаца из Крстура извршено је уз изричито позивање државних власти на акт од 17. јануара 1751. године, који је прописивао да се досељавање у Крстур дозвољава само гркокатолицима.

Иако је дискриминација на верској основи неспојива са савременим начелима верске равноправности и толеранције, Национални савет русинске националне мањине се у априлу 2007. године, приликом одлучивања о избору датума који ће бити прослављан као национални празник Русина у Србији, определио управо за 17. јануар, као датум доношења поменутог акта из 1751. године, који је садржао и рестриктивну одредбу на основу које је средином 18. века извршено протеривање православаца из Крстура. Стицајем околности, спорни аспекти изабраног датума се не помињу на званичним сајтовима НСРНМ и ЗКВР.

Образовање и култура
Руски Крстур је културни и просветни центар Русина Србије. Прва школа је почела са радом 1753. као Тривијална школа, где се учило читање, писање, рачунање и основе црквеног певања са веронауком. Школа је на крају 19. века постала државна.

Данас у Руском Крстуру делује забавиште, основна школа на српском и русинском језику. Гимназија у селу је једина средња школа са русинским као наставним језиком у Европи. Од 2009. године, осим гимназије, отворен је и смер туристички техничар у истој школи.

Постоји неколико културних манифестација у селу. Најзначајнији је фестивал културе "Црвена ружа". Затим "Драмски меморијал Петра Ризнича-Ђађе", као и културна манифестација "Костелникова јесен".

У Руском Крстуру се налази и издавачка кућа "Руске слово" (русинска реч) са штампаријом; као и музеј, галерија и архива русинске историје.

Привреда
Због изузетно плодне земље у Крстурском атару, становништво се од досељења, бавило пољопривредом. Она је заједно са веома развијеним занатством дуго година била  окосница привреде села. Број пољопривредна газдинства се смањује али она постају све већа и све опремљенија најсавременијом механизацијом. Некада развијена производња млека и тов свиња и јунади су готово нестали. У селу постоји фабрика за прераду поврћа са хладњачом капацитета око 10.000 тона дубоко замрзнутог поврћа. Руски Крстур је врло познат по производњи паприке и другог поврћа. Одређени број становништва је запослен у погонима за производњу намештаја, од којих многи запошљавају по више десетина радника . Поред тога у Крстуру постоје два шаранска рибњака укупне површине око 150 хектара и неколико савремених воћњака јабука, крушака и лешника и савремена стакленичка производња цвећа и пластеничка производња раног поврћа.

Спорт
Спорт има дугу традицију. 1923. је основан фудбалски клуб "Русин", из којег је касније израсло истоимено спортско друштво. Ово спортско друштво негује бројне спортове, а бави се и организацијом спортских игара "Јаша Баков", на којима учествују у турнирима сви русински клубови.

Види још

 Русини
 Русинистика
 Русински језик
 Русини у Србији
 Матица русинска
 Панонско наречје русинског језика
 Национални савет русинске националне мањине
 Завод за културу војвођанских Русина
 Крстурска епархија
 Ђура Џуџар

Референце

Литература

Спољашње везе

 Званична презентација
 Стари сајт Руског Крстура
 Водица Руски Крстур
 Zamak, Ruski Krstur

Мапе
 Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (-{Fallingrain}-)
 Гугл сателитска мапа (-{Maplandia}-)
 План насеља на мапи (-{Mapquest}-)

Насељена места у Кули
Насељена места у Војводини
Википројект географија/Насеља у Србији


text:
Јошикацу Кавагучи (; Фуџи, 15. август 1975) бивши је јапански фудбалер који је играо на позицији голмана. Био је капитен репрезентације Јапана.

Каријеру је почео наступајући за Јокохама Ф. Маринос. Након тога је играо за енглески Портсмут и дански Нордшеланд, али без већих успеха, па се вратио у Јапан где је и завршио каријеру играјући за Џубило Ивату, Гифу и Сагамихару.

За фудбалску репрезентацију Јапана одиграо је 116 утакмица, наступао је и за селекцију до 23 године за коју је одиграо 10 утакмица. Један је од само двојице јапанских играча који су били позива на четири узастопна Светска првенства у фудбалу. Кавагучи је са репрезентацијом Јапана наступао на првенствима 1998, 2002, 2006. и 2010. године.

Статистика

Референце

Спољашње везе

Рођени 1975.
Јапански фудбалери
Фудбалски голмани
Фудбалери ФК Јокохама Ф. маринос
Фудбалери Портсмута
Фудбалери Нордшеланда
Фудбалери Џубило Ивате
Фудбалери Гифуа
Фудбалери на Летњим олимпијским играма 1996.
Јапански олимпијци на Летњим олимпијским играма 1996.
Фудбалери на Светском првенству 1998.
Фудбалери на Светском првенству 2002.
Фудбалери на Светском првенству 2006.
Фудбалери на Светском првенству 2010.


text:
Scaphorhina schoolmeestersi är en skalbaggsart som beskrevs av Marc Lacroix 2011. Scaphorhina schoolmeestersi ingår i släktet Scaphorhina och familjen Melolonthidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
schoolmeestersi


text:
Ша́хтине (до 1945 року — Аккьобек також Вайсер Хунд, ) — село Совєтського району Автономної Республіки Крим. Розташоване на півдні району.

Колишні німецькі колонії Криму


text:
Раиса Ивановна Лебедева (род. 1940) — советский и российский живописец и педагог, профессор (1994), член-корреспондент РАХ (2006). Член СХ РСФСР и МСХ (1982). Заслуженный деятель искусств РСФСР (1989). Народный художник Российской Федерации (2006).

Биография
Родилась 27 июля 1940 года в Москве.

После окончания Пензенского художественного училища имени К. А. Савицкого, с 1968 по 1974 годы Р. И. Лебедева обучалась на отделении театрально-декорационной живописи в Московском художественном институте имени В. И. Сурикова, её учителем по мастерской художественно-декорационной живописи был  Михаил Михайлович Курилко-Рюмин.

С 1974 по 1977 годы  Р. И. Лебедева работала художницей-постановщицей в Пензенском областном драматическом театре имени А. В. Луначарского и одновременно занималась преподавательской деятельностью по отделению живописи в ПХУ имени К. А. Савицкого. За время работы в Пензенском областном драматическом театре в качестве  художницы-постановщицы, Р. И. Лебедева являлась оформителем около двадцати двух спектаклей по современной пьесе, зарубежной и русской классике.

С 1977 года  Р. И. Лебедева занимается преподавательской деятельностью, педагог по кафедре живописи и композиции Московского художественного института имени В. И. Сурикова. С 1994 года Р. И. Лебедевой было присвоено звание профессора.

С 1974 года Р. И. Лебедева была постоянной участницей зональных, московских, всероссийских, всесоюзных и зарубежных художественных выставок, проходивших в Германии, Англии, Франции, Португалии и Канаде. За свои выставки Р. И. Лебедева награждалась дипломами и медалями Московского союза художников и Российской академии художеств. Три персональные выставки Р. И. Лебедевой проходили в выставочном зале МГХИ имени В. И. Сурикова и одна в картинной галерее Воронежского областного художественного музея имени И. Н. Крамского.

В октябре 2018 года в залах Российской Академии Художеств прошла большая персональная выставка Раисы Лебедевой, где было представлено более 60 работ разных лет. По итогам выставки Раиса Лебедева награждена Золотой медалью РАХ.

Наиболее известные работы Р. И. Лебедевой такие как: «Студенты на пленэре», «Крым. Полдень» и «Утро», «Керчь. Корабли» (2006), «Скрипка и скульптура». «Скрипка и книга», «Общежитие в Софии» и «Ночь на новый год» (2010),  хранятся в Пензенской областной картинной галереи имени К. А. Савицкого.

С 1982 года Р. И. Лебедева является членом Союза художников РСФСР и Московского отделения СХ РСФСР.

29 мая 2006 года  Р. И. Лебедева была избрана член-корреспондент Российской академии художеств, в 2008 году награждена почётной серебряной медалью РАХ.

В 1989 году Р. И. Лебедевой было присвоено почётное звание — Заслуженный деятель искусств РСФСР, в 2006 году — Народный художник Российской Федерации.

Основные работы

 1991 год — «Натюрморт с гранатами. Памяти учителя»
 1991 год — «Керченский дворик»
 1991 год — «Красный натюрморт»
 2006 год — «Студенты на пленэре»
 2006 год — «Крым. Полдень»
 2006 год — «Утро»
 2006 год — «Керчь. Корабли»
 2006 год — «Скрипка и скульптура»
 2006 год — «Скрипка и книга»
 2010 год — «Общежитие в Софии»
 2010 год — «Ночь на новый год»

Награды

Звания
 Народный художник РСФСР (2006)
 Заслуженный деятель искусств РСФСР (1989)

Другие награды
 Диплом РАХ (2003)
 Серебряная медаль РАХ (2008)
 Золотая медаль РАХ (13 ноября 2018)— «за многолетнюю плодотворную творческую и педагогическую деятельность»)

Примечания

Литература
 Славу Пензы умножившие // Т. 3 (У—Я), дополнения (А—Т): биографический словарь / сост. Тюстин А. В., Шишкин И. С. —  : Локус Станди, 2013 г. — 224 с. — 78 с.
 Энциклопедия живописцев / сост. Л. В. Гриншпун, Ю. Н. Попков. Живопись-Инфо, : 2007 г. — 305 с. — ISBN 978-5-9900524-5-1
 Живописное искусство России: на рубеже ХХ—XXI веков / Л. В. Гриншпун, Л. В. Ширшова, РАХ, Живопись-Инфо, : 2007 г. —  199 с.

Художники по алфавиту
Художники СССР
Художники России
Педагоги СССР
Педагоги России
Выпускники Пензенского художественного училища
Выпускники МГХИ им. Сурикова
Преподаватели МГХИ им. Сурикова
Пензенский драматический театр
Члены Московского Союза художников
Члены Союза художников СССР
Члены Союза художников России


text:
Les Tourrettes (Drôme) – comune francese
 Tourrettes (Varo) – comune francese


text:
ФК Ел Наср (пуно име: Al Nassr Football Club; ) је саудијски фудбалски клуб из Ријада.

Основан је 1955. године, клуб игра утакмице на стадиону Мрсол парк (Универзитетски стадион Краљ Сауд). Капацитет стадиона је 25.000. Боје клуба су жута и плава.

Ел Наср је један од најуспешнијих клубова у Саудијској Арабији, са освојених 27 трофеја у свим такмичењима.

Клуб је освојио девет титула Премијер лиге, шест Купа краља, три Купа престолонаследника, три Купа федерације и два Суперкупа Саудијске Арабије. На азијским такмичењима, освојили су Лигу шампиона и Суперкуп Азије 1998.

Од 2023. године за клуб игра Кристијано Роналдо.

Успеси

Домаћи

 Саудијска премијер лига
 Победник (9) : 1974/75, 1979/80, 1980/81, 1988/89, 1993/94, 1994/95, 2013/14, 2014/15, 2018/19.
 Краљевски куп
 Победник (6) :  1974, 1976, 1981, 1986, 1987, 1990.
 Куп Саудијског Принца
 Победник (3) :  1972/73, 1973/74, 2013/14.
 Савезни куп
 Победник (3) : 1975/76, 1997/98, 2007/08.
 Супер куп
 Победник (2): 2019, 2020.

Азијски
 АФК Лига шампиона
 Победник (1) : 1997/98.
 Другопласирани (1) :  1991/92.
 АФК Супер куп
 Победник (1) : 1998.

Референце

Спољашње везе

Ел Наср


text:
Carfizzi é uma comuna italiana da região da Calábria, província de Crotone, com cerca de 868 habitantes. Estende-se por uma área de 20 km², tendo uma densidade populacional de 43 hab/km². Faz fronteira com Cirò, Melissa, Pallagorio, San Nicola dell'Alto, Umbriatico.

Demografia

Comunas de Crotone (província)


text:
Jean de Saint-Omer est maréchal et baron d'un tiers d'Akova dans la principauté d'Achaïe.

Biographie
Il est fils cadet de Bela de Saint-Omer et de Bonne de la Roche, sœur du seigneur d'Athènes et de Thèbes, . Lors de leur mariage, en 1240, Guy accorde à Bela le contrôle de la moitié de la seigneurie de Thèbes. Jean participe, avec ses frères  et Othon, à la guerre de succession eubéenne dans les rangs de la coalition formée par la plupart des princes de la Grèce franque, qui s'opposent à la politique expansionniste menée par le prince d'Achaïe, .

Jean épouse Marguerite de Passavant en 1276, mais ne parvient pas à lui assurer l'héritage de la baronnie d'Akova, dans la principauté d'Achaïe, que le prince s'approprie après la mort du baron Gauthier de Rosières. Malgré le soutien de son frère Nicolas, il ne réussit à recevoir qu'un tiers de la baronnie (huit fiefs), ainsi que le titre de maréchal héréditaire de la Principauté.

De son mariage, il a un fils, .

Notes et références

Références

Annexes

Bibliographie

 .
 .
 .

Date de naissance non renseignée (XIIIe siècle)
Maréchal de la principauté d'Achaïe
Date de décès non renseignée (XIIIe siècle)
Baron de la principauté d'Achaïe
Maison de Saint-Omer


text:
Forshälla distrikt är ett distrikt i Uddevalla kommun och Västra Götalands län.

Distriktet ligger vid kusten, söder om Uddevalla.

Tidigare administrativ tillhörighet
Distriktet inrättades 2016 och utgörs av socknen Forshälla i Uddevalla kommun.

Området motsvarar den omfattning Forshälla församling hade vid årsskiftet 1999/2000.

Referenser

Noter

Indelningar i Uddevalla kommun
distrikt i Västra Götalands län


text:
Wien Simmering is een metrostation in het district Simmering van de Oostenrijkse hoofdstad Wenen. Het station werd geopend op 2 december 2000 en wordt bediend door lijn U3.

Simmering


text:
Foster's Lager är ett ölmärke från Australien. Det ägs av SABMiller och bryggs på licens på ett antal länder. I Europa bryggs Foster's av Heineken. Foster's grundades av William M and Ralph R Foster 1888 och ölen började säljas 1889. 1971 började Foster's säljas i Storbritannien och 1972 i USA.

Australiska ölmärken


text:
Egyptian water lily or Egyptian lotus may refer to:
 Blue Egyptian water lily (Nymphaea caerulea)
 White Egyptian water lily (Nymphaea lotus)


text:
Tetsuo Michael Koyama, född 1935, är en japansk botaniker.

Källor

Japanska botaniker
Män
Födda 1935
Levande personer


text:
Shively is een plaats (city) in de Amerikaanse staat Kentucky, en valt bestuurlijk gezien onder Jefferson County.

Demografie
Bij de volkstelling in 2000 werd het aantal inwoners vastgesteld op 15.157.
In 2006 is het aantal inwoners door het United States Census Bureau geschat op 15.616, een stijging van 459 (3,0%).

Geografie
Volgens het United States Census Bureau beslaat de plaats een oppervlakte van
12,0 km², geheel bestaande uit land.

Plaatsen in de nabije omgeving
De onderstaande figuur toont nabijgelegen plaatsen in een straal van 8 km rond Shively.

Externe link

Plaats in Kentucky


text:
Koniec kryzysu – czwarty studyjny album grupy muzycznej Pustki. Album został wydany 17 października 2008. Jest to pierwsza płyta po odejściu współzałożyciela zespołu i wokalisty/basisty Janka Piętki, główny wokal objęła Barbara Wrońska a basistą został Szymon Tarkowski.

Utwory powstawały przez około 2 lata, najstarszym jest Senty menty. Powstał on na przełomie 2003 i 2004. Autorem większości tekstów jest Radek Łukasiewicz a muzyki Barbara Wrońska. Album został wydany w formie książeczki z tekstami, zdjęciami oraz opiniami wykonawców o danym utworze.

Okładką albumu jest niezatytułowany obraz Rafała Bujnowskiego z 2002.

Lista utworów
 Senty menty - 3:42
 Parzydełko - 4:15
 Nie tak miało być - 3:04
 Jesień (przyszło mi zwariować) - 3:46
 Pomyłka - 4:10
 Chcę zrozumieć źle - 1:43
 Nuda - 4:16
 Czerwona fala - 4:43
 Nie zgubię się w tłumie - 3:21
 Niezdrowy rozsądek - 4:56
 Żałobniki wynocha - 4:32
 Zawracanie głowy - 4:16
 Atrament - 2:28

Bonus
<li> Koniec kryzysu - 3:37
<li> Koniec kryzysu (teledysk koncertowy)

Single
 Parzydełko
 Nie zgubię się w tłumie
 Niezdrowy rozsądek

Twórcy
Pustki
 Barbara Wrońska - śpiew, pianino, Juno-6, Rhodes, harmona,
 Radek Łukasiewicz - gitary, śpiew, e-bow, tamburyn, automaty perkusujne,
 Grzegorz Śluz - perkusja, grzechotka
 Szymon Tarkowski - bas

Gościnnie w utworach Jesień (przyszło mi zwariować) i Atrament:
 Dawid Lubowicz - skrzypce
 Anna Szalińska - skrzypce
 Magdalena Małecka - altówka
 Olga Łosakiewicz-Marcyniak - wiolonczela
 Tomasz Januchta - kontrabas

Przypisy

Albumy rockowe
Albumy wyprodukowane przez Adama Toczko
Albumy muzyczne wydane w roku 2008


text:
Nuevo Tiempo (New Times) is a Spanish Christian TV channel and radio station for Central and South America, a version in Spanish language of the Brazilian channel Novo Tempo. Produced at the Adventist Media Center-Brazil from Nova Friburgo, Rio de Janeiro. There are repeaters stations in Argentina, Bolivia, Chile, Ecuador, Paraguay, Peru & Uruguay. It is owned by the Seventh-day Adventist Church. Nuevo Tiempo features programming produced by Adventist churches, colleges, hospitals and institutions, covering religious, health, educational and family life topics. Nuevo Tiempo is a 24-hour broadcaster on satellite and cable networks in South America and is available over-the-air in some communities.

Nuevo Tiempo is part of the Hope Channel network.

See also

 Media ministries of the Seventh-day Adventist Church

External links
 Official Website

References

Christian television networks
Seventh-day Adventist media


text:
Duvalius bureschi is een keversoort uit de familie van de loopkevers (Carabidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1928 door Jeannel.

bureschi


text:
Luis Mendez de Vasconcellos (* 1543 in Évora; † 7. März 1623 in Valletta) war der 55. Großmeister des Malteserordens auf Malta.

Er wurde als Sohn des portugiesischen Adligen Francisco Mendes de Vasconcelos und dessen Gattin Isabel Pais de Oliveira in Évora geboren.

Er trat in den Malteserorden ein und gehörte der kastilischen Zunge des Ordens an. Nachdem der Großmeister Alof de Wignacourt am 14. September 1622 gestorben war, wurde er am 17. September zu dessen Nachfolger gewählt. Er amtierte nur sechs Monate bevor er im März 1623 starb.

Weblinks
 Luis Mendez de Vasconcellos bei cilialacorte.com
 Luis Mendez de Vasconcellos bei smom-za.org
 Die 79 Großmeister bei orderofmalta.org

Großmeister des Malteserordens
Person (Geschichte Maltas)
Portugiese
Geboren 1543
Gestorben 1623
Mann


text:
Pa Qalatan-e Pain (, also Romanized as Pā Qalātān-e Pā'īn; also known as Paghalatan, Pākalātūn, Pā Qalātān, and Pā Qalātūn) is a village in Shamil Rural District, Takht District, Bandar Abbas County, Hormozgan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 1,068, in 260 families.

References

Populated places in Bandar Abbas County


text:
Порожня дитина () — дев'ятий епізод першого сезону поновленого телесеріалу «Доктор Хто». Уперше транслювався на телеканалі BBC One 21 травня 2005 року. Цей епізод був першим епізодом, сценаристом якого був Стівен Моффат, який пізніше став головним продюсером та сценаристом телесеріалу після Расселла Ті Девіса. Режисером був Джеймс Гоуз. Епізод є першою частиною двосерійної історії, що завершується епізодом «Доктор танцює».

У епізоді вперше з'являється Джон Барроумен у ролі капітана Джека Гаркнесса, який став одним серед головних персонажів телесеріалу та головним персонажем спін-оф серіалу «Торчвуд». Епізод «Порожня дитина» переглянули 7,11 мільйона глядачів у Великій Британії. Історію з двох частин критики назвали одною з найкращих в серіалі, і вона отримала премію «Г'юго» за найкращу драматичну постановку в 2006 році (коротка форма).

Короткий опис

В даному епізоді Доктор разом з Роуз Тайлер потрапляють до Лондона 1941 року під час бомбардування Бліц Великої Британії. Вони дізнаються, що місто тероризує дивний хлопчик в протигазі, що постійно кличе свою маму, та поширює хворобу, при якій всі контактуючі стають такими, як він.

Сюжет

Доктор разом з Роуз переслідують на TARDIS небезпечний металевий циліндр, що починає переміщуватись крізь час. Виходячи з часового вихору, вони виявляють, що циліндр знаходиться в Лондоні. TARDIS матеріалізується на вузькій алеї вночі. Доктор і Роуз виходять на пошуки об'єкта, прибувши через пару тижнів після приземлення циліндра. Доктор чує музику із зачинених дверей, у які входить. Роуз чує хлопчика у протигазі на даху будівлі, що кличе матір.

Двері, в які входить Доктор, ведуть до кабаре. Після того, як співачка закінчує співати, Доктор підходить до мікрофона та запитує, чи не впав якийсь предмет з неба за останні кілька днів. Усі сміються, і Доктор бачить плакати, на яких видно, що зараз 1941 рік — середина Бліцу. Роза досягає даху будівлі, використавши мотузку, на якій прикріплений аеростат загородження, щоб піднятися вгору. Аеростат випадково піднімається, забравши Роуз із собою. Роуз зі страхом бачить з висоти бомбардування Лондона.

Доктор не знаходить Роуз, повернувшись до TARDIS. Несправжній телефон, що знаходить назовні корабля, дзвонить. Коли Доктор готується підняти його, з'являється молода дівчина Ненсі та просить на нього не відповідати. Доктор запитує її, як може дзвонити несправжній телефон, але дівчина зникає. По телефону Доктор чує лише дитячий голос: «Матусю? Ти моя матуся?». Покинувши алею, Доктор бачить родину, що заходить до бомбосховища. Він також помічає молоду дівчину, що зайшла в будинок, яку він бачив хвилину тому.

Роуз все ще висить над палаючим Лондоном. З балкона внизу чоловік у військовій уніформі розглядає її через бінокль. Роуз втрачає хватку на мотузці і падає, поки не відчуває зупинку падіння та синій промінь, що її тримає. Вона швидко ковзає по ньому до корабля Джека Гаркнесса на його руки та падає непритомною.

Ненсі приєднується до інших дітей, які починають їсти вечерю, залишену на столі. Доктор раптово з'являється і виявляє, що всі вони бездомні. Він запитує дітей, чи бачили вони циліндр, але на вулиці одразу з'являється порожня дитина. Ненсі поспіхом зачиняє двері та каже Доктору, що це «не зовсім» дитина, а потім наказує іншим дітям тікати. Ненсі каже Доктору не торкатися дитини, інакше він стане таким, як цей хлопчик. Дитина має можливість робити телефонні дзвінки до довільного передаючого пристрою. Доктор запитує дитину через двері, чому інші бояться його, але вона продовжує просити, щоб її впустили. Доктор погоджується відкрити двері, але виявляє, що на вулиці порожньо.

Роуз притомніє на кораблі Джека, який представляється капітаном Джеком Гаркнессом. Він вручає їй посвідчення, яку Роуз розпізнає як психічний папір. Джек використовує наногени свого корабля для лікування рук Роуз від мотузки та вважає її «агентом часу», запрошує випити на «балкон» — вони виходять на невидимий корпус корабля, що зупинений біля годинника Біг-Бена. Джек розповідає їй, що те, що впало на Лондон, було повністю обладнаним бойовим кораблем Чула і пропонує купити його. Однак термін прийняття рішення — дві години, після чого впаде німецька бомба та знищить його.

Ненсі пробирається через занедбаний залізничний двір до паровоза. Доктор знову її дивує, прослідкувавши за нею. Ненсі розповідає йому про «бомбу, що не була бомбою», що впала біля станції у районі Лаймгаус та зараз охороняється військовими. Ненсі каже, що якщо Доктор хоче з'ясувати, що відбувається, йому потрібно поговорити з «лікарем».

Доктор прибуває в лікарню Альбіону разом з Ненсі та бачить ліжка з трупами, одягненими в протигази. З'являється літній чоловік у лікарському халаті і каже Доктору, що тут знаходяться сотні людей у масках. Лікар Костянтин запрошує Доктора оглянути їх. Доктор виявляє, що всі трупи мають однакові поранення та протигази, з'єднані з плоттю. Костянтин пояснює, що була лише одна жертва після падіння цієї «бомби». Ті, хто контактував з жертвою, незабаром отримали такі ж поранення, симптоми поширилися, як епідемія. Лікар запитує про причину їх смерті, на що Костянтин відповідає, що вони не мертві. Коли він подає сигнал ударом тростини, «трупи» оживають. Доктор робить крок назад, але Костянтин пояснює, що вони нешкідливі. Костянтин скеровує лікаря до палати 802, де перебувала перша жертва, брат Ненсі. Костянтин каже, що Ненсі знає більше, аніж говорить, але перш ніж розповідати далі, він перетворюється на «порожнього» та стає, як інші хворі.

Роуз та Джек потрапляють до лікарні. Вона розповідає Доктору про військовий корабель Чула. Доктор вимагає від Джека пояснень, що це за військовий корабель, але Джек зізнається, що циліндр був просто санітарною капсулою, не вміщуючи нічого цінного. Джек усвідомлює, що Роуз та Доктор не є агентами часу. Доктор пояснює, що людську ДНК переписує дурень, але з невідомою метою.

Повернувшись до будинку, Ненсі продовжила забирати їжу з кухні, але дитина потрапляє всередину. Дівчина ховається, але дитина зрештою її знаходить та запитує: «Ти моя матуся?» Ненсі відступає, називаючи дитину «Джеммі» та благає: «Але ж ти мертвий!». У лікарні хворі встають та починають просуватися до Доктора, Роуз та Джека, повторюючи «Матусю».

Зйомка епізоду

Зйомки відбулися на туристичній залізниці Баррі. Острів Баррі та його тепер зруйнований відпочинковий табір Бутлінс раніше були місцем зйомок епізоду з сьомим Доктором «Дельта» і прапороносець». Звук тріску черепа доктора Констянтина, коли його обличчя перетворюється на протигаз, виробничий колектив завважав занадто жахливим у своєму повному вигляді, і був обрізаний перед трансляцією. Однак сценарист Стівен Моффат у коментарі до цього епізоду стверджує, що присутність даного звуку обговорювалась, але ніколи не погоджувалась. Згідно з епізодом «Фактор страху» документального серіалу BBC «Doctor Who Confidential», ефект був доданий у версії епізоду, представленій у релізі для домашнього перегляду «The Complete First Series box set».

Трансляція епізоду та відгуки

Епізод «Порожня дитина» переглянуло 6,6 мільйона глядачів за одну ніч та отримав 34,9 % рейтингу. Після підрахунку остаточних рейтингів цифра зросла до 7,11 млн глядачів.

SFX заявив, що в двох епізодах історі є «все», особливо хвалячи сценарій Моффата. У 2012 році Дейв Голдер з даного журналу назвав «Порожню дитину» гарним прикладом «епізоду зі страшною дитиною» у жанрі наукової фантастики.

Примітки

Посилання

 Doctor Who Confidential — Episode 9: Special Effects
 «Are you my mummy?» — трейлер епізоду «Порожня дитина»

Серії телесеріалу «Доктор Хто»
Фантастичні фільми 2005
1 сезон поновленого «Доктор Хто»


text:
Sezona 1905/06 lige FAHL je potekala od 27. decembra do 28. februarja. Moštva bi igrala osem tekem, a so zaradi neuspešnosti Montagnardsov nekatera moštva igrala le po 6 ali 7 tekem. Smiths Falls so osvojili ligo z razmerjem zmag in porazov 7-0.

Redna sezona
Z odhodom dveh najboljših moštev, Ottawe in Wanderersov, je moč lige FAHL upadla. Kakorkoli, prazni mesti so zapolnili s kluboma Ottawa Victorias in Smiths Falls in nadaljevali.

Vrhunci
Montagnardsi so bili na kolenih, ko jih je Brockville 2. februarja na njihovi zadnji tekmi porazil z izidom 26-0.

V nasprotju pa je sezona postregla z malim povprečjem zadetkov, še najbolj je izstopal debitant v moštvu Smiths Falls, vratar Percy LeSueur.

Končna lestvica

Izidi

† Preloženo zaradi slabe pripravljenosti ledene ploskve.

‡ Brez rezultata.

* Zaostala tekma iz 25. januarja.

Vratarji

Vodilni strelci

Končnica
Ko se je sezona končala, je Smiths Falls izzval moštvo Ottawa Hockey Club za Stanleyjev pokal. Ottawa je serijo dobila z 2-0 v tekmah in po koncu serije podpisala pogodbo z vratarjem Smiths Falls Percyjem LeSueurjem.

Smiths Falls : Ottawa

Glej tudi
 Federal Amateur Hockey League
 Seznam zmagovalcev Stanleyjevega pokala
 Seznam pred-NHL sezon

Viri
Glavni

1905 v hokeju na ledu
1906 v hokeju na ledu
Sezone lige FAHL


text:
The Ney Nature Center is a  nature center and county park in Le Sueur County in the U.S. state of Minnesota. The park is named after the Ney family, who originally lived where the park is. The park is located on a bluff overlooking the Minnesota River Valley near Henderson Station.

The park is located along MN State Highway 19, just west of U.S. 169.

Activities
Activities at the Ney Nature Center include hiking, mountain biking, cross-country skiing, snowshoeing, geocaching, maple-syrup making, and educational programs.

See also
List of nature centers in Minnesota

External links
Ney Nature Center Website
Le Sueur County Parks Department

References

Parks in Minnesota
Nature centers in Minnesota
Protected areas of Le Sueur County, Minnesota
Buildings and structures in Le Sueur County, Minnesota
Education in Le Sueur County, Minnesota
Tourist attractions in Le Sueur County, Minnesota
Protected areas established in 1990
1990 establishments in Minnesota


text:
Questa voce raccoglie le informazioni riguardanti l'Associazione Calcio Siena nelle competizioni ufficiali della stagione 2002-2003.

Stagione
Nel 2003, il Siena raggiunse la storica promozione in Serie A chiudendo il campionato al primo posto: sul campo ottenne 68 punti, ma uno fu detratto per la sconfitta a tavolino contro il  (nell'ambito dello scandalo che scosse il campionato cadetto). Appaiati dalla Sampdoria, i toscani erano comunque primi avendo ottenuto 4 punti su 6 negli scontri diretti.

Divise e sponsor
Il fornitore ufficiale di materiale tecnico per la stagione 2002-2003 fu Lotto, mentre lo sponsor di maglia fu Montepaschi Vita.

Organigramma societario

Area direttiva
 Presidente: Paolo De Luca
 Vice Presidente: Carlo Ceccarelli
 Direttore generale: Stefano Braschi
 Direttore Sportivo: Nelso Ricci
 Addetto stampa: Maria Cecilia Tarabochia
 Segretaria: Simona Bova
 Segretario generale: Sandro Maffei
 Segretaria amministrativa: Loretta Bartalini

Area tecnica
 Allenatore: Giuseppe Papadopulo
 Allenatore in seconda e preparatore dei portieri: Rosario Di Vincenzo
 Allenatore «Primavera»: Aldo Sensibile
 Preparatori atletici: Alberto Bartali e Yuri Bartali

Area sanitaria
 Medico sociale: Andrea Causarano
 Massaggiatore: Patrizio Cingottini

Rosa

Risultati

Serie B

Girone di andata

Girone di ritorno

Coppa Italia

Primo turno

Statistiche

Statistiche di squadra

Statistiche dei giocatori

Note

Bibliografia

 La Stampa, annate 2002 e 2003.

Collegamenti esterni

2002-2003


text:
Clarence-Rockland é uma cidade bilingual do Canadá, província de Ontário. Comerciantes são obrigados por lei a pôr letreiros em inglês e francês. Sua área é de 296,53 quilômetros quadrados, e sua população é 19 612 habitantes (do censo nacional de 2001).

Cidades de Ontário


text:
De stuw en het sluizencomplex van Belfeld vormt een geheel van waterwerken ter regulering van de Maas in de Nederlandse provincie Limburg, ten behoeve van de daarop plaatsvindende binnenvaart. Het complex werd opgeleverd in 1926.

Geschiedenis
Begin 20e eeuw wilde men de Maas beter geschikt maken voor de binnenvaart, die daarop reeds eeuwenlang plaatsvond. Een probleem was om een vaargeul van de juiste diepte te verkrijgen, teneinde de Maas bevaarbaar te maken voor schepen tot 2.000 ton laadvermogen. Daartoe diende de Maas te worden voorzien van een vijftal stuwen, namelijk te Linne, Roermond, Belfeld, Afferden/Sambeek en Grave. Naast elke stuw kwam een sluizencomplex. In 1915 werd het doel van het project omschreven als: het verkrijgen van een hoofdverkeersweg ten dienste van het vervoer van massa goederen uit eene streek, waar eene sterk ontwikkelde groot industrie te verwachten is. Rond deze tijd begonnen namelijk ook de Limburgse mijnen in toenemende mate te produceren en het vervoer van de steenkool geschiedde aanvankelijk slechts per spoor.

Het Stuw- en sluizencomplex te Belfeld kwam in 1926 gereed. In 1929 was het gehele Maaskanalisatieproject voltooid.

Bronnen
 Stuw- en sluizencomplex
 Binnenvaart in beeld: Sluis

Belfeld
Bouwwerk in Venlo
Stuw
Belfeld


text:
Der Noire Rock (, übersetzt Schwarzer Felsen), im Vereinigten Königreich als Sable Pinnacles ( für Schwarze Zinnen) und in Argentinien als Monte Doble ( für Doppelberg) bekannt, ist eine dunkle, gegabelte und  hohe Felsnadel an der Danco-Küste des Grahamlands auf der Antarktischen Halbinsel. Der Felsen ragt 2,5 km südwestlich des Mount Dedo im Nordwesten der Arctowski-Halbinsel auf.

Teilnehmer der Belgica-Expedition (1897–1899) unter der Leitung des belgischen Polarforschers Adrien de Gerlache de Gomery kartierten ihn 1898 und benannten ihn deskriptiv. Das Advisory Committee on Antarctic Names übertrug die französische Benennung 1965 ins Englische.

Weblinks
  (englisch)
 Noire Rock auf geographic.org (englisch)

Arctowski-Halbinsel


text:
Ernest Judet, né le  à Avesnes-sur-Helpe et mort en  à Brides-les-Bains, est un journaliste nationaliste français. Directeur de 1892 à 1904 du plus grand journal français de la fin du , Le Petit Journal, il devient ensuite directeur de l'Éclair, de 1905 à 1917. Soupçonné de trahison au service de l'Allemagne pendant la Première Guerre mondiale, il est inculpé en 1919, mais acquitté en 1923.

Journaliste politique
Né à Avesnes-sur-Helpe, dans le Nord en 1851, fils d'un officier en retraite, Ernest Judet fit de brillantes études secondaires et entra en 1871, premier de sa promotion, à l'École normale supérieure.

Professeur au lycée de Bastia en 1876, il fut mis à la retraite d'office en 1878, à l'âge de 27 ans, après avoir refusé un poste à Châteauroux, optant pour le métier de journaliste, alors en plein essor.

Rédacteur au quotidien Le National, sous la direction d'Hector Pessard, à partir de 1879, il se présenta sans succès aux élections législatives de 1881. Il collabora ensuite à La France et à La Nouvelle Presse puis entra au quotidien Le Petit Journal en 1886, à l'époque d'Hippolyte Marinoni. Trois ans plus tard, il devint chef du service politique et, en fait, le véritable directeur du quotidien, poste qu'il obtient en 1892: il y poursuivit une violente campagne contre Georges Clemenceau et contre le scandale de Panama. Puis, soutenu par Marinoni et son gendre Jules Michaud, il attaque violemment Émile Zola et fut un adversaire acharné de la révision du procès lors de l'affaire Dreyfus. Cette évolution entraîne le départ de Pierre Giffard quatre ans après

Hippolyte Marinoni et son équipe devront par la suite payer des dommages et intérêts pour diffamation lors du procès en diffamation intenté en mai 1898 par Émile Zola contre Ernest Judet, directeur du Petit Journal. Les 23 et 25 mai 1898, Judet publia, dans Le Petit Journal, un article qu'il intitula « Zola père et fils », dans lequel il accusait le père d'Émile Zola d'avoir été un voleur lorsqu'il était officier en 1831, 60 ans plus tôt. Les historiens établirent que c'est le deuxième bureau de l'état-major, qui avait fourni à Ernest Judet des faux documents sur le père de l'écrivain, François Zola.

Atteint de la tuberculose, Marinoni démissionne en 1902 de son poste de président du conseil d'administration de la société éditrice de Le Petit Journal et décède le 7 janvier 1904, à l'âge de 81 ans à Paris.

Ernest Judet fut contraint à la démission, en 1904, par le successeur de Marinoni, l'imprimeur Cassigneul. Puis il entre à l'Éclair, dont il devient le directeur en 1905.

Trahison et acquittement
Dès 1907, Ernest Judet était soupçonné de recevoir des subsides allemands. Durant la Première Guerre mondiale, il « mène une très habile campagne défaitiste et anglophobe » dans l'Éclair, et ses nombreux voyages en Suisse et à Rome relancent les rumeurs. Son journal est même suspendu en 1915. Après avoir vendu l'Éclair en décembre 1917, il s'enfuit en Suisse. Inculpé de trahison en 1919, Judet est condamné par contumace le 3 février 1923. Il revient alors en France, se fait juger en juillet et il est acquitté par 11 voix contre 1. La correspondance entre Romberg, ambassadeur allemand à Berne, et le chancelier Bethmann Hollweg prouve sa trahison : « Jugé en 1917, il aurait difficilement échappé aux 12 balles qu'il méritait largement ».

Bibliographie
 La frontière ouverte, Édition : Paris : E. Dentu , 1881.
 La question corse, Édition : Paris : au journal "La France" , 1884.
 Le Dossier Arène et Peraldi, Impr. de J. Cusset, 1884.
 préface de Etudes sur le combat, combat antique et combat moderne de Charles Ardant Du Picq, R. Chapelot, 1903.
 La papauté et la France. Après le scandale Latapie, La Librairie de l'Eclair, 1915.
 Le Véritable Clemenceau, F. Wyss, 1920.
 Ma politique. 1905 à 1917, 1923.
 Georges Louis, 1925.
 Le Vatican et la paix de Léon XIII à Pie XI, 1927.

Références

Liens externes

Patron de presse français
Antidreyfusard
Journaliste français du XIXe siècle
Naissance en janvier 1851
Naissance à Avesnes-sur-Helpe
Décès en mai 1943
Décès en Savoie
Décès à 92 ans
Prisonnier à la prison de la Santé


text:
Nino Haratischwili (en géorgien ), née le  à Tbilissi (en RSS de Géorgie), est une écrivaine allemande d'origine géorgienne.

Bibliographie

 Mon doux jumeau
 La huitième vie (pour Brilka)
 Le Chat, le Général et la Corneille, traduit par Rose Labourie, Belfond, 2021

Références

Liens externes

Naissance en juin 1983
Naissance à Tbilissi
Naissance en RSS de Géorgie
Femme de lettres géorgienne
Femme de lettres allemande


text:
Heute bin ich Samba (Originaltitel: Samba) ist eine französische Tragikomödie des Regie-Duos Éric Toledano und Olivier Nakache aus dem Jahr 2014. Der Kinostart in Deutschland war am 26. Februar 2015.

Handlung
Der Film beginnt mit einer Tanzshow auf einer Hochzeitsfeier. Auch die Gäste tanzen und das Hochzeitspaar schneidet die Torte an, die anschließend von vier Kellnern zurück in die Küche getragen wird. Dort herrscht geschäftiges Treiben, in der hintersten Ecke spülen drei Schwarze das Geschirr.

Einer von ihnen ist Samba, der seit zehn Jahren als Einwanderer ohne Papiere in Paris lebt. Er verfolgt seinen großen Traum, eines Tages als Restaurantkoch zu arbeiten. Er wird jedoch verhaftet und landet in Abschiebehaft. In dieser scheinbar aussichtslosen Situation tritt Alice, eine dünnhäutige Karrierefrau, die sich nach einem Burnout nun ehrenamtlich in der Flüchtlingshilfe engagiert, in sein Leben. Ihre Kollegin Manu rät ihr, die Distanz zu wahren.

In der Abschiebehaft lernt Samba Jonas kennen, der nach Frankreich gekommen ist, um Gracieuse zu heiraten, die ihn versteckte, als er während einer Razzia vor der Polizei floh. Jonas bittet Samba, nach ihr zu suchen. Er findet sie auch später, sie landen miteinander im Bett und Samba hat das Gefühl, einen großen Fehler begangen zu haben.

Für die Gerichtsverhandlung holt Alice Papiere und Kleidung bei Sambas Onkel ab. Bei der Verhandlung stellt die Richterin fest, dass Samba zwar arbeitet, aber nur einen Verwandten – seinen Onkel – in Frankreich hat. Sie lehnt den Antrag auf Einbürgerung ab, dennoch ist Samba frei, muss jedoch französisches Staatsgebiet verlassen. Er taucht wieder bei seinem Onkel auf und erhält den wohlmeinenden Rat, sich seriöser mit Aktenkoffer und Sakko zu kleiden, große Bahnhöfe zu meiden und niemals ohne Fahrschein zu fahren.

Samba verdingt sich als Tagelöhner und freundet sich bei einem seiner Jobs mit Wilson an, der behauptet, Brasilianer zu sein, aber eigentlich Araber ist. Bei der Arbeit als Fensterputzer an einem Hochhaus, die ihm, der an Höhenangst leidet, viel abverlangt, führt Wilson in luftiger Höhe einen Strip-ähnlichen Tanz auf, der Samba zur Verzweiflung bringt. Bei einer anderen Arbeit auf einem Baugerüst sehen sie, wie unten Autos der Polizei vorfahren, und fliehen über die Dächer.

Auf einer Party, die die Flüchtlingshilfe in ihren Räumen veranstaltet, tanzt Wilson sehr ausgelassen mit Alice, da Samba sagt, er könne nicht tanzen. Hier lernt Wilson Manu kennen und bald darauf erobert er sie auch. Auch Alice und Samba kommen sich näher, als Alice wieder in ihrer Firma mit der Arbeit beginnen möchte und sich nicht hineintraut. Samba kann sie beruhigen, gibt ihr als Talisman sein Glücks-T-Shirt mit, und sie verabschieden sich "nicht-klassisch" mit einem Kuss. Im Besprechungsraum sieht man, dass Alice dieses T-Shirt trägt.

Die sich anbahnende Liebesbeziehung gefällt Sambas Onkel gar nicht, gibt Samba selbst aber wieder neuen Lebensmut.
Für den Abend haben Alice und Samba sich in einem Bistro verabredet. Als er vor die Wohnung seines Onkels tritt, hat Jonas dort auf ihn gewartet. Er ist als politischer Flüchtling anerkannt worden und hat einen Pass erhalten, mit dem er zehn Jahre lang in Frankreich leben darf. Obwohl Alice auf Samba wartet, überredet Jonas ihn, etwas zu trinken und dann noch ein paar Schritte zu gehen. Weil Samba friert, tauschen sie ihre Jacken. Auf einer Brücke wirft Jonas Samba vor, mit Gracieuse geschlafen zu haben und beginnt eine Schlägerei. Polizisten werden auf sie aufmerksam und die beiden müssen flüchten. An einer Schleuse kann Samba die Polizisten hinter sich lassen, indem er über die sich öffnenden Schleusentore springt. Jonas springt hinterher, hält sich an Samba fest und beide versinken im dunklen Wasser.

Als Alice am nächsten Morgen zu Sambas Onkel kommt, um zu fragen, was mit Samba geschehen sei, berichtet der Onkel, dass die Polizei ihn benachrichtigt habe und dass Sambas Leiche im Fluss gefunden wurde. Doch kurz darauf erscheint Samba selbst, denn der Tote war Jonas, der Sambas Ausweis bei sich hatte.

Sein Onkel und er sehen keine Zukunft für sich in Frankreich und wollen mit einem Bus nach Afrika zurückfahren. Alice fährt sie traurig mit ihrem Auto zur Busstation. Sie verabschieden sich und, als Alice wieder im Auto sitzt, findet sie die Brieftasche mit Jonas' Ausweis. Sie läuft zum abfahrtbereiten Bus zurück und versucht, Samba zu überreden, mit Jonas' Pass in Frankreich zu bleiben. Das habe keinen Zweck, meint Samba, er wisse ja kaum noch, wie er wirklich heiße. Da müsse er doch nur an einen Tanz denken, entgegnet Alice ihm. Und so bleibt er und findet eine Stelle als Koch – bei der Garde républicaine.

Hintergrund
Heute bin ich Samba ist, nach Ziemlich beste Freunde, die zweite Zusammenarbeit der Regisseure Éric Toledano und Olivier Nakache mit dem Schauspieler Omar Sy. In Frankreich erreichte der Film über 2,5 Millionen Kinobesucher (Stand: November 2014).

Den Verleih in Deutschland übernahm die Senator Film Verleih GmbH.

Die Buchvorlage zum Film, von Delphine Coulin, erschien in Deutschland unter dem Titel "Samba für Frankreich" beim Aufbau Verlag.

Rezeption
Birgit Roschy von epd Film vergab 3 von 5 Sternen. Mit einem erneut als Sympathieträger fungierenden Omar Sy als Samba, der hinter seinem unbeschwerten "Charme herzzerreißende Melancholie" durchscheinen lasse, gelinge es "dem eingespielten Filmemacherteam", wie schon in Ziemlich beste Freunde, "die triste Realität durch Humor aufzulockern, ohne die Plausibilität der Geschichte zu untergraben." Allerdings leide der Film an dem "Nebenplot über Alice' Versuch, ihr Leben wieder auf die Reihe zu bekommen." Die "Parallelisierung ihrer seelischen Krise mit Sambas existenziellen Strapazen" wirke "(vorsichtig ausgedrückt) unangebracht." Insgesamt erhielt der Film laut Rotten Tomatoes eine Zustimmungsrate von 61 % bei den Filmkritikern, während das Kinopublikum ihn nur zu 54 % als gut bewertete. Finanziell war der Film ein Erfolg. Den Produktionskosten von etwa 15 Mio. EUR steht ein Einspielergebnis von mehr als 31 Mio. US-$ gegenüber.

Weblinks
 Offizielle Filmseite

Einzelnachweise

Filmtitel 2014
Französischer Film
Filmkomödie
Literaturverfilmung


text:
De grote sirene (Siren lacertina) is een salamander uit de familie sirenen (Sirenidae). De naam van de soort werd voor het eerst wetenschappelijk gepubliceerd door Carolus Linnaeus in 1766. Later werd de wetenschappelijke naam Muraena siren gebruikt.

Uiterlijke kenmerken
Deze aal-achtige salamander kan bijna een meter lang worden maar de meeste exemplaren worden maximaal 70 centimeter. De kleur is grijs tot grijsbruin met een lichtere buik en lichtere en donkere onregelmatige vlekjes op de rug en flanken, een echte tekening ontbreekt. De achterpoten ontbreken en de voorpoten zijn erg klein en zitten onder de duidelijk zichtbare externe kieuwen. Deze kieuwen behoudt de salamander het hele leven en het dier is dan ook sterk aan water gebonden en komt er zelden uit. Wel worden de kieuwen langzaam kleiner en zien er bij heel oude dieren uit als flapjes aan de zijkant van de kop. De ogen zitten onder de huid en zijn nauwelijks zichtbaar en zitten aan de voorzijde van de kop. Het exemplaar op de foto is overigens een juveniel, jonge dieren zijn vaak lichter tot geel gestreept maar de tekening vervaagt met de jaren.

Leefwijze
Het voedsel bestaat voornamelijk uit weekdieren als tweekleppigen en slakken, maar ook andere kleine waterdieren worden gegeten.

Verspreiding en habitat
Siren lacertina leeft in modderige of dichtbegroeide wateren in moerassen, poelen en langzaam stromende rivieren. De soort komt voor in de Verenigde Staten en leeft langs de Atlantische kust van de staat Alabama tot in Florida. Ook in zuidelijk Texas en in noordelijk Mexico is de soort aangetroffen.

Bronvermelding

Sirenen
Dier uit het Nearctisch gebied
IUCN-status niet bedreigd


text:
Eye railway station was located in Eye, Suffolk on a branch from Mellis. It was  down-line from London Liverpool Street. It was closed to passengers on 2 February 1931 and to goods on 13 July 1964.

In the 1840s, the town leaders of Eye unsuccessfully lobbied to have the new main line from London to Norwich run through Eye - instead, the line was routed through nearby Diss, which had an enormous effect on the prosperity and growth of that town. Eye got its own station on a later branch line, of much less importance, opening some time later.

References

External links
 Eye station on 1946 O. S. map

Disused railway stations in Suffolk
Former Great Eastern Railway stations
Railway stations in Great Britain opened in 1867
Railway stations in Great Britain closed in 1931
Railway station