text:
Ostern ou Eastern (aussi Western rouge ou parfois Western bortsch) est le nom donné aux westerns produits en Union soviétique et dans les pays du bloc de l'Est.

Genres et spécificités
Le terme se réfère à deux genres connexes :
 Les westerns rouges proprement dits, dont l'action se déroule lors de la conquête de l'Ouest en Amérique, comme Jo Limonade (Tchécoslovaquie, 1964), Le Fils de la Grande Ourse (RDA, 1966), Le Cavalier sans tête (URSS, 1973), Armé et très dangereux (URSS, 1977),  (Roumanie, 1981) ou L'Homme du boulevard des Capucines (URSS, 1987). Ces films, de genres et de sujets radicalement différents, ont été principalement produits dans les pays de l'Est comme l'Allemagne de l'Est et la Tchécoslovaquie, plutôt qu'en URSS.
 Les Osterns, généralement tournés dans les steppes ou dans la partie asiatique de l'URSS et dont l'action se situe en général pendant la Révolution russe ou la guerre civile qui s'est ensuivie, avec entre autres thèmes la révolte basmatchi. Quelques films de ce genre sont Les Justiciers insaisissables (1966) et ses deux suites, Le Soleil blanc du désert (1969) et Dauria (1971) ; Le Nôtre parmi les autres (1974), Des verstes sous le feu (1957), The Bodyguard (1979) et The Sixth (1981).

Évidemment influencés par les westerns occidentaux, ces films forment un genre spécifique. Le mot « Ostern » est dérivé du mot allemand Ost, qui signifie « Est ».

Les westerns du premier type sont souvent comparés aux westerns spaghettis, en ce sens qu'ils profitent de paysages locaux ressemblant à l'Ouest américain, en particulier, ceux de Yougoslavie, de Mongolie et du sud de l'URSS. Certains films est-allemands ont été appelés Westerns choucroute ().

Notes et références

Articles connexes
 Représentations imagées des Amérindiens

Liens externes
 Ostern : les particularités des westerns à la soviétique, Vadim Davydenko, Russia Beyond,

Genre cinématographique
Cinéma soviétique


text:
Harry Domela (1905 - après 1978) est un imposteur né en Lettonie qui prétendait être un prince héritier allemand déchu.

Biographie
Harry Domela est né de parents allemands en 1905 à Courlande, en Lettonie (à l'époque de l'Empire russe). À l'âge de quinze ans, il se bat pour le premier Corps franc contre les rebelles baltes. Après la Première Guerre mondiale, alors ses frères et son père y sont morts, il se rend en Allemagne.

Domela est trop jeune pour rejoindre le corps d'armée après la guerre et occupe donc de nombreux emplois subalternes. Il est, durant ce temps, plusieurs fois emprisonné pour imposture, s'étant fait passer entre autres  pour le baron Korff.

Sa plus grande duperie est celle qu'il manigance à Heidelberg où il impressionne les membres de la noblesse allemande, qui avaient été dépouillés de leurs titres officiels par la République de Weimar. Il se présente à eux comme le "prince Lieven de Lettonie", mais réussit à donner l'impression qu'il ne s'agit que d'une partie de la vérité. Les aristocrates remarquent sa ressemblance avec le prince Guillaume de Prusse, petit-fils de l'empereur allemand déchu Guillaume II et en un rien de temps, des rumeurs se répandent dans les cercles de la classe supérieure selon lesquelles il serait l'héritier du trône allemand qui voyage incognito.

Ainsi, lorsqu'il voyage en Thuringe et en Prusse, des dignitaires et hommes d'affaires pro-monarchiques locaux le divertissent à leurs frais. Il n'a jamais demandé ou reçu d'argent de leur part. Peu après cependant, il commence à attirer l'attention de la presse et suspecte donc qu'il sera bientôt démasqué. Finalement, il décide de partir pour la France afin de tenter de rejoindre la Légion étrangère française. Il est arrêté alors qu'il monte dans le train.

Pendant les sept mois qui suivent, il est en prison à Cologne en attendant son procès. Il utilise ce temps libre qu'il a pour écrire le récit de ses aventures A Sham Prince: The Life and Adventures of Harry Domela as Written by Himself in Prison at Cologne, January to June 1927. Lors du procès, le tribunal juge que son imposture était inoffensive et il est acquitté des accusations.

Son livre s'est bien vendu et rapidement les droits du film sont achetés. Deux pièces sont aussi montées sur sa vie. Domela joue son propre rôle dans l'une d'elles (et poursuit l'acteur qui joue son rôle dans l'autre, mais perd le procès). En 1927, il joue dans un film The False Prince basé sur ses propres expériences. Cependant, en 1930, il disparaît de la vie publique.

Domela quitte l'Allemagne pour les Pays-Bas en 1933 et vit sous une fausse identité au nom de "Victor Zsajka". Il se lie d'amitié avec l'écrivain néerlandais Jef Last qui lui présente André Gide. Domela sert aux côtés de Last dans les forces républicaines espagnoles pendant la guerre civile espagnole. Il reste ensuite en Belgique jusqu'à ce qu'il s'installe en France où il est interné par le Régime de Vichy. Gide l'a ensuite aidé à partir pour le Mexique.

Disparition
Domela a plus tard refait surface en tant qu'enseignant au Venezuela et a contacté Jef Last en 1965. Le dernier signe de lui était en 1978.

Filmographie
 1927 : The False Prince

Références

Liens externes

Imposture
Écrivain letton du XXe siècle
Personnalité allemande du XXe siècle
Personnalité disparue au XXe siècle
Naissance en 1905
Date de décès incertaine (XXe siècle)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Proctoporus kiziriani — вид ящірок родини гімнофтальмових (Gymnophthalmidae). Ендемік Перу. Описаний у 2013 році.

Поширення і екологія
Proctoporus kiziriani відомі з типової місцевості, розташованої в провінції , в регіоні Куско, на висоті від 3368 до 3500 м над рівнем моря. Вони живуть у вологих гірських тропічних лісах, під камінням і поваленими деревами.

Примітки

Гімнофтальмові
Тварини, описані 2013
Плазуни Перу
Ендемічна фауна Перу


text:
Междунаро́дный догово́р — это регулируемое международным правом соглашение, заключенное государствами и/или другими субъектами международного права.

Для квалификации соглашения в качестве международного договора не имеет значения, заключено ли оно в устной или письменной форме, содержится ли такое соглашение в одном или нескольких документах. Статус международного договора не зависит от его конкретного наименования: соглашение, конвенция, устав международной организации, протокол, пакт. Для определения того, является ли документ договором, необходимо проанализировать его содержание, то есть выяснить, имели ли стороны намерение взять на себя международно-правовые обязательства. Бывают случаи, когда договоры именуются даже декларациями или меморандумами, хотя традиционно документы с такими названиями договорами не являются.

Международный договор может быть составлен в виде одного документа или нескольких документов (например, обмен нотами).

Договор составляется либо на языках всех договаривающихся сторон, либо на одном или нескольких согласованных между ними языках. Договоры, заключаемые в рамках международных организаций, составляются на официальных языках этих организаций.

Договор может вступать в силу с даты подписания, либо предусматривать дополнительные внутригосударственные процедуры (ратификация и т. п.). Во втором случае он вступает в силу после обмена документами о выполнении таких процедур. Многосторонний договор, как правило, вступает в силу после сдачи на хранение депозитарию (министерству иностранных дел определенного в договоре государства либо секретариату соответствующей международной организации) документов о выполнении внутригосударственных процедур определенным числом государств. Впоследствии он вступает в силу для каждого следующего государства после сдачи им таких документов.

Различают «договоры-контракты» и «договоры-законы». Первые устанавливают взаимные обязательства сторон. Вторые устанавливают общие правила поведения, которые не основаны на взаимности. Типичный пример таких «договоров-законов» — договоры о правах человека. Также выделяются межгосударственные (заключаются от имени государств) и межправительственные (заключаются от имени высших органов исполнительной власти государств) международные договоры.

Международные договоры являются одним из важнейших источников международного права.

Вопросы, связанные с международными договорами, составляют самостоятельную отрасль международного права — право международных договоров. Основным источником норм этой отрасли является Венская конвенция о праве международных договоров 1969 года. Конвенция, однако, относится только к договорам между государствами и только к заключенным в письменной форме.

Стороны международного договора
Сторонами международных договоров выступают только субъекты международного права.

В соответствии с Венской конвенцией 1969 года, «каждое государство обладает правоспособностью заключать договоры». В свою очередь, правоспособность международной организации заключать договоры «регулируется правилами этой организации».

Если государство включается в состав другого, то на второе, как правило, не переходят договоры первого. Если государство распадается на самостоятельные части, то каждая часть продолжает быть связанной прежними договорами.

Объект и цель международного договора
Объектом международного договора являются отношения субъектов международного права по поводу материальных и нематериальных благ, действий и воздержаний от действий. Любой объект международного права может быть объектом международного договора. Как правило, объект договора отражается в наименовании договора.

Под целью международного договора понимается то, что стремятся осуществить или достигнуть субъекты международного права, заключая договор. Цель обычно определяется в преамбуле либо в первых статьях договора.

Классификация международных договоров
по кругу участников
 двусторонние (то есть договоры, в которых участвуют два государства, либо договоры, когда с одной стороны выступает одно государство, а с другой — несколько)
 многосторонние
 с неограниченным числом участников (универсальные, общие).
 с ограниченным числом участников (региональные, партикулярные).

по возможности присоединения других участников
 закрытые (то есть договоры, участие в которых зависит от согласия их участников);
 открытые (то есть договоры, участниками которых могут быть любые государства, независимо от того, имеется ли согласие или нет других участвующих в них государств).

по объекту
 договоры по политическим вопросам
 договоры по правовым вопросам
 договоры по экономическим вопросам
 договоры по гуманитарным вопросам
 договоры в области безопасности и т. д.

по форме договора
 письменные
 устные

по времени действия
 бессрочные
 срочные
 краткосрочные

по пространству действия
 региональные
 универсальные

Форма и структура международных договоров
Договор может заключаться в письменной или устной форме. Договоры в устной форме заключаются очень редко, поэтому наиболее распространённой формой является письменная.

К структуре договора относятся его составные части, такие как название договора, преамбула, основная и заключительная части, подписи сторон.

Преамбула является важной частью договора, поскольку в ней часто формулируется цель договора. Кроме того, преамбула используется при толковании договора.
Основная часть договора делится на статьи, которые могут быть сгруппированы в разделы, главы или части. В некоторых договорах
статьям, а также разделам (главам, частям) могут даваться наименования.
В заключительной части излагаются такие положения, как условия вступления в силу и прекращения договоров, язык, на котором
составлен текст договора, и т. д.
Международные договоры часто имеют приложения в виде протоколов, дополнительных протоколов, правил, обменных писем и т. д.

Заключение международных договоров

Стадии заключения международных договоров
 выдвижение договорной инициативы,
 подготовка текста договора,
 принятие текста договора,
 установление аутентичности текстов договора на разных языках,
 подписание договора
 выражение согласия договаривающихся сторон на обязательность договора.

Способы выражения согласия
 подписание
 обмен документами (нотами либо письмами)
 ратификация
 утверждение
 принятие
 одобрение
 присоединение
 подтверждение

Парафирование

Парафирование (от  — росчерк) — предварительное подписание договора (или его отдельных статей, подписание на каждой странице) в том случае, если международный договор полностью согласован между сторонами, но требует ещё одобрения правительств, заключающих договор, или когда подписание окончательно оформленного текста по каким-либо причинам откладывается. Парафирование состоит в том, что уполномоченные ставят под текстом договора не свои подписи и печати, а лишь параф — росчерк, часть фамилии или инициалы каждого из них. Иногда инициалы ставятся не только в конце текста, но и на каждой странице.

Парафирование означает, что согласование и редактирование договора закончены, и выработанный текст одобрен уполномоченными. Юридическое значение парафирования состоит в том, что оно связывает подписавших лиц обязательством считать переговоры по конкретным частям или по тексту в целом законченными. Тем не менее, парафирование не создаёт юридически обязательного согласованного текста, то есть оставляет возможность внесения изменений.

Парафирование не является обязательным этапом заключения договора; подписание уже оформленного и согласованного договора может быть отложено без парафирования. Парафирование не заменяет подписания договора. Парафированный договор может быть подписан после того, как отпадут обстоятельства, вызвавшие отсрочку заключения договора.

Внутреннее законодательство о международных договорах
В национальном праве положения о международных договорах закрепляются в конституции и специальных законах о международных соглашениях. В Конституции России такая норма содержится в ч. 4 ст. 15 — «Общепризнанные принципы и нормы международного права и международные договоры Российской Федерации являются составной частью её правовой системы. Если международным договором Российской Федерации установлены иные правила, чем предусмотренные законом, то применяются правила международного договора». Из данной статьи следует, что при расхождении внутреннего права (российских законов) и международного права (то есть заключённых Россией международных договоров), приоритет отдается второму. Тем не менее, каков при этом приоритет норм Конституции России — в ней явно не оговорёно.
Порядок заключения, изменения и прекращения международных договоров принятых Россией регламентирует Федеральный закон «О международных договорах Российской Федерации» от 15 июля 1995 года № 101-ФЗ, составленный с учетом норм Венской конвенции о праве международных договоров 1969 года. Аналогичные законы приняты во многих странах, в частности на Украине в 1993 году, в Армении в 2000 году, в Республике Беларусь в 2008 году и т.д.

См. также
 Мирный договор
 Международные договоры в России
 Конвенция
 WIPO Lex
 Конвенция ООН о договорах международной купли-продажи товаров
 Конвенция о договоре международной перевозки грузов автомобильным транспортом

Примечания

Литература
 Korean Mission to the Conference on the Limitation of Armament, Washington, D.C., 1921–1922. (1922). Korea's Appeal to the Conference on Limitation of Armament. Washington: U.S. Government Printing Office.
 Nicolson, Harold. (1936). Diplomacy, 1st ed. Oxford: Oxford University Press.
 Shaw, Malcolm Nathan. (1977). International Law, 1st ed. Sevenoaks, Kent: Hodder and Stoughton.
 Timothy L. Meyer, "From Contract to Legislation: The Logic of Modern International Lawmaking" 14 Chicago Journal of International Law 559 (2014), available at http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=2378870.
 Seah, Daniel. "Problems Concerning the International Law-Making Practice of ASEAN: A Reply to Chen Zhida" Asian Journal of International Law (2015)

Ссылки

 Международные договоры ООН
 База данных официальных текстов международных договоров
 Treaties and Selected other International Instruments – Resources
 Procedural history and related documents on The Guide to Practice on Reservations to Treaties in the Historic Archives of the United Nations Audiovisual Library of International Law
 Procedural history and related documents on the Articles on the Effects of Armed Conflicts on Treaties in the Historic Archives of the United Nations Audiovisual Library of International Law
 ISEA International Energy Treaties
 Treaties from UCB Libraries GovPubs
 Resource Guide on Treaties from the American Society of International Law
 Treaty Affairs at the United States Department of State
 Treaties Office at the European Union
 Peace Palace Library - Research Guide


text:
Sezon NHL 1920-1921 był czwartym sezonem ligi National Hockey League. W obydwu rundach udział wzięły cztery zespoły. W pierwszej rundzie rozegrano po 10 meczów, natomiast w drugiej 14 meczów. W tym sezonie udział wziął nowy zespół Hamilton Tigers, który powstał po przeprowadzce zespołu Quebec Bulldogs. Mistrzostwo ligi NHL (O'Brien Trophy) zdobyła drużyna Ottawa Senators, a Puchar Stanleya również drużyna Ottawa Senators.

Sezon zasadniczy
M = Mecze, W = Wygrane, P = Przegrane, R = Remisy, PKT = Punkty, GZ = Gole Zdobyte, GS = Gole Stracone, KwM = Kary w minutach

Playoffs

Mistrzostwo NHL

Ottawa Senators – Toronto St. Patricks

Ottawa wygrała bramkami 7-0 i zdobyli O'Brien Trophy

Finał Puchary Stanleya
Ottawa Senators – Vancouver Millionaires

Ottawa wygrało 3-2 i zdobyła Puchar Stanleya

1920 w Ameryce Północnej
1920 w hokeju na lodzie
1921 w Ameryce Północnej
1921 w hokeju na lodzie
Sezony NHL


text:
Elena Georgescu-Nedelc (ur. 10 kwietnia 1964 w Bukareszcie) – rumuńska wioślarka.

Osiągnięcia
 Mistrzostwa Świata – Tasmania 1990 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Wiedeń 1991 – ósemka – 3. miejsce.
 Igrzyska Olimpijskie – Barcelona 1992 – ósemka – 2. miejsce.
 Igrzyska Olimpijskie – Atlanta 1996 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Aiguebelette 1997 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Kolonia 1998 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – St. Catharines 1999 – ósemka – 1. miejsce.
 Igrzyska Olimpijskie – Sydney 2000 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Sewilla 2002 – ósemka – 4. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Mediolan 2003 – ósemka – 2. miejsce.
 Igrzyska Olimpijskie – Ateny 2004 – ósemka – 1. miejsce.
 Mistrzostwa Świata – Monachium 2007 – ósemka – 2. miejsce.
 Mistrzostwa Europy – Poznań 2007 – ósemka – 1. miejsce.
 Igrzyska Olimpijskie – Pekin 2008 – ósemka – 3. miejsce.

Przypisy

Urodzeni w 1964
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2008
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 2008
Medaliści Mistrzostw Europy w Wioślarstwie 2007
Medaliści Mistrzostw Świata w Wioślarstwie 2007
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2004
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 2004
Medaliści Mistrzostw Świata w Wioślarstwie 2003
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2000
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 2000
Medaliści Mistrzostw Świata w Wioślarstwie 1999
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 1996
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 1996
Wioślarze na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 1992
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 1992
Rumuńscy wioślarze
Rumuńscy medaliści olimpijscy
Ludzie urodzeni w Bukareszcie


text:
Windows DVD Maker este proiectat pentru crearea filmelor DVD care pot fi redate pe DVD player. Este inclusă în Windows Vista și Windows 7 în edițiile Home Premium și Ultimate.

Microsoft


text:
La discographie de BoA, chanteuse sud-coréenne, est composée de seize albums studio, cinq extended plays, septante-six singles et six compilations. La plupart des albums en coréen, en japonais ou en anglais ont également été distribués au Japon.

Albums

Albums studio

Extended plays

Compilations

Albums remix

Albums live

Singles

Singles en tant qu'artiste principale

Singles avec d'autres artistes

Singles promotionnels

Participations

Participations à d'autres albums
 2000 : Waiting for White Christmas (창밖을 봐요), Merry Christmas et Christmas Time de l'album Christmas Winter Vacation in SMTown.com de SM Town
 2001 : I Want  de l'album The Promise de Fly to the Sky et Kangta
 2001 : Feliz Navidad, Angel Eyes et Winter Wind (겨울바람) de l'album Christmas Winter Vacation in SMTown.com: Angel Eyes de SM Town
 2002 : Summer Vacation, My Boy et Amazing Kiss (Korean Version) de l'album Summer Vacation in SMTown.com de SM Town
 2002 : My Angel, My Light, Snow in My Mind (feat. Shoo et M.I.L.K), Dear My Family et Jewel Song (Korean Version) de l'album 2002 Winter Vacation in SMTown.com: My Angel My Light de SM Town
 2003 : Hello! Summer!, Summer in Dream (feat. Moon Hee-joon, Shoo, Jae Won, Seo Hyun-jin & Jae Young) et Romeo de l'album 2003 Summer Vacation in SMTown.com de SM Town
 2003 : Snowflake (두번째 겨울) et Feel the Same (Korean Version) de l'album 2003 Winter Vacation in SMTown.com de SM Town
 2004 : Hot Mail (여름편지), Lollipop et Midnight Parade (Korean Version) de l'album 2004 Summer Vacation in SMTown.com de SM Town
 2006 : Survival Dance (No No Cry More) de l'album Lif-e-Motions de TRF
 2006 : Full Sun (Red Sun) et Touch de l'album 2006 Summer SMTown de SM Town
 2006 : Snow Dream et Dotch (Korean Version) de l'album 2006 Winter SMTown: Snow Dream de SM Town
 2007 : Let's Go on a Trip!, Eve Warning (이브의 경고) (feat. Shindong), Tie Clam Shells (A Cappella) (조개껍질 묶어) (feat. Junsu, Changmin, Ryeowook, Yesung, Lina & Sunday) de l'album 2007 Summer SMTown: Fragile de SM Town
 2007 : Promise U et Daydream de l'album Anyband de Anyband
 2007 : Only Love et On December 27th (12월 27일) de l'album 2007 Winter SMTown: Only Love de SM Town
 2009 : Beautiful (feat. Akon et Kardinal Offishall) de l'album Freedom d'Akon
 2009 : Egao no Yukue (笑顔の行方) et Love Love Love de l'album Minna de Dori Suru? Do You Dreams Come True? Special Live! de Dreams Come True
 2011 : Distance de l'album 2011 Winter SMTown: The Warmest Gift de SM Town
 2013 : Let Me In de l'album Make Your Move

Participations à d'autres singles
 2004 : O Holy Night du single Hug de TVXQ

Notes et références

Liens externes

  Site officiel

BoA
BoA


text:
Le chamling (ou camling, rodung) est une langue tibéto-birmane parlée au Népal.

Répartition géographique
Le chamling est parlé dans les districts de Khotang et d'Udayapur, rattachés à la zone de Sagarmatha. La langue est également parlée en Inde, au Sikkim et au Bengale oriental.

Classification interne
Le chamling est une des langues kiranti, un sous-groupe des langues himalayennes de la famille tibéto-birmane.

Notes et références

Sources
  Bag-Ayagyami Yalungcha, 2008, Kiranti-Rodung Compounding, Nepalese Linguistics 23, .

Lien externe

Inventaire de langues
Langue kiranti
Langue au Népal


text:
Липне́ва кри́за (, , , , ) — дипломатична криза між провідними державами Європи у липні 1914 року, що призвела до Першої світової війни.

Криза розгорнулась після резонансного вбивства 28 червня 1914 року членом організації «Млада Босна» Гаврилом Принципом спадкоємця австрійського трону Франца Фердинанда в Сараєво. В період з кінця червня до початку серпня того року з боку урядів практично всіх великих держав спостерігались певна зовнішньополітична нерішучість, адже рішення кожного з них могло обмежити свободу дій інших урядів і призвести до передбачуваних наслідків — масштабної війни.

Витоки кризи

На початку XX століття в Австро-Угорщині активізувався національний рух слов'янських народів, натхненником якого на Балканах було незалежне Сербське королівство. Ідея об'єднання південних слов'ян навколо Сербії справляла значний вплив і на слов'ян Австро-Угорщини. В окремих послідовників ця ідея формувала радикальні погляди, в результаті чого вони стали на шлях терору.

Сербські націоналісти розцінили появу австрійського престолонаслідника на Балканах як свідому образу всіх південних слов'ян. Одразу після вбивства слідство визначило, що всі терористи були підданими Габсбурзької імперії та перед замахом на Франца Фердинанда встигли отримати зброю з Сербії. Австрійські слідчі помилково встановили, що ініціатором акції стала сербська націоналістична організація «Народний захист»; насправді ж контроль над операцією здійснював очільник сербської розвідки . Оскільки терористи зізнались, що перетнути кордон їм допомогли сербські прикордонники, в австрійців з'явились вагомі причини звинуватити Сербію в тероризмі. Частина австро-угорських політиків та військових вважала, цю проблему необхідно було вирішувати силовим шляхом, адже сербська влада, на їхню думку, робила все для того, аби підірвати становище монархії на Балканському півострові.

Австрійсько-сербські відносини

Позиція Австро-Угорщини

Австро-угорські політичні кола хвилював той вплив, який Сербія могла справити на слов'ян, що проживали в імперії. Будь-які спроби сербів до найменшого національного сепаратизму розцінювались імперською владою як пряма загроза існуванню Австро-Угорської держави. Вбивство ерцгерцога стало для Австрії виправданням агресивних дій проти Сербії, які могли б ліквідувати таку загрозу. Окрім того, монархія більше не могла протидіяти Сербії у зайнятті значних територій внаслідок Балканських війн.

Керівником генштабу бароном Францем Конрадом фон Гьотцендорфом було прийнято рішення — негайно оголосити мобілізацію і таким чином змусити сербський уряд здійснювати посилений контроль над терористичними угрупуваннями з метою призупинення подібних антиавстрійських дій. Проти такого вирішення проблеми існував аргумент — загроза військового виступу проти сербів могла викликати спалах націоналізму в Чехії і призвести до революції. Проти також виступав посол Австро-Угорщини у Великій Британії Альберт фон Менсдорфф-Пуллі-Дітріхштейн.

Успіх будь-якої акції проти Сербії залежав від того, чи виступить в підтримку Сербії Російська імперія. Уряд Австро-Угорщини боявся цього, однак ще з часів Боснійської кризи сподівався на підтримку Німеччини.

Невдовзі міністр закордонних справ Австро-Угорщини граф Бертхольд та Конрад фон Гьотцендорф вирішили прохати Німеччину про підтримку. Кайзер запевнив австрійців, що Австрія може розраховувати на повну підтримку Німеччини, навіть у випадку втручання Росії.

Австрійський ультиматум Сербії

На засіданні Ради міністрів Австро-Угорщини 7 липня прем'єр-міністр Угорщини граф Іштван Тиса заявив, що вирішено виступати проти Сербії. 14 липня уряд Австрії погодився з угорським проектом ультиматуму, а 19 липня було остаточно затверджено його текст. Ультиматум мав бути вручений сербському урядові 23 липня.

За цим документом, Сербія мала погодитись на низку фактично неприйнятних для держави умов:

 заборону антиавстрійської пропаганди в Сербії;
 розпуск сербської націоналістичної партії «Народна Одбрана»;
 проведення чистки офіцерів та чиновників, помічених у пропаганді проти Австрії;
 арешт офіцерів, яких підозрюють у співпраці та прикритті тих, хто вбив ерцгерцога;
 посилення контролю на сербсько-австро-угорському кордоні;
 представники уряду Австро-Угорщини мали брати участь у сербському розслідуванні змови та придушенні підривних дій проти Австрії.

Австрія вважала, що саме цей момент для початку війни є найсприятливішим навіть у випадку втручання Росії з огляду на те, що остання ще не була готовою до війни. У цьому випадку чекати кілька років вбачалося загрозливим, адже Російська імперія могла за цей час посилитись. Німеччина неодноразово заявляла про свої наміри підтримати австрійців, але сподівалась на страх російських урядовців.

Впродовж трьох тижнів з часу вбивства Франца Фердинанда не було помітно ознак, що вказували б на міжнародну кризу; командувач сербською армією в цей час взагалі відпочивав на австрійському курорті. Австро-Угорщина ж затримувала відправлення ультиматуму Сербії, адже хотіла дати більше часу на заготівлю продовольства перед тим, як господарство імперії зазнає втрат.

До 23 липня з робочим візитом в Петербурзі з метою дипломатичних переговорів перебував французький президент Раймон Пуанкаре. Хоча очільник міністерства закордонних справ Росії Сергій Сазонов був у відпустці, російський уряд вже знав, що Австрія готує військову інтервенцію проти Сербії. Коли 20 липня Пуанкаре приїхав до Росії, як німці, так і австрійці занепокоїлись тим фактом, що на рішення російського уряду міг впливати антинімецьки налаштований Микола II та посол Франції. Хоча нічого конкретного на перемовинах вирішено не було, візит свідчив про непорушність колишнього союзу між Францією та Росією.

23 липня австро-угорський ультиматум був вручений сербським міністрам. На відповідь відводилось 48 годин. Російський міністр Сазонов заявив, що це стало початком європейської війни. Для Сербії ж ультиматум став серйозною несподіванкою. Держава була послаблена двома війнами і переживала внутрішньополітичну кризу; сербський уряд намагався затягнути час, сподіваючись на можливість посередництва італійського короля, дядька принца-регента Александра. Проте австрійці досить жорстко обмежили час на роздуми і вирішувати необхідно було терміново. Є свідчення, що серби були готові прийняти ультиматум повністю, однак виникли суперечки з приводу розслідування вбивства ерцгерцога. Цього було достатньо для посилення ультиматуму: якби серби не прийняли абсолютно всіх його пунктів, це стало б приводом до повного розриву дипломатичних відносин.

Негативна сербська відповідь 25 липня була розцінена австрійцями як незадовільна. Дехто з урядовців вважав, що Сербія так рішуче відкинула вимоги через підтримку, яку на той час їй вже могла запропонувати Росія. Проте регент Сербії відправив персональне звернення до російського імператора лише 24 липня. В ньому він скаржився на те, що австрійські вимоги принизливі, а часу для їх прийняття було надто замало. Відповідь Росії стала передбачуваною й однозначною: Австрію було звинувачено в зумисній провокації війни, а сербів запевнили в частковій мобілізації російських військ.

Протягом всієї кризи австрійський та німецький уряди побоювались того, що австрійські вимоги до Сербії спровокують вступ до війни Росії, що в свою чергу могло призвести до європейської війни; однак вони вірили, що рішучі дії Австрії, яку підтримає Німеччина, зроблять це малоймовірним.

Оголошення війни Сербії

25 липня Австро-Угорщина розпочала часткову мобілізацію. Німецький уряд наполягав на тому, щоб військові дії Австрії проти Сербії розпочались терміново, адже будь-яке затягування початку операцій розглядалось як велика небезпека через ризик втручання інших держав. Наступного дня керівник генерального штабу Австро-Угорщини генерал Конрад фон Гьотцендорф був змушений визнати, що мобілізаційні плани не дозволяють атакувати Сербію раніше 12 серпня. Однак рішення про початок війни вже було прийняте, тим більше що відповідь сербів на австрійську ноту від 23 липня австрійців не задовольняла. 28 липня Австро-Угорська імперія оголосила війну Сербії, приводом до чого стала чутка про атаку австро-угорського підрозділу на кордоні Боснії сербськими військами.

Російська мобілізація та реакція Німеччини

27 липня Микола II оголосив мобілізацію у чотирьох військових округах, а 30 липня заявив про загальну мобілізацію. В цей час у Австро-Угорщини та Німеччини з'явились підстави вважати, що Франція не надто впевнено підтримує Росію, адже французький уряд діяв нерішуче. Однак французький посол у Петербурзі Моріс Палеолог запевняв росіян, що Франція готова виконати зобов'язання союзника. 27 липня міністри обох сторін висловили сподівання, що в разі початку війни російське командування терміново розгорне військові дії у Східній Пруссії.

Після оголошення Австрією війни Сербії ситуація погіршилась. Німецький уряд тепер прямо погрожував Франції, заявляючи про необхідність введення «стану загрози війни», що означало підготовку до мобілізації.

Вранці 29 липня російський імператор підписав два альтернативних декрети: один про часткову, а інший — про загальну мобілізацію. Ввечері німецький канцлер Теобальд Бетман-Гольвег телеграфував Сазонову про те, що подальші дії з мобілізації Росії змусять Німеччину почати мобілізацію у відповідь, і тоді європейської війни навряд чи можна буде уникнути. Кайзер також надіслав телеграму досить мирного характеру Миколі II, заявивши про те, що він, тиснучи на австрійців, прикладає останні зусилля для попередження війни і сподівається на розуміння Росії.

30 липня Вільгельм II заявив, що для того, аби серби виконали свою обіцянку, австрійцям необхідно окупувати Белград. Німецький начальник генштабу Гельмут фон Мольтке також схиляв австрійського генерала Конрада фон Гьотцендорфа до проведення негайної мобілізації. Проте австрійський уряд вже оголосив, що не має наміру захоплювати назавжди будь-які сербські території.

Після оголошення Росією мобілізації в європейських газетах поширилась думка, що Німеччина також мобілізовує війська. Підстави для такої інформації були, оскільки тепер німцям більше не потрібно було затягувати час. 31 липня було опубліковано розпорядження про те, що настала загроза війни, а в бік Росії в ультимативній формі спрямовувались прямі погрози:

Ця заява свідчила про те, що липнева криза вступила в нову стадію. Австрійський уряд сподівався, що жорсткі міри проти Сербії та заяви Німеччини про підтримку стримуватимуть Росію. Росія ж, в свою чергу, сподівалась на те, що демонстрація своєї сили проти Австрії дозволить її контролювати і стримуватиме Німеччину. Німеччина тепер вважала, що військові дії проти Сербії необхідно зупинити, адже німецька мобілізація може запобігти виступу росіян проти Австрії.

З цього приводу Вінстон Черчилль писав дружині:

Маневрування британського уряду

24 липня британський уряд почав проявляти глибоке занепокоєння з приводу ситуації, що склалась. Перед цим граф Менсдорф, посол Австро-Угорщини в Лондоні, особисто повідомив міністру закордонних справ Британії Едварду Грею про наміри Австрії вимагати від Сербії виконання ультиматуму в лімітований термін. Грей так оцінив цей крок австрійського уряду:

25 липня Едвард Грей заявив, що Британія, Німеччина, Франція та Італія, які, на відміну від Австрії, не мали прямих претензій до Сербії, повинні діяти разом для збереження миру. 26 липня він запропонував скликати конференцію з метою вирішення подальших миротворчих дій, однак вже скоро зрозумів, що війну між Австрією та Сербією не вдасться локалізувати.

27 липня Грей вперше поставив питання про вступ Британії у війну в разі початку військових дій Німеччини проти Франції. Хоча серед членів кабінету міністрів виникла значна опозиція до ідеї вступу Британії у війну, було прийнято рішення про бойову готовність британського флоту, який у той час саме перебував на маневрах.

27 липня німецький посол у Лондоні передав рейхсканцлеру Теобальду Бетман-Гольвегу телеграму Грея, в якому міністр закордонних справ просив німців натиснути на Австрію з метою прийняття сербської відповіді на ультиматум. Британці сподівались, що майбутнє англо-німецьких відносин прямо залежить від спільних миротворчих дій. Грей заявляв, що він зробив все для того, аби змусити Росію проявити витримку.

Між 28 та 31 липня події розвивались дуже стрімко. Грей ще мав певні надії на успішне посередництво, однак скоро зрозумів, що австрійці сербам нічим не поступляться. Ініціатива дипломата зазнала краху, і місця для політичних маневрів Британії не залишилось. Змінились проблеми, які постали перед британським урядом: тепер він, з одного боку, опинився перед зростаючим тиском з боку Франції та Росії, які вимагали підтримати їх; а з іншого, Німеччина бажала британського нейтралітету.

Ще 25 липня британський посол у Петербурзі  повідомив Сазонову, що за підтримки Британією Франції та Росії війни не буде. Пізніше він заявляв французам, що в разі вступу у війну Німеччини та Франції Британія, яка здійснила всі запобіжні заходи, не буде стояти в стороні. Однак під час перемовин з Німеччиною, коли Бетман-Гольвег запропонував Британії нейтралітет, Грей почав сумніватись і, відмовляючись від угоди, пояснював це необхідністю збереження свободи дій в умовах кризи. Довгий час британці боялись, що їх активна підтримка Франції та Росії зробить уряд останньої більш непримиренним і змусить відмовитись від переговорів. 29 липня кабінет міністрів визнавав, що далі залишатись в стороні не можна.

1 серпня Едвард Грей, який так і не отримав згоди кабінету міністрів на виступ Британії на боці Франції та Росії, ще вірив, що можна відновити прямі переговори між Росією та Австрією, адже шанс ненападу Німеччини на Францію ще існував. Європейська спільнота помилково вважала, що він зробить пропозицію про британський нейтралітет навіть у випадку війни Росії та Франції з Німеччиною. Вже вночі британський посол в Парижі отримав телеграму Грея:

В 15 годин 40 хвилин Франція оголосила загальну мобілізацію. Військовий міністр Франції висловив сподівання, що Британія їх підтримає. Наступного ранку, 2 серпня, Грей роздав вказівки не здійснювати передчасно жодних дій, однак сумніви британців вже були розвіяні, адже Німеччина та Росія вступили у війну. 4 серпня Британія офіційно оголосила війну Німеччині.

Франція в період кризи

Бельгійська проблема

План війни на два фронти генерала Шліффена, висунутий німцями ще в 1905 році, ґрунтувався на тому, що будь-яка війна з Росією буде супроводжуватись війною з її союзником — Францією. Кампанія мала розпочатись рішучою атакою на Заході, для чого необхідним було проходження німецьких військ через Бельгію.

Бельгійський нейтралітет гарантувався міжнародними домовленостями з боку Франції та Пруссії 1839 та 1870 років. Крім того, Британія оголосила, що бере на себе відповідальність бельгійського гаранта. В останні роки перед війною уряд Бельгії стояв осторонь європейських союзів і постійно підкреслював свою нейтральну позицію, не звертаючись за підтримкою до жодної з країн. Тим не менш, в липні бельгійці повідомили Британію, що вони мають намір організувати посильний супротив у разі порушення нейтралітету та територіальної цілісності держави.

29 липня Німеччина почала вимагати від бельгійців дозволу на перетин кордону в обмін на збереження суверенітету та цілісності території Бельгії. Перед тим, як німецька нота прийшла до Бельгії, Едвард Грей запитав урядовців Франції та Німеччини, чи готові вони поважати бельгійський нейтралітет до тих пір, поки певна сторона не порушить його. Французи одразу ж відповіли стверджувально, а німці затримали відповідь. Грей доповів про це бельгійському урядові, однак останній ще не бачив причин для перевірки намірів інших держав щодо себе і заявив про хороші відносини з сусідами. Питання про нейтралітет було важливим для британців, однак не настільки, щоб одразу ж зважитись на підтримку Франції. За словами Черчилля, «якщо Німеччина вторгнеться лише на невелику територію Бельгії, бельгійський уряд заявить протест та підкориться».

Тиск на Британію

На думку британських консерваторів, Британія не могла брати участь у великій війні, адже це означало б відмову від незалежності в зовнішній політиці. Французька сторона по поверненню з Петербурга навпаки сподівалась не негайну дієву підтримку Британії, адже ще в 1912 році Грей та французький посол погодились на співпрацю в разі небезпеки в Європі.

До 30 липня французькі війська вже були підтягнуті до німецького кордону на відстань 10 км. Через 48 годин свобода дій французів була обмежена проголошенням Німеччиною війни Росії. Умови союзу з Росією зобов'язували Францію також вступити у війну, але уряд погано розумів, що це потягне за собою негайний напад Німеччини. Уряд Франції постійно підкреслював, що єдиним засобом відвернення війни є заява Британії про підтримку. 1 серпня Пуанкаре в Лондоні вручив королю Георгу V особистий лист, в якому писав:

У своїй відповіді король ухилявся ще більше, ніж британський уряд. На цей час французи сподівались вже не лише на моральну підтримку, а й на спільні дії флоту та армії, однак позиція Британії, як і раніше, була нечіткою.

Лише коли Німеччина окупувала Люксембург і надійшли звістки про порушення французького кордону, британський кабінет міністрів підтвердив свої обов'язки щодо Франції і прийняв рішення про її захист на морі у разі входу німецького флоту в Ла-Манш або військових операцій проти французів через Північне море. Кабінет міністрів Британії заявив, що порушення нейтралітету Бельгії є приводом до війни, але про висадку британцями сухопутних сил на континенті досі не йшлося. Тиск французької дипломатії у цьому напрямку в умовах мобілізації російських та французьких сил тривалий час не призводив до очікуваних наслідків.

Німецько-французькі відносини

Протягом 2 та 3 серпня у Європі поширились чутки про військові дії на Заході. І французький, і німецький уряди взаємно звинувачували один одного. Траплялись випадки перетину кордону патрулями з обох боків, а в пресі публікувались донесення, які після перевірки виявлялись фальсифікаціями (наприклад, про бомбардування французьким аеропланом Нюрнбергу чи свідоме зараження холерою).

1 серпня німці подали декларацію про те, що Франція повинна залишатись нейтральною у війні з Росією, однак наказали своєму послу в Парижі поки не передавати її. Виникли розбіжності з приводу того, як саме передати Франції оголошення про війну. Мольтке та державний секретар флоту Альфред фон Тірпіц взагалі не бачили в цьому необхідності, адже сподівались, що Франція першою розпочне бойові дії. Французька та німецька декларації вийшли через декілька годин одна за одною, однак на відміну від Франції, яка могла чекати, німці для успішної реалізації плану Шліффена повинні були квапитись.

Ввечері 2 серпня Бельгії був наданий ультиматум з терміном в одну добу. Він був рішуче відкинутий бельгійським урядом та королем, як і заява про те, що для королівства нібито існує певна французька загроза. У відповідь одразу ж були віддані накази про наступ німецьких військ на Бельгію.

Відтоді як для Німеччини, так і для Франції важливим було пояснити своїм народам політику війни і обґрунтувати необхідність її ведення нейтральним державам, яких вони сподівались втягнути в конфлікт. Німці, наголошуючи, що росіяни першими оголосили про мобілізацію, намагались перекласти на Росію частину вини, хоча саме вони проголосили війну офіційно. Виступ проти Франції послабив їхні позиції, а передача декларації про війну разом із вторгненням у Бельгію зробили подальше звернення Німеччини до Британії неможливим. Після офіційного висловлення позиції Британії Грей 3 серпня телеграфував у Берлін, наполягаючи на необхідності збереження бельгійського нейтралітету. Цього ж дня Німеччина офіційно оголосила війну Франції. 6 серпня британський кабінет нарешті погодився відправити до Франції британські експедиційні сили.

Позиція Італії

Італія була єдиною з впливових держав, що зберігала в період кризи певну самостійність дій. Міністр закордонних справ Італії  спостерігав за подіями з хвилюванням, однак з наміром діяти виключно в національних інтересах. Формально Італія перебувала в союзі з Німеччиною та Австро-Угорщиною, який був поновлений 1912 року. Насправді ж італійсько-австрійські відносини були натягнутими через національне питання італійців у імперії, а також прагнення до повернення Трієста, Південного Тіролю та претензій на Далматинське узбережжя. Окрім того, між урядами обох держав постійно виникали конфлікти через новостворене Албанське князівство, на теренах якого сходились їх стратегічні інтереси.

Італійський уряд був занепокоєний невизначеним характером австрійських дій проти Сербії. Деякі компенсації Італії могло надати те, що Австро-Угорщина потребувала італійської підтримки. 9 липня на перемовинах з німецьким послом італійській стороні дали зрозуміти, що без серйозної військової підтримки Австрії на територіальні поступки сподіватись не варто. Італія до останнього відмовлялась приймати на себе подібні зобов'язання через те, що це не мало для неї сенсу і сподівалась уникнути війни, хоча це не заважало їй вбачати й надалі своїми союзниками Австро-Угорщину та Німеччину (плани кооперації та спільних військових дій на обох фронтах та на морі все ж таки розроблялись). Італійці були впевнені, що зі вступом у війну Британії узбережжя Італії будуть атаковані а торгівля зруйнована; поряд з цим сильною була антиавстрійська громадська думка.

Після тривалих роздумів, 2 серпня італійський уряд незначною більшістю голосів прийняв рішення залишатись нейтральним.  сподівався, що надалі він зможе проводити нейтральну політику, формально не виходячи зі складу Троїстого союзу, однак подібні намагання Австро-Угорщина розцінила як шантаж.

Під час кризи Франція та Британія утримувались від будь-якого тиску на Італію, хоча британці й бажали об'єднання з італійцями за першої ж можливості посередництва. Італійську декларацію про нейтралітет Британія сприйняла з полегшенням; відтоді обидві держави сподівались, що Італія зможе ще більше віддалитись від Німеччини з Австрією. В перші місяці війни дипломатичні зусилля великих держав були спрямовані на отримання підтримки Італії так само, як і інших неприєднаних країн (нейтральної з 3 серпня Румунії, Греції та Болгарії).

Австрійська декларація про війну від 6 серпня стала прорахунком для імперії, оскільки урядовці сподівались на залякування Росії. Франція та Британія оголосили війну Австрії 12 серпня досить неохоче. Характер умов та терміни декларацій про війну залежали від того, що всі уряди хотіли виправдати свої дії перед власними громадянами, однак мало хто розумів справжні причини, тривалість та наслідки війни.

Наслідки кризи

Події липня 1914 року зробили початок бойових дій у Європі невідворотним. В історіографії різних країн зустрічаються звинувачення у розв'язанні війни як у бік Німеччини чи Австро-Угорщини, так і країн Антанти. Загалом, вина за це лежить на урядовцях практично всіх країн, що так чи інакше були втягнені в кризу і або приймали рішення поспіхом (наприклад, необдумані дії Гельмута Мольтке), або взагалі утримались від будь-яких дій і покладались на випадок (тривале маневрування Едварда Грея). Окремі політики своїми діями взагалі виключали мирне розв'язання липневої кризи.

Затягування рішень з боку урядів різних країн ще більше призвело до загострення міжнародної ситуації. Сподіваючись не втратити свої колоніальні володіння і зберегти панування на морі, британський уряд в результаті фактично сприяв переходу європейської війни у світову. Рішення британців також вплинуло і на подальшу позицію США. 6 серпня Австро-Угорщина формально заявила про війну Російській імперії. З цього часу головні зусилля дипломатії як Антанти, так і Троїстого союзу були направлені на пошук нових союзників. Так, 23 серпня на боці Антанти виступила Японія, а в жовтні до Троїстого союзу приєдналась Османська імперія.

Документи та преса

Див. також

 Сараєвське вбивство
 Перша світова війна
 Липневий ультиматум

Примітки

Література
 Б. М. Гончар. Липнева криза 1914 // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т. /Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. — К: Знання України, 2004 — Т.1 — 760с. ISBN 966-316-039-X
 Джолл Дж. Истоки первой мировой войны. — Ростов-на-Дону: «Феникс», 1998. — С. 29-73.
 Полетика Н. П. Возникновение первой мировой войны: июльский кризис 1914 г. — М.: «Мысль», 1964. — С. 129—252.
 Зайончковский А. Мировая война 1914—1918 гг. В 2-х томах. — Т. 1. — М.: «Воениздат», 1938. — С. 15.
 Могилевич А. А., Айрапетян М. Э. На путях к мировой войне, 1914—1918 гг. — М.: Гос. изд-во полит. лит-ры., 1940. — С. 238.
 Уткин А. И. Первая Мировая война . — М.: «Алгоритм», 2001. — С. 77-80.
 Потемкин В. П. История дипломатии. В 3-х т. — Т. 2. — М: Гос. социально-экон. изд.-во, 1941. — Глава 12-13.
 Ісламов Т. М. Австро-Угорщина в першій світовій війні. Крах імперії / Пер. з рос. Оніщенко. М. П.  // «Новая и новейшая история», № 5. — 2001.

Історія Європи
Липень 1914
Перша світова війна
Дипломатичні інциденти
Ультиматуми


text:
Tancrède Voituriez, né en  est un écrivain et économiste français, spécialiste du commerce agricole et du développement.

Biographie

Tancrède Voituriez est né en 1968 à Nouméa (Nouvelle-Calédonie, territoire français). Il vit actuellement à Paris (France). Il travaille à l'Institut du Développement Durable et des Relations International (IDDRI) et enseigne à Sciences Po Paris dans la Paris School of International Affairs (PSIA). Tancrède Voituriez a réalisé de nombreux ouvrages.

Œuvres
 Les grandes perturbations surviennent dans les régions où l'atmosphère est d'ordinaire instable ou Les cochons de la colère, Paris, Éditions Grasset et Fasquelle, 2003, 247 p.
 L'Engagement, Paris, Éditions Grasset et Fasquelle, 2007, 337 p.
 Les Lois de l'économie, Paris, Éditions Grasset et Fasquelle, 2010, 201 p.
 L'Invention de la pauvreté, Paris, Éditions Grasset et Fasquelle, 2013, 464 p.
 L'Empire du ciel, Paris, Éditions Grasset et Fasquelle, 2016, 160 p.
 Piraterie, Paris, Éditions Grasset, 2021, 304 p.

Liens externes

Notes et références

Écrivain français du XXIe siècle
Romancier français du XXIe siècle
Économiste français du XXIe siècle
Naissance en 1968
Naissance à Nouméa


text:
Fantoma mea iubită (titlu original: Ghost) este un film american romantic thriller fantastic din 1990. Este scris de Bruce Joel Rubin și regizat de Jerry Zucker. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Patrick Swayze, Demi Moore, Tony Goldwyn și Whoopi Goldberg.

Filmul a avut un succes comercial uriaș, având încasări la box office de 505,7 milioane $ la un buget de 22 milioane $. A fost filmul cu cele mai mari încasări în 1990. Ajustat pentru inflație,  Fantoma mea iubită ar fi al 93-lea film cu cele mai mari încasări din istorie la nivel național (în Statele Unite).

Prezentare

Filmul prezintă o tânără aflată în pericol (Moore) și fantoma iubitului ei  ucis (Swayze) care încearcă s-o salveze cu ajutorul unui medium reticent (Goldberg), care și-a falsificat puterile sale.

Distribuție
 Patrick Swayze - Sam Wheat
 Demi Moore - Molly Jensen
 Whoopi Goldberg - Oda Mae Brown
 Tony Goldwyn  - Carl Bruner
 Rick Aviles - Willie Lopez
 Vincent Schiavelli - Subway Ghost
 Gail Boggs - Oda Mae's Sister
 Armelia McQueen - Oda Mae's Sister
 Phil Leeds - Emergency Room Ghost
 Augie Blunt - Orlando

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme fantastice din anii 1990

Filme din 1990
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Jerry Zucker
Filme fantastice din anii 1990
Filme de dragoste
Filme Paramount Pictures
Premiul Saturn pentru cel mai bun film fantastic
Filme thriller din anii 1990
Filme cu fantome


text:
Robin Hood (The Adventures of Robin Hood) è una serie televisiva britannica in 143 episodi trasmessi per la prima volta nel corso di 4 stagioni dal 1955 al 1960.

È basata sul personaggio di Robin Hood ed è interpretata da Richard Greene, nel ruolo di Robin Hood, e da Alan Wheatley, nel ruolo della sua nemesi, lo sceriffo di Nottingham. Mentre alcuni episodi inscenano le tradizionali storie di Robin Hood, la maggior parte degli episodi sono storie originali create dagli autori.

Trama

Personaggi e interpreti

Personaggi principali
Robin Hood (143 episodi, 1955-1960), interpretato da Richard Greene.
Derwent (112 episodi, 1955-1960), interpretato da Victor Woolf.
Little John (105 episodi, 1955-1960), interpretato da Archie Duncan.
Friar Tuck (90 episodi, 1955-1960), interpretato da Alexander Gauge.
Sceriffo di Nottingham (80 episodi, 1955-1960), interpretato da Alan Wheatley.
Will Scarlett (64 episodi, 1956-1960), interpretato da Paul Eddington.
Maid Marian (47 episodi, 1955-1957), interpretata da Bernadette O'Farrell.
Maid Marian (37 episodi, 1957-1960), interpretata da Patricia Driscoll.

Personaggi secondari
Quentin (18 episodi, 1956-1957), interpretato da Shaun O'Riordan.
Joan (16 episodi, 1955-1960), interpretata da Simone Lovell.
 Sceriffo di Nottingham (15 episodi, 1957-1960), interpretato da John Arnatt.
Eldred (13 episodi, 1956-1957), interpretato da Peter Bennett.
Edgar (13 episodi, 1957-1960), interpretato da Terry Yorke.
Little John (11 episodi, 1955-1956), interpretato da Rufus Cruikshank.
Rolf (9 episodi, 1956-1958), interpretato da Paul Hansard.
Cook (8 episodi, 1957-1960), interpretato da Edmond Warwick.
Ned (8 episodi, 1955), interpretato da John Drake.
Sir Richard of the Lea (7 episodi, 1955-1958), interpretato da Ian Hunter.
Lady Leonia (7 episodi, 1955-1958), interpretata da Patricia Burke.
Barty (7 episodi, 1957-1960), interpretato da Nigel Davenport.
tenente Howard (7 episodi, 1956-1957), interpretato da Alan Edwards.
Edgar (5 episodi, 1955-1957), interpretato da Alfie Bass.
Principe John (5 episodi, 1956-1958), interpretato da Donald Pleasence.
Abbot (5 episodi, 1955-1960), interpretato da Charles Lloyd Pack.
Will (5 episodi, 1957-1958), interpretato da Tony Thawnton.
Duncan di Stoneykirk (4 episodi, 1955-1960), interpretato da Hugh McDermott.
Conte di Waldern (4 episodi, 1955-1960), interpretato da Leslie Phillips.
Jason (4 episodi, 1957-1960), interpretato da Harry H. Corbett.
Barone Barclay (4 episodi, 1957-1958), interpretato da Bryan Coleman.
Anselm (4 episodi, 1956-1958), interpretato da Hal Osmond.
Principe Arthur (4 episodi, 1955-1957), interpretato da Peter Asher.
Alison (4 episodi, 1958), interpretato da Anne Reid.

Produzione
La serie fu prodotta da Incorporated Television Company, Sapphire Films e Yeoman Films e girata nel Northumberland, nell'East Sussex e nel Surrey in Inghilterra. Le musiche furono composte da Edwin Astley e Albert Elms.

Registi
Tra i registi della serie sono accreditati:

Terry Bishop (35 episodi, 1956-1960)
Bernard Knowles (19 episodi, 1955-1959)
Ralph Smart (19 episodi, 1955-1956)
Robert Day (12 episodi, 1957-1960)
Peter Seabourne (12 episodi, 1958-1960)
Terence Fisher (11 episodi, 1956-1957)
Anthony Squire (8 episodi, 1957-1960)
Don Chaffey (7 episodi, 1957-1958)
Lindsay Anderson (5 episodi, 1956-1957)
Gordon Parry (5 episodi, 1960)
Daniel Birt (4 episodi, 1955)
Peter Maxwell (4 episodi, 1958)
Arthur Crabtree (2 episodi, 1956)
Gerard Bryant (2 episodi, 1958)
Compton Bennett (2 episodi, 1960)

Distribuzione
La serie fu trasmessa nel Regno Unito dal 25 settembre 1955 al 12 novembre 1960 sulla rete televisiva Independent Television. In Italia è stata trasmessa su reti locali con il titolo Robin Hood.

Alcune delle uscite internazionali sono state:

nel Regno Unito il 25 settembre 1955 (The Adventures of Robin Hood)
negli Stati Uniti il 26 settembre 1955
in Francia il 9 febbraio 1965 (Robin des bois)
in Germania Ovest il 28 marzo 1971
 in Finlandia (Robin Hoodin seikkailuja)
 in Italia (Robin Hood)

Episodi

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Serie televisive di Robin Hood


text:
Badailhac est une commune française, située dans le département du Cantal en région Auvergne-Rhône-Alpes.

Géographie

Communes limitrophes

Urbanisme

Typologie
Badailhac est une commune rurale. Elle fait en effet partie des communes peu ou très peu denses, au sens de la grille communale de densité de l'Insee.

Par ailleurs la commune fait partie de l'aire d'attraction d'Aurillac, dont elle est une commune de la couronne. Cette aire, qui regroupe , est catégorisée dans les aires de  à moins de .

Occupation des sols

L'occupation des sols de la commune, telle qu'elle ressort de la base de données européenne d'occupation biophysique des sols Corine Land Cover (CLC), est marquée par l'importance des territoires agricoles (83,9 % en 2018), en augmentation par rapport à 1990 (77,8 %). La répartition détaillée en 2018 est la suivante :
prairies (67,5 %), zones agricoles hétérogènes (16,4 %), forêts (11,9 %), milieux à végétation arbustive et/ou herbacée (4,3 %).

L'IGN met par ailleurs à disposition un outil en ligne permettant de comparer l'évolution dans le temps de l'occupation des sols de la commune (ou de territoires à des échelles différentes). Plusieurs époques sont accessibles sous forme de cartes ou photos aériennes : la carte de Cassini (), la carte d'état-major (1820-1866) et la période actuelle (1950 à aujourd'hui).

Habitat et logement
En 2018, le nombre total de logements dans la commune était de 101, alors qu'il était de 95 en 2013 et de 87 en 2008.

Parmi ces logements, 58,1 % étaient des résidences principales, 32,9 % des résidences secondaires et 9 % des logements vacants. Ces logements étaient pour 95,9 % d'entre eux des maisons individuelles et pour 3,1 % des appartements.

Le tableau ci-dessous présente la typologie des logements à Badailhac en 2018 en comparaison avec celle du Cantal et de la France entière. Une caractéristique marquante du parc de logements est ainsi une proportion de résidences secondaires et logements occasionnels (32,9 %) supérieure à celle du département (20,4 %) et à celle de la France entière (9,7 %). Concernant le statut d'occupation de ces logements, 80,4 % des habitants de la commune sont propriétaires de leur logement (82,8 % en 2013), contre 70,4 % pour le Cantal et 57,5 pour la France entière.

Toponymie

Histoire

L'alleu de Badailhac a appartenu à Henri Ier de Rodez qui en fit don aux templiers de la commanderie de Carlat en 1219 avant de rejoindre la cinquième croisade. Après la dévolution des biens de l'ordre du Temple, les hospitaliers continuèrent à percevoir une rente sur la terre de Badailhac qui faisait alors partie de la paroisse de Raulhac.

En 1790, Badailhac est érigée en commune par démembrement de Raulhac.

Politique et administration

Découpage territorial
La commune de Badailhac est membre de la communauté de communes de Cère et Goul en Carladès, un établissement public de coopération intercommunale (EPCI) à fiscalité propre créé le  dont le siège est à Vic-sur-Cère. Ce dernier est par ailleurs membre d'autres groupements intercommunaux.

Sur le plan administratif, elle est rattachée à l'arrondissement d'Aurillac, à la circonscription administrative de l'État du Cantal et à la région Auvergne-Rhône-Alpes.

Sur le plan électoral, elle dépend du canton de Vic-sur-Cère pour l'élection des conseillers départementaux, depuis le redécoupage cantonal de 2014 entré en vigueur en 2015, et de la première circonscription du Cantal  pour les élections législatives, depuis le dernier découpage électoral de 2010.

Liste des maires

Population et société

Démographie

Culture locale et patrimoine

Lieux et monuments

 Le château de la Calsade appelé aussi le château de Bassignac de la Calsade -  - privé.

Personnalités liées à la commune
 Géraud-Marie Soubrier (1826-1899), évêque d'Oran de 1886 à 1898.

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des communes du Cantal
 Liste des anciennes communes du Cantal
 Liste des commanderies templières en Auvergne
 Commanderie templière puis hospitalière de Carlat

Liens externes

 Badailhac sur le site de l'Institut géographique national

Notes et références

Notes et cartes
 Notes

 Cartes

Références

Site de l'Insee

Autres sources

Commune dans le Cantal
Commune dans l'arrondissement d'Aurillac
Alleux, fiefs et seigneuries de l'ordre du Temple
Aire d'attraction d'Aurillac


text:
Ian Scott Smith, né le  à Melbourne et mort le  à Édimbourg, est un joueur écossais de rugby à XV sélectionné en équipe d'Écosse au poste de trois quart aile.

Biographie
Ian Smith dispute son premier test match le  contre l'équipe du pays de Galles et le dernier contre l'Irlande le . Ian Smith fait partie des , la première équipe écossaise à réussir le Grand Chelem en 1925, et sa contribution est forte : 8 essais. Il fait partie de la grande ligne de trois quarts de l'Université d'Oxford avec George MacPherson, George Aitken et Johnnie Wallace. Il participe au Tournoi des Cinq Nations de 1924 à 1927 et de 1929 à 1933. Il joue deux matches avec les Lions britanniques en 1924 contre l'Afrique du Sud. Ian Smith est d'ailleurs codétenteur du record d'essais marqués dans le Tournoi avec huit essais inscrits en 1925 : 4 contre la France et 4 contre le pays de Galles. Il est en plus le meilleur réalisateur d'essais écossais. Son record tient toujours, presque  après sa mort (il a seulement été égalé par Tony Stanger).

Palmarès
 Quatre victoires dans le Tournoi et une dans le tournoi britannique en : 1925 ( Grand Chelem écossais), 1926 (ex-æquo avec l'Irlande), 1927 (ex-æquo avec l'Irlande), 1929, 1933 (Triple Couronne).

Statistiques en équipe nationale

  (, record à égalité avec Tony Stanger).
 Sélections par années : 3 en 1924, 4 en 1925, 4 en 1926, 3 en 1927, 4 en 1929, 3 en 1930, 4 en 1931, 4 en 1932, 3 en 1933.
 Sept Tournois des Cinq Nations disputés : 1924, 1925, 1926, 1927, 1929, 1930, 1931.
 Deux tournois britanniques : 1932 et 1933.

Notes et références

Liens externes

Joueur international écossais de rugby à XV
Joueur de l'Edinburgh University Rugby Football Club
Joueur des London Scottish
Ailier (rugby à XV)
Naissance en octobre 1903
Naissance à Melbourne
Décès en septembre 1972
Étudiant de l'université d'Édimbourg
Étudiant de l'université d'Oxford
Décès à 68 ans
Décès à Édimbourg


text:
De cucina povera is een kookstijl uit de Italiaanse keuken. Cucina povera betekent vrij vertaald "armeluiskeuken".

Deze stijl van koken vindt zijn oorsprong in de middeleeuwen. De adel at haar eten uit kommen van ongezuurd brood. Na de maaltijd werden deze broodkommen aan de dienaren gegeven. Zij kookten deze kommen in water met alle restjes die ze konden vinden, veelal kruiden en groentes. De cucina povera komt voort uit een schaarste van producten. De filosofie van de stijl is gericht op het ten volste benutten van ingrediënten, zodat niets verloren gaat en het maximaliseren van smaak.

De oorsprong van de cucina povera ligt in de middeleeuwen, maar in tijden van schaarste herleefde deze filosofie. De meest recente grote voedselschaarste in Italië was na de Eerste en Tweede Wereldoorlog. Er was weinig vlees aanwezig en men probeerde voedsel zo lang mogelijk te bewaren. Een voorbeeld van creativiteit met betrekking tot voedsel in deze tijd was in Toscane te vinden, waar meel gemalen van kastanjes werd gebruikt als vervanging van maismeel.

Tot ongeveer 1960 was Italië over het algemeen een arm en agrarisch land. Men at gerechten gemaakt van goedkope ingrediënten, makkelijk te verbouwen granen en peulvruchten en planten die in velden verzameld konden worden, zoals cichorei en brandnetel. Hoewel Italië een arm land was, had het een grote rijkdom aan natuurlijke producten. Wanneer er vlees aanwezig was bestond dat uit goedkope stukken, zoals orgaanvlees, of werd het in kleine hoeveelheden gebruikt om smaak te geven aan soepen en sauzen. Dergelijke gerechten ontwikkelden zich vooral in de belangrijkste steden, waar de rijken veel vlees aten en er dus meer geslacht werd. Wanneer men zich zelfs het goedkoopste vlees niet kon veroorloven werden bonen en kikkererwten gebruikt als bron van proteïne. Veel van de typische gerechten van de cucina povera gebruiken ingrediënten die vrij groeiden op het platteland. Veel van deze producten zijn nog steeds te vinden op Italiaanse markten en in restaurants.

Iedere regio van Italië heeft zijn eigen vorm van de cucina povera, hierdoor is veel variatie te vinden in de recepten, afhankelijk van de producten die in de streek aanwezig waren. De recepten van de cucina povera zijn niet alleen streek, maar ook seizoensgebonden, doordat men afhankelijk was van vaste patronen met betrekking tot oogst en slacht.

De kookstijl van de cucina povera blijft voortbestaan. Dit komt door het goedkope en duurzame karakter van de keuken en de filosofie van simpelheid en voedzaamheid. De cucina povera is lokaal en seizoensgebonden en wordt gekenmerkt door minimale verspilling van voedsel en de optimale benutting van ingrediënten.

Zie ook
 Lijst van Italiaanse gerechten
 Spaghetti aglio e olio
 Arte povera


text:
Route 381 is a provincial highway located in the Capitale-Nationale and Saguenay–Lac-Saint-Jean regions of Quebec. It runs from Baie-Saint-Paul (in Charlevoix) at the junction of Route 138 and ends in the La Baie sector of the City of Saguenay at the junction of Route 170.

Towns located along Route 381

 Baie-Saint-Paul
 Saint-Urbain
 Lac-Pikauba
 Ferland-et-Boilleau
 Saguenay

See also

 List of Quebec provincial highways

References

External links
 Transports Quebec Official Map
 Route 381 on Google Maps

381
Roads in Capitale-Nationale
Roads in Saguenay–Lac-Saint-Jean
Baie-Saint-Paul
Transport in Saguenay, Quebec


text:
Kaestneria torrentum är en spindelart som först beskrevs av Kulczynski 1882.  Kaestneria torrentum ingår i släktet Kaestneria och familjen täckvävarspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Täckvävarspindlar
torrentum


text:
Karl Adalbert Wichura (zm. 23 lutego 1862 r. w Boguminie w wieku 54 lat) – pochodzący z Łubowic komisarz sądowy i notariusz, od 1839 roku pan na Łubowicach, w latach 1842–51 landrat powiatu raciborskiego.

Na stanowisko landrata został powołany w marcu 1842 roku. Nie posiadał pochodzenia arystokratycznego, a na wysokie stanowisko wspiął się dzięki pracowitości i talentowi. Po jego rezygnacji ze stanowiska landrata 1 czerwca 1851 roku przez niespełna dwa miesiące nie powoływano nikogo na jego zastępcę, a obowiązki landrata sprawowali najpierw rotmistrz Benneke z Pietrowic Wielkich, a następnie Wilhelm von Wrochem z Brzeźnicy. 28 lipca 1851 roku na zastępcę Wichury powołano Oskara von Elsnera.

Jego syn, Georg Wichura walczył podczas I wojny światowej i dosłużył się stopnia generała.

Przypisy

Bibliografia

Zarządcy powiatu raciborskiego
Zmarli w 1862


text:
Партия промышленников и предпринимателей Туркменистана, сокр. ПППТ () — официально зарегистрированная политическая партия в Туркмении, основанная в 21 августа 2012 года. Одна из трёх официально зарегистрированных политических партий, легально существующих в Туркмении.

Представлена в Меджлисе Туркменистана — парламенте страны. Члены партии занимают 11 из 125 мест в Меджлисе Туркменистана.

Партия промышленников и предпринимателей Туркменистана была основана 21 августа 2012 года. ПППТ является второй официально зарегистрированной политической партией в истории независимого Туркмении. До этого в Туркмении имелась только одна легальная, официально зарегистрированная партия — Демократическая партия Туркменистана, которая занимала все места в парламенте страны, тем самым сделав Туркмению однопартийной страной.

Туркменистан являлся последней страной постсоветском пространстве, которая сохраняла официальную однопартийную систему. Демократическая партия Туркменистана функционирует с момента её создания в 1991 году первым президентом Туркмении — Сапармуратом Ниязовым. Закон о политических партиях был принят в стране лишь в январе 2012 года.

По мнению аналитика по изучению постсоветского пространства Алексея Власова, Туркмения, имея однопартийную систему, не могла сотрудничать с Европейским банком реконструкции и развития, так как эта организация пересмотрела свой регламент в отношении ряда стран, и отказала в содействии государствам с однопартийной системой. В СМИ отмечается, что «даже наличие нескольких политических организаций не даёт гарантию настоящей свободы и плюрализма политического строя — оппозиция страны не имеет никакого влияния, а все возникающие институты власти всё равно контролируются правительством». По мнению некоторых СМИ, партия создана правительством для имитации многопартийности.

По итогам парламентских выборов 2013 года, партия впервые, как и остальные партии и организации (не считая Демократическую партию Туркменистана, которая доминирует в стране с 1991 года) вошла в Меджлис Туркменистана.

На президентских выборах 2017 года, Партия промышленников и предпринимателей Туркменистана выдвинула своего кандидата — Бекмырата Аталыева. По итогам выборов, Аталыев занял третье место (из девяти) среди кандидатов, набрав 11390 голосов (0,36 %) избирателей.

Среди избранных  25 марта 2018 года депутатов, членов халк маслахаты и Генгешей, 3257 представителей Демократической партии, 352 – Партии промышленников и предпринимателей, 1358 – Аграрной партии, 2498 – групп граждан.

Результаты на выборах

Выборы президента

См. также
 Союз промышленников и предпринимателей Туркменистана

Примечания

Политические партии Туркменистана


text:
Obergiesing-Fasangarten è uno dei distretti in cui è suddivisa la città di Monaco di Baviera, in Germania. Viene identificato col numero 17.

Geografia fisica
Il distretto si trova nella parte sud della città.

Suddivisione
Il distretto è suddiviso amministrativamente in 2 quartieri (Bezirksteile):
 Obergiesing
 Fasangarten

Altri progetti

Obergiesing-Fasangarten


text:
La démographie médicale est, au sens propre, l'étude statistique de la population de la profession médicale, ou au sens large, des professions de santé.

Elle est aussi la pratique de la régulation de la population de ces professions dans le cadre plus large de la gestion du système de soins d'un pays.

Situation dans différents pays

En France

En France,
 en 1930, on compte  médecins, soit 1 pour .
 en 2004, il existait un peu plus de  médecins actifs, à comparer avec  en 1979. On constatait une féminisation certaine de la profession, la proportion de ces dernières atteignant 57 % pour la tranche d'âge des moins de 34 ans. Mais plus on progresse dans les classes d'âge et plus cette proportion diminue ;
 fin 2010,  médecins étaient inscrits au tableau de l'Ordre des médecins. Malgré une hausse du nombre des médecins nouvellement inscrits, le nombre total diminue en raison d'un taux de départ à la retraite qui est plus élevé encore ;
 le secteur libéral a perdu de son attractivité (70 % des  nouveaux médecins de 2010 ont préféré un exercice salarial contre 9,4 % ayant choisi la voie de l'exercice libéral (dont 23 % en zone rurale) ;
 de plus, 903 médecins (dont 45 % étaient généralistes) ont dévissé leur plaque bien avant l'âge de la retraite, surtout dans de grandes métropoles françaises ; 90,3 % d'entre eux souhaitant quitter le secteur libéral ;
 un quart environ des nouveaux médecins en 2010 ont obtenu leur diplôme hors de France et exercent majoritairement dans des régions pauvres ou peu densément habitées (44 % en Picardie et 39 % en Champagne Ardenne. L'Yonne en a accueilli le plus.)
 10 % des  inscrits au tableau de l'Ordre au  sont nés dans un pays membre de la Ligue arabe : 8,5 % au Maghreb et 1,5 % au Liban ou en Syrie.
 En 2017 on comptait  généralistes en France, dont  exclusifs et .
 L'âge moyen des médecins généralistes en 2017 est de 51,6 ans, et des spécialistes de 51,2 ans; les plus âgés étant les gynécologues avec une moyenne de 60,7 ans, les plus jeunes étant les hématologues avec 43,3 ans.

Une mauvaise répartition territoriale
.

Leur répartition est en effet géographiquement très inégale : globalement, déficit dans les villes non universitaires du centre et du nord de la France. Certains départements ont une densité médicale inférieure à 143 médecins pour  ; d'autres ont une densité supérieure à 184 médecins pour .

Mi 2012 (trois ans après le vote de la Loi Hôpital, patients, santé et territoires) les zones rurales et périurbaines sont encore en situation de « désertification médicale », en dépit d'un certain succès des maisons pluridisciplinaires de santé. Les incitations n'ont pas été suivies d'effets significatifs, les agences régionales de santé n'ayant que peu de pouvoir en la matière. La délégation de service et de tâches ainsi que certaines formes de télémédecine pourraient limiter une partie des effets négatifs du manque de médecin de proximité.

Prospective
Alors que la population augmente et vieillit, l' Atlas de la démographie médicale française 2011 () du CNOM  confirme un écart croissant entre le taux de médecins nouvellement inscrits (+2,5 % en un an, soit  médecins/an) et le taux de départ (+11,2 % en un an, soit  médecins).

Régulation globale

Numerus clausus : régulation quantitative

Le numerus clausus (« nombre fermé » en latin) conditionne le nombre de places offertes au concours de fin de première année de médecine. Il est à la fois national, pour fixer le nombre de praticiens, et local, pour déterminer le nombre d'étudiants poursuivant leurs études dans chaque UFR de médecine. Le numerus clausus est le plus favorable dans les UFR situées dans les régions les plus « dévastées » sur le plan de la démographie médicale (exemple : Lille) et le plus strict dans les régions surpeuplées (exemple : Nice). Le numerus clausus suit un double objectif : limiter le nombre de professionnels, et empêcher les sureffectifs d'étudiants hospitaliers. Se pose actuellement le problème suivant : le numerus clausus ne peut pas suffisamment augmenter pour compenser les départs en retraite (« papy boom ») car les « terrains de stages » hospitaliers manquent. La généralisation des stages hors-CHU (« périphérie ») tend à résoudre ce problème même si elle en créera peut-être d'autres (les médecins de ces hôpitaux n'ayant aucune formation spécifique à l'encadrement d'étudiants).

Épreuves classantes nationales : régulation quantitative

Le concours de l'Internat (remplacé dès 2004 par les ECN), devenu obligatoire pour accéder à une spécialité dans les années 1990, régule quant à lui la répartition des étudiants dans les différentes sections de spécialités :
spécialités médicales
spécialités chirurgicales
gynécologie médicale
gynécologie obstétrique
pédiatrie
biologie médicale
médecine du travail
santé publique
psychiatrie
génétique

La filiarisation, à savoir le fait de transformer une spécialité en section autonome choisie dès le début, a permis une régulation plus fine et la sauvegarde de certaines spécialités comme la pédiatrie ou la gynécologie.

A l'heure actuelle (2007) la répartition entre internes de spécialité et de médecine générale est de 47 % - 53 %.

Régulation géographique

À l'heure actuelle, contrairement aux pharmacies la liberté d'installation de cabinet médical est totale. Aucune mesure coercitive n'existe pour forcer le rééquilibrage géographique de la densité médicale.
Les déséquilibres géographiques sont façonnés par plusieurs gradients :
 un gradient Nord - Sud
 un gradient Métropoles/villes universitaires - Petites villes
 un gradient Villes - Campagne/Banlieues

L'URCAM (Union régionale des caisses d'assurance maladie) met a disposition sur chaque site régional l'accès à deux services pour les infirmiers et les médecins généralistes en vue de réguler ce déséquilibre:
c@rtoSanté : propose la consultation en ligne de données statistiques et cartographies (le site du nord pas de calais) grâce à l'interface geoclip.
inst@lsanté  accompagne les professionnels de santé dans leur démarche d'installation, et les informe sur les différents dispositifs d'aide à la pratique professionnelle (le site nord pas de calais)

Mesures financières d'incitation

Les mesures financières d'incitation à l'installation dans les zones déficitaires, comme l'augmentation de 20 % du tarif de la consultation, n'ont quasiment pas eu d'effets.

Loi « Hôpital, patients, santé, territoire »

La loi « Hôpital, patients, santé, territoire » (Loi HPST), a été discutée au Parlement avant d'être promulguée le 21 juillet 2009. La loi HPST crée notamment les agences régionales de santé (ARS) fortement sollicitées durant la crise sanitaire du Covid-19.

Négociations conventionnelles

En décembre 2008, des négociations conventionnelles ont eu lieu entre l'Union nationale des caisses d'assurance maladie (UNCAM) et les représentants des praticiens libéraux pour trouver un accord sur des mesures de régulation médicale.

Notes et références

Voir aussi
 Association nationale des étudiants en médecine de France
 assurance maladie
 Désert médical

Medicale
Santé publique


text:
Кармамеи  — выселок в Канашском районе Чувашской Республики.  Входит в состав Чагасьского сельского поселения.

География
Находится в центральной части Чувашии, на расстоянии приблизительно 9 км по прямой на юго-запад от районного центра города Канаш в верховье реки Ута.

История
Образован в 1922 переселенцами из деревни Кармамеи. В 1922 году здесь уже проживало 126 человек, в 1926 было 28 дворов, 125 жителей, в 1939 – 168 жителей, в 1979 – 205. В 2002 году был 51 двор, в 2010 – 44 домохозяйства. В 1930 году был образован колхоз «Мами», в 2010 году действовал ООО «Канаш».

Население
Постоянное население составляло 138 человек (чуваши 99%) в 2002 году, 138 в 2010.

Примечания

Населённые пункты Канашского района


text:
La llei de Metcalfe diu que el valor (utilitat) d'un sistema de comunicacions augmenta proporcionalment al quadrat del nombre d'usuaris del sistema (N²). Car un usuari no pot connectar-se amb ell mateix, la fórmula és:

N(N−1), o N²−N.

Formulada per primer cop per en Robert Metcalfe en relació amb l'Ethernet, la llei de Metcalfe explica molts dels efectes de xarxa de les tecnologies i xarxes de comunicacions, com Internet o la World Wide Web.

La llei sol il·lustrar-se amb l'exemple dels aparells de fax: un sol aparell de fax és inútil, però el valor de cada aparell de fax augmenta amb el nombre total de faxos a la xarxa, ja que el nombre total de gent que pot enviar i rebre documents creix. Això contrasta amb els models tradicionals de l'oferta i demanda on, si augmenta la quantitat d'alguna cosa, el seu valor disminueix.

Aplicacions
La llei de Metcalfe es pot aplicar tant a les telecomunicacions com a gairebé qualsevol sistema que intercanviï informació. Alguns exemples d'aquests sistemes son els telèfons, els fax, els sistemes operatius, les aplicacions de software i les xarxes socials.

Aquesta llei prediu si un producte o estàndard tendirà a dominar el mercat. Això té implicacions per les quals una solució innovadora pot introduir-se en un mercat o bé requereix altres interfícies.

Revisions
Hi ha hagut revisions posteriors al valor afegit estimat: la llei de Metcalfe exagera el benefici. Ja que un usuari no es pot connectar amb ell mateix, el càlcul es redueix al nombre d'artsites d'un graf complet de n vèrtexs.

El març de 2006, Andrew Odlyzko i Benjamin Tilly van publicar un borrador d'un article que concloïa en que la Llei de Mercalfe sobreestimava significativament el valor de les connexions afegides. La regla diu que el valor d'una xarxa amb n nodes no es el quadrat de n sinó n vegades el logaritme d'n. La seva principal justificació és la idea que no totes les connexions potencials en una xarxa tenen el mateix valor. Per exemple, la majoria de persones truquen més sovint a la seva família que a un ciutadà d'un altre país. A l'IEEE Spectrium de juliol de 2006, Bob Briscoe, Odlyzko i TIlly afirmen que la llei de Metcalfe és errònia. El mateix Robert Metcalfe va respondre l'article defensant la seva llei.

Per altra banda, la llei de Reed demostra que la llei de Metcalfe menysvalora el valor de les connexions afegides. No només és un membre connectat a la xarxa com un tot, sinó que alhora a molts subconjunts d'aquest tot. Aquests subconjunts afegeixen valor independent de l'individu o la xarxa com un tot. Incloure els subconjunts en el càlcul del valor de la xarxa augmenta el seu valor en major velocitat que incloure només els nodes individuals.

Limitacions
A més de la dificultat de quantificar el valor d'una xarxa, la justificació matemàtica de la llei de Metcalfe només mesura el nombre potencial de contactes; el costat tecnològic d'una xarxa. Tanmateix, la utilitat social d'una xarxa depèn del nombre de nodes en contacte. Si hi ha barreres d'idiomes o altres raons per les quals gran part d'una xarxa no està en contracte, l'efecte pot ser menor.

La llei de Metcalfe dona per fet que el valor de cada node n és igual. Però si aquest no és el cas, el valor relatiu d'una connexió addicional disminueix. De la mateixa manera, a les xarxes socials, si els usuaris que s'acaben d'unir a aquestes utilitzen menys les xarxes que els usuaris que fa més temps que s'han unit, el benefici de cada usuari addicional pot disminuir, fent que la xarxa general sigui menys eficient si els costos per usuari són fixes.

Validació amb dades reals
Durant 30 anys no va haver-hi proves reals a favor o en contra de la llei de Metcalfe. No va ser fins al juliol de 2013 quan investigadors holandesos van aconseguir analitzar els patrons d'ús d'Internet a Europa durant un temps suficient i van trobar la proporcionalitat d' per valors petits d'n i la proporcionalitat (n log n) per valors grans d'n. Uns mesos després, Metcalfe va aportar proves addicionals: va utilitzar les dades de Facebook dels darrers deu anys per mostrar una bona adaptació a la llei de Metcalfe.

El 2015, Zhang, Liu i Xu van ampliar els resultats de Metcalfe mitjançant dades de Facebook i Tencent, la companyia de xarxes socials més gran de la Xina. El seu treball va demostrar que la llei de Metcalfe es mantenia per a tots dos, malgrat la diferència de públic entre els dos llocs; Facebook atén una audiència mundial i Tencent només serveix els usuaris xinesos. Les funcions de Metcalfe dels dos llocs eren les següents:

El 2018, Peterson va aplicar la llei de Metcalfe a la criptomoneda Bitcoin, i va demostrar que la llei de Metcalfe determinava més del 70% del valor de Bitcoin. En un treball encara no publicat, Peterson va proporcionar una derivació matemàtica que va relacionar conceptes tradicionals de valor de diners al valor de Metcalfe, i va utilitzar Bitcoin i Facebook com a exemples numèrics de la prova.

Referències

Comunicació


text:
John Newcombe won in the final 6–3, 7-6 against Arthur Ashe.

Seeds

  John Newcombe (champion)
  Tom Okker (semifinals)
  Ken Rosewall (third round)
  Arthur Ashe (final)
  Stan Smith (semifinals)
  Rod Laver (quarterfinals)
  Manuel Orantes (first round)
  Tom Gorman (first round)

Draw

Finals

Top half

Section 1

Section 2

Bottom half

Section 3

Section 4

References
1974 American Airlines Tennis Games Draw - Men's Singles

1974 American Airlines Tennis Games


text:
Limbile irocheze reprezintă o familie de limbi vorbite de indigenii din Statele Unite și cei din Canada. Acestea sunt cunoscute, în general, pentru lipsa lor de consoane labiale. Limbile irocheze sunt microgestuale și head-marking.

Astăzi, limbile irocheze, cu excepția limbilor Cherokee și Mohawk, sunt grav amenințate de dispariție, având rămași doar câțiva vorbitori.

Diviziuni ale familiei de limbi
 Irocheză sudică
 Cherokee
 Irocheză nordică
 Lacurile Irocheze
 Cinci Națiuni și Susquehannock
 Seneca–Onondaga
 Seneca–Cayuga
 Seneca (grav amenințată de dispariție)
 Cayuga (grav amenințată de dispariție)
 Onondaga
 Onondaga (grav amenințată de dispariție)
 Mohawk–Oneida
 Oneida (grav amenințată de dispariție)
 Mohawk
 Susquehannock
 Susquehannock (†)
 Huronian
 Wyandot (Huron–Petun) (†)
 Wenrohronon (†)
 Neutral (†)
 Erie (†)
 Tuscarora–Nottoway
 Tuscarora (aproape dispărută)
 Nottoway (†)
 Incert
 Laurentiană (†)
Oamenii de știință au descoperit că limba Laurentiană pare să aibă mai multe dialecte sau limbi.

În 1649, triburile ce alcătuiau confederațiile Huron și Petun au fost alungate de către forțele militare ale Celor Cinci Națiuni (Mithun 1985). Mulți dintre supraviețuitori s-au adunat, formând, în cele din urmă, tribul wyandot. Descoperirile etnografice și de lingvistică de la siturile Wyandot (Barbeau 1960) au generat suficientă documentație ca oamenii de știință să caracterizeze și clasifice Huron și Petun drept limbi.

Limbile triburilor ce alcătuiau Wenrohronon, Neutral și Erie, au fost foarte slab documentate. Ele au fost grupate, din punct de vedere istoric, sub denumirea Atiwandaronk, însemnând "cei care înțeleg limba" de către huroni.

Grupul cunoscut sub numele de Meherrin s-ar fi învecinat cu Tuscarora și Nottoway (Binford 1967) în sudul Americii și ar fi vorbit o limbă irocheză. Nu există date suficiente pentru a se determina acest lucru cu certitudine.

Relații externe
Încercările de a lega limbile irocheză, siouană, și caddoană într-o familie macro-siouană sunt sugestive, dar rămân nedovedite (Mithun 1999:305).

Lingvistică irocheză și revitalizarea limbii
Începând din 2012, programul de lingvistică irocheză din cadrul Universității din Syracuse, Certificare în lingvistică irocheză pentru cei care învață limbi străine, este conceput pentru studenți și profesori din domeniul revitalizării limbilor.

Six Nations Polytechnic din Ohsweken, Ontario, oferă Diplome de limbă Ogwehoweh și Programe de studii în Mohawk sau Cayuga.

Note

Bibliografie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Lectură suplimentară
 Driver, Harold E. 1969. Indians of North America. 2nd edition. University of Chicago Press. ISBN 9780226164670
 Ruttenber, Edward Manning. 1992 [1872]. History of the Indian tribes of Hudson's River. Hope Farm Press.
 Snow, Dean R. 1994. The Iroquois. Blackwell Publishers. Peoples of America. ISBN 9781557862259
 Snow, Dean R.; Gehring, Charles T; Starna, William A. 1996. In Mohawk country: early narratives about a native people. Syracuse University Press. An anthology of primary sources from 1634-1810.
Limbi vorbite în Statele Unite ale Americii

Legături externe


text:
Дон Маклин:
 Дон Маклейн (род. 1970) — американский баскетболист.
 Дон Маклин (род. 1945) — американский певец и музыкант, автор-исполнитель.
 Дон Маклин (род. 1944) — английский актёр и комик.
 Дон Маклин (род. 1954) — канадский хоккеист, бывший игрок «Вашингтон Кэпиталз», игравший на позиции защитника
 Дональд Маклин (род. 1977) — канадский хоккеист, бывший игрок «Лос-Анджелес Кингз», «Торонто Мейпл Лифс», «Коламбус Блю Джекетс», «Детройт Ред Уингз» и «Финикс Койотис», игравший на позиции нападающего.


text:
Амфитеатр в Сенте () — галло-романский амфитеатр в городе Сент (Франция), построенный в 1-й половине I века. В 1840 году был включён в первый реестр исторических памятников Франции. В настоящее время функционирует как музей.

История

Строительство театра в городе Медиоланум Сантонум (Mediolanum Santonum), тогдашней столице римской провинции Аквитании, началось при императоре Тиберии (42 год до н. э. — 37 год н. э.) и закончилось около 40 года в правление императора Клавдия (10 год до н. э. — 54 год н. э.).

В Средние века сооружение использовалось в качестве карьера для добычи камня.

В 1840 году амфитеатр Сента был включён в первый реестр исторических памятников Франции, став, таким образом, одним из зданий, что впервые в истории были защищены официально.

В XX веке его руины были расчищены и затем подверглись реставрации. До нашего времени дошли лишь арена, фундаменты и небольшие фрагменты надстроек. Несмотря на утрату большей части стен, амфитеатр Сента является одним из наиболее полным по сохранности в Бельгии и Франции. Его руины до сих пор позволяют почувствовать масштаб сооружения.

Арена амфитеатра неоднократно затапливалась во время наводнений, вызванных выходом Шаранты из берегов.

В XX веке сооружение неоднократно использовалось для оперных постановок. Каждый август здесь проходит театральный фестиваль Sites en scène.

Описание
Амфитеатр размером 126 × 102 м вмещал в себя от 12 до 15 тысяч зрителей. Размеры арены составляют 66,5 м в длину на 39 м в ширину; она окружена стеной из каменных блоков высотой в 2 м.

Сооружение имеет характерную особенность:  (пояс  со зрительскими местами) с восточной стороны покоится на боковых стенах арены, а с западной — на насыпь; боковые стены с этой стороны срыты и нижний ряд ступеней лежит прямо на арене. Кавея имела около тридцати ярусов в высоту; наличие около сотни проходов давало лёгкий доступ ко всем зрительным местам.

В амфитеатр ведут два больших входа, с востока и с запада. Проход, предназначавшийся для парадных кортежей и выхода гладиаторов-победителей, был прозван «Врата живых» (Porta Sanavivaria). Другой проход, ныне заваленный, через который проносили тела погибших и туши убитых животных, назывался «Вратами мёртвых» (Porta Libitinensis), в честь богини погребения Либитины.

На южной стороне в середине яруса ступеней имеется небольшой источник под названием «фонтан Сант-Эстель». По легенде, жительница Сента Святая Эстель была дочерью римского наместника, обращённого в христианство св. Евтропием, первым епископом Сента.

Примечания

Руины во Франции
С
Древнеримские сооружения в Сенте
Исторические памятники Сента
С


text:
Ел Балкон има више значења:

 Ел Балкон (Текоман), насеље у савезној држави Колима у Мексику
 Ел Балкон (Којука де Каталан), насеље у савезној држави Гереро у Мексику
 Ел Балкон (Ла Мисион), насеље у савезној држави Идалго у Мексику
 Ел Балкон (Тланчинол), насеље у савезној држави Идалго у Мексику
 Ел Балкон (Сан Себастијан дел Оесте), насеље у савезној држави Халиско у Мексику
 Ел Балкон (Тамуин), насеље у савезној држави Сан Луис Потоси у Мексику
 Ел Балкон (Силитла), насеље у савезној држави Сан Луис Потоси у Мексику
 Ел Балкон (Аламо Темапаче), насеље у савезној држави Веракруз у Мексику


text:
Слобідський трамвайний парк  — колишнє депо Київського трамвая. Обслуговувало лівобережні лінії — Київ — Микільська Слобідка, Микільська Слобідка — Дарниця та Микільська Слобідка — Бровари. Розташовувалося на Микільській слобідці біля нинішньої станції метро «Лівобережна».

Історія

Депо було відкрите 1912 року для обслуговування лінії мототрамвая (автодрезин) Київ — Микільська слобідка — Дарниця. Лінії та парк будувалися за проектом інженера В. Тимченка. 1913 року збудовано лінію у Бровари.

Складалося з автомайстерень, гаража та бензосховища.

1920 року відступаючи польські війська підірвали мости через Дніпро, це стало причиною пожежі у парку. Було знищено майже усі вагони.

1925 року було відновлено міст та парк трамвая, відновлено рух на лінії Київ — Дарниця та 1926 року — на лінії Микільська слобідка — Бровари. Депо офіційно отримало назву на честь Фрунзе.

У 1932-1934 роках було повністю завершено електрифікацію усієї мережі, парк став обслуговувати електричні вагони. Гараж облаштували на 13 вагонів електричного трамвая.

1939 року до цегельного заводу була прокладена електрифікована вантажна гілка.

Восени 1941 року було знищено міст через Дніпро, а 1943 року внаслідок боїв було спалено трамвайний парк з вагонами та пошкоджено значну частину ліній. Парк та мережу відновлено не було.

Колишні ангари трамвайного парку у повоєнну добу було відновлено для інших потреб. Мережу довоєнного лівобережного трамвая відновлено не було, за винятком лінії на ДВРЗ (лише 1959 року).

Маршрути бензомоторного трамвая (до електрифікації)

 № 14 Поштова площа — Дарниця (електрифіковано 1926 року, без номера)
 № 15 Микільська слобідка — Дарниця (1926 року — без номера, того ж року отримав № 15, після електрифікації 1932 року закрито)
 № 16 Микільська слобідка — Бровари (1926 року — без номера, того ж року отримав № 16, 1932 року подовжений до Поштової площі та втратив № 16, 1934 року електрифікований)

Маршрути трамвая (після електрифікації)

 № 14 Поштова площа — Станція Дарниця (з 1926 року, до 1932 року ходив до Микільської Слобідки)
 № 23 Микільська слобідка — Бровари (з 1934 року)
 № 24 Станція «Дарниця» — ДВРЗ (збудований вже електрифікованим 1936 року)
 № 25 Поштова площа — Микільська слобідка (з 1936 року)
 № 26 Микільська слобідка — завод «Київволокно» (відкрито 1937 року)

Рухомий склад

Першим рухомим складом були 15 мотодрезин, виготовлені у Лондоні.
Після відновлення руху працювали мотодрезини, переобладнані з вантажних вагонів торфовізної лінії Пуща-Водиця — Буча.
Після електрифікації парк поповнився новими моторними та причепними вагонами.

Див. також

 Депо Київського трамвая

Джерела
 Ермак Д. А. Трамвай на улицах Киева. — К.: Скай Хорс, 2011. — 300 с. — ISBN 978-966-2536-07-2

Посилання
 Слобідський трамвайний парк

Київський трамвай


text:
En matemáticas, un número superabundante (o también sobreabundante, a veces abreviado como SA) es un cierto tipo de número natural. Un número natural n se llama superabundante precisamente cuando, para todo m < n

donde σ denota la función suma de divisores (es decir, la suma de todos los divisores positivos de n, incluido el mismo n). Los primeros números superabundantes son 1, 2, 4, 6, 12, 24, 36, 48, 60, 120, ... . Por ejemplo, el número 5 no es un número sobreabundante porque para 1, 2, 3, 4 y 5, el sigma es 1, 3, 4, 7, 6; y se comprueba que 7/4 > 6/5.

Los números superabundantes fueron definidos por . Sin embargo, Alaoglu y Erdős desconocían unas 30 páginas suprimidas del artículo del matemático indio Ramanujan de 1915 titulado "Números altamente compuestos". Esas páginas finalmente se publicaron en The Ramanujan Journal 1 (1997), 119–153. En la sección 59 de ese documento, Ramanujan definía los números altamente compuestos generalizados, que incluyen los números superabundantes.

Propiedades

 demostraron que si n es superabundante, entonces existe una k y un conjunto de a1, a2, ..., ak tales que

donde pi es el i-ésimo número primo, y

Es decir, probaron que si n es superabundante, la descomposición en primos de n tiene exponentes no crecientes (el exponente de un primo mayor nunca es mayor que el de un primo menor) y que todos los primos que se suman a  son factores de n. Entonces, en particular, cualquier número superabundante es un número entero par, y es un múltiplo del k-ésimo primorial

De hecho, el último exponente ak es igual a 1 excepto cuando n es 4 o 36.

Los números superabundantes están estrechamente relacionados con los números altamente compuestos. No todos los números superabundantes son números altamente compuestos. De hecho, solo 449 números superabundantes y altamente compuestos son el mismo . Por ejemplo, 7560 es altamente compuesto pero no superabundante. Por el contrario, 1163962800 es superabundante pero no altamente compuesto.

Alaoglu y Erdős observaron que todos los números superabundantes son altamente abundantes.

No todos los números superabundantes son números de Harshad. La primera excepción es el número 105 de los superabundantes, 149602080797769600. La suma de sus dígitos es 81, pero 81 no es divisor de este número superabundante.

Los números superabundantes también son de interés en relación con la hipótesis de Riemann, y con el teorema de Robins para que la hipótesis de Riemann sea equivalente a la afirmación de que

para todo n mayor que la excepción más grande conocida, el número superabundante 5040. Si esta desigualdad tiene un contraejemplo más grande, demostrando que la hipótesis de Riemann es falsa, este contraejemplo más pequeño debe ser un número superabundante .

No todos los números superabundantes son colosalmente abundantes.

Generalización
Los números -superabundantes generalizados son aquellos tales que  para todo , donde  es la suma de las -ésimas potencias de los divisores de .

Los números 1-súper abundantes son los números superabundantes. Los números 0-súperabundantes son los números altamente compuestos.

Por ejemplo, los números 2-súperabundantes generalizados son 1, 2, 4, 6, 12, 24, 48, 60, 120, 240, … (A208767 en OEIS)

Referencias

Bibliografía
.
.
.

Enlaces externos
 MathWorld: número superabundante

Función divisor
Sucesiones de números enteros


text:
Filmografia parziale

Attore
Veri amici (1954)
My s vami gde-to vstrečalis' (1954)
Dvenadcataja noč' (1955)

Premi
Artista onorato della RSFSR
Artista popolare della RSFSR
Artista del popolo dell'Unione Sovietica
Premio Stalin
Ordine di Lenin
Ordine della Bandiera rossa del lavoro

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Le tabac indien (Lobelia inflata) est une plante herbacée originaire de l'est de l'Amérique du Nord parfois utilisée comme substitut du tabac.

Répartition
On la trouve depuis le sud-est du Canada (Nouvelle-Écosse au sud de l'Ontario) à travers l'est des États-Unis jusqu'à l'Alabama et à l'ouest le Kansas ainsi que dans les forêts tropicales humides.

Description

Il s'agit d'une plante herbacée annuelle ou bisannuelle de 15 à  de hauteur, avec des tiges portant de minuscules poils.

Ses feuilles font généralement environ  de long et sont ovales et dentées.

Les fleurs violettes sont teintées de jaune à l'intérieur et apparaissent habituellement dans le milieu de l'été et continuent à fleurir en automne.

Utilisation
Lobelia inflata est connue comme plante de remplacement du tabac. La lobéline - un des alcaloïdes de type pipéridine contenu dans la lobélia - agit chimiquement comme la nicotine mais sans induire d'addiction. C'est une des principales plantes prescrites en phytothérapie pour se sevrer du tabac.

Principaux effets :
 stimulant respiratoire
 antispasmodique
 expectorant
 vomitif
 stimule la transpiration
 stimule le centre respiratoire du cerveau
 aurait une action anti-dépressive

Principaux constituants :
 alcaloïdes de type pipéridine (principalement la lobéline)
 acides carboxyliques

Voies d'administration :
 externe : pour traiter les entorses et les problèmes de dos d'origine musculaire
 interne (par voie orale)

Utilisée à fortes doses lors de rites pratiqués par certains Indiens d'Amérique du Nord, elle a des pouvoirs enthéogènes.

Cette plante possède un léger effet euphorisant si ingurgitée en tisane.

Notes et références

Lien externe

Campanulaceae
Flore aux États-Unis
Plante médicinale
Flore (nom vernaculaire)
Flore originaire d'Amérique du Nord


text:
A tumba KV13 (acrônimo de "King's Valley #13"), no Vale dos Reis, é a tumba do vizir Bay da décima nona dinastia. Um óstraco, plubicado em um jornal francês de egiptologia (Bulletin de l'Institut Français d'Archéologie Orientale, BIFAO) em 2000, registra que o vizir Bay foi executado pelo faraó Siptah. Consequentemente, Bay nunca foi enterrado em sua tumba. Além disso, não foram encontrados bens funerários na tumba de Bay.

A KV13 foi posteriormente reutilizada por Amen-herkhepeshef da vigésima dinastia.

Ver também
 Lista das tumbas no Vale dos Reis

Referências

Reeves, N & Wilkinson, R.H. The Complete Valley of the Kings, 1996, Thames and Hudson, London.
Siliotti, A. Guide to the Valley of the Kings and to the Theban Necropolises and Temples, 1996, A.A. Gaddis, Cairo.

Ligações externas
  - Contém descrição, imagens e arquitetura da tumba.

Vale dos Reis