text:
Ian John McParland (born 4 October 1961) is a Scottish former professional football player and manager.  He played professionally as a striker with a number of teams and he is most known for his eight-year spell with Notts County, a club he later managed. He now features as a pundit on weekly football talk show 'Team Talk' on Notts TV.

Playing career
McParland grew up in Tranent, East Lothian and after leaving an apprenticeship with Sunderland due to homesickness worked for two years in the Lothian coal mining industry whilst playing for Ormiston Primrose. McParland was with Notts County from 1980 to 1988, then had spells at Hull City, Walsall, Dunfermline Athletic, Lincoln City, Northampton Town, Instant-Dict (Hong Kong), Eastern AA (Hong Kong), Hamilton Academical and Berwick Rangers.

Coaching and management

Nottingham Forest

McParland eventually went to Nottingham Forest as a coach. He was with Forest for over 10 years and was the reserve team coach for most of that time. When Gary Megson left the club in February 2006, he was put in temporary charge with Frank Barlow in a joint first team management role.

He and Barlow were named Managers of the Month for March 2006, when they went 10 games unbeaten, with 6 straight wins, including a 7-1 victory over Swindon Town at the City Ground. McParland just missed out on equalling a club record of 7 straight wins when Forest fell to a 3-2 defeat at the hands of Hartlepool United. Despite Forest narrowly missing out on the League One playoffs, McParland was still the favourite to land the Forest job (with Barlow) on a permanent basis. After Colin Calderwood was named the permanent successor to Megson, McParland and Barlow became coaches for the Forest first team.

Notts County

He was announced as the new Notts County manager in October 2007. McParland enjoyed a two-year spell in charge and, despite the appointment of Sven-Göran Eriksson as Director of Football, the club decided to retain his services. McParland was sacked on 12 October 2009, however, with the club in fifth place in League Two.

Ipswich Town

He joined Ipswich as part of Roy Keane's coaching staff on 27 November 2009. On 7 January 2011 he took over as caretaker manager for the departed Keane, and in his first game suffered a 7–0 defeat to Premier League side Chelsea. His second and final game in charge was the home leg of the League Cup semi-final against Arsenal on 12 January 2011, which Ipswich won 1-0. He was replaced permanently by Paul Jewell on 13 January 2011.

Swindon Town

McParland joined Swindon Town on 3 March 2011 as assistant to Paul Hart who had taken over the manager's role. He left the club in April 2011 following relegation to League Two.

Return to Forest

On 28 February 2013, McParland was appointed the under-21 coach at former club Nottingham Forest, returning to the club after an absence of over five years.

Managerial statistics

Honours
Player

Individual
PFA Team of the Year: 1987–88 Third Division

Manager

Individual
League One Manager of the Month: March 2006

References

External links
 Career statistics

1961 births
Living people
Footballers from Edinburgh
Scottish footballers
Notts County F.C. players
Hull City A.F.C. players
Walsall F.C. players
Dunfermline Athletic F.C. players
Lincoln City F.C. players
Sliema Wanderers F.C. players
Northampton Town F.C. players
Hamilton Academical F.C. players
Berwick Rangers F.C. players
Double Flower FA players
Eastern Sports Club footballers
Scottish Football League players
English Football League players
Hong Kong First Division League players
Hong Kong League XI representative players
Scottish expatriate footballers
Expatriate footballers in Hong Kong
Scottish expatriate sportspeople in Hong Kong
Scottish football managers
Nottingham Forest F.C. managers
Notts County F.C. managers
Ipswich Town F.C. managers
Association football forwards
Ipswich Town F.C. non-playing staff


text:
Proboscidea althaeifolia (Syn. Martynia althaeifolia) ist eine Art aus der neuweltlichen Familie der Gemsenhorngewächse (Martyniaceae). Sie ist eine von derzeit sieben anerkannten Arten der Gattung Proboscidea und wird im deutschen Sprachraum gelegentlich auch "Teufelskralle" genannt.

Vegetative Merkmale

Habitus
Proboscidea althaeifolia lebt als mehrjährige, krautige Pflanze, sie entspringt einer rübenähnlichen Pfahlwurzel, die tief in der Erde sitzt und es so der Pflanze ermöglicht, auch extreme Trockenzeiten zu überstehen. Die Pflanze bildet ein bis mehrere Sprosse, die sich in alle Richtungen ausdehnen und halb aufrecht bis kriechend wachsen. Da die Pflanze auf halbfeuchten Sanddünen gedeiht, ist sie nicht selten vom Sand verschmutzt.

Blätter
Die meist gegenständigen Blätter sind langgestielt und erreichen etwa 3–7 cm im Durchmesser. Sie sind breit-eiförmig bis rundlich oder herz- bis nierenförmig und mehr oder weniger gelappt. Die Spitze ist abgerundet, die Ränder sind ganz. Sowohl Stängel, als auch die Stiele und die Unterseiten der Blätter sind mit winzigen, leicht klebrigen Drüsenhaaren überzogen.

Blüten
Die duftenden und gestielten Blüten sind schlank-glockenförmig, fünfzählig und erscheinen recht zahlreich (bis 16) an den gestielten Blütenständenen. Es sind Tragblätter vorhanden. Die Blüten sind zweilippig und leuchtend gelb bis gelb-orange, rötlich und weisen Saftmale, Flecken oder Streifen im Schlund und auf den Loben auf. Die Kelchblätter sind nahe der unteren Hälfte miteinander verwachsen. Darunter sind Vorblätter vorhanden. Die Blütezeit liegt im Hochsommer und reicht von Mai bis August.

Früchte und Samen
Die Früchte erscheinen mit Herbstbeginn. Sie sind länglich und lang geschnäbelt. Die holzigen Kapseln mit einem etwa 5–6 cm langem Körper, besitzen ein oder zwei Kämme und sind etwa 1 cm dick und enden mit zunehmender Reife in zwei bis drei langen "Hörnern". Zwischen den Hörnern können kleinere Auswüchse vorhanden sein. Diese Verlängerungen dienen im trockenen Zustand dem Festhaken der Frucht in den Fußbehaarungen oder an den Hufen diverser Tiere, oder auch am Schuhwerk unachtsamer Wanderer. Sie lassen sich so als Trampelkletten wegtransportieren. Die Samen sind runzelig, schwärzlich und etwa 6–7 mm lang.

Verbreitung
Proboscidea althaeifolia ist in fast allen Wüstengebieten der südlichen vereinigten Staaten verbreitet, besonders häufig ist sie in Kalifornien, Arizona, New Mexico und Texas. Sie kommt bis an die Nordküste Mexikos vor, in Teilen Perus ist sie eingebürgert.

Systematik
Proboscidea althaeifolia wurde um 1865 von dem englischen Botaniker George Bentham als Martynia althaeifolia erstbeschrieben.

 Proboscidea althaeifolia () : Devil's Claw, Coyote Devil's Claw, Iispuer; Syn. Martynia althaeifolia , Proboscidea arenaria , Martynia arenaria , Proboscidea peruviana , Martynia palmeri .

Ethnobotanik
Wie bei anderen Arten der Gattung Proboscidea (so zum Beispiel Proboscidea louisianica), so werden die heranreifenden Früchte von Prob. althaeifolia von Einheimischen gerne wie Essiggurken eingelegt und später verzehrt. Die getrockneten Früchte werden zu Dekorationszwecken und zum Korbflechten verwendet. Die Navajo-Indianer und Pima-Indianer berichten, dass die getrockneten Blätter und Blüten zu einem Tee gegen Kopf- und Nackenschmerzen verarbeitet werden.

Literatur
 John Slattery: Southwest Foraging: 117 Wild and Flavorful Edibles from Barrel Cactus to Wild Oregano. Timber Press, Portland (Oregon) 2016, ISBN 978-1-60469-770-4, S. 109.
 Clarence A. Hall Jr.: Introduction to the Geology of Southern California and Its Native Plants. University of California Press, Berkeley 2007, ISBN 978-0-520-93326-2.
 Daniel E. Moerman: Native American medicinal plants: an ethnobotanical dictionary. Timber Press, Portland (Oregon) 2009, ISBN 978-1-60469-035-4.
 Stanley D. Jones, Joseph K. Wipff, Paul M. Montgomery: Vascular Plants of Texas: A Comprehensive Checklist Including Synonymy, Bibliography, and Index. University of Texas Press, Austin 2014, ISBN 978-0-292-78854-1.
 Raul Gutierrez: A Phylogenetic Study of the Plant Family Martyniaceae (Order Lamiales). Dissertation, Arizona State Univ., Dezember 2011, online (PDF; 41,7 MB), bei ASU Digital Repository, abgerufen am 26. September 2018.

Weblinks

 W. P. Armstrong: Devil's Claws: Hitchhikers On Big Animals. Internetartikel auf palomar.edu (englisch); zuletzt aufgerufen am 11. September 2018
 Profil zu Proboscidea althaeifolia auf plants.usda.gov (englisch); zuletzt aufgerufen am 13. September 2018.

Einzelnachweise

Gemsenhorngewächse
Martyniaceae

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Endopeptidase or endoproteinase are proteolytic peptidases that break peptide bonds of nonterminal amino acids (i.e. within the molecule), in contrast to exopeptidases, which break peptide bonds from end-pieces of terminal amino acids.  For this reason, endopeptidases cannot break down peptides into monomers, while exopeptidases can break down proteins into monomers. A particular case of endopeptidase is the oligopeptidase, whose substrates are oligopeptides instead of proteins.

They are usually very specific for certain amino acids. Examples of endopeptidases include:

 Trypsin - cuts after Arg or Lys, unless followed by Pro.  Very strict. Works best at pH 8.
 Chymotrypsin - cuts after Phe, Trp, or Tyr, unless followed by Pro.  Cuts more slowly after  His, Met or Leu. Works best at pH 8.
 Elastase - cuts after Ala, Gly, Ser, or Val, unless followed by Pro.
 Thermolysin - cuts before Ile, Met, Phe, Trp, Tyr, or Val, unless preceded by Pro.  Sometimes cuts after Ala, Asp, His or Thr.  Heat stable.
 Pepsin - cuts before Leu, Phe, Trp or Tyr, unless preceded by Pro.  Also others, quite nonspecific; works best at pH 2.
 Glutamyl endopeptidase - cuts after Glu. Works best at pH 8.
 Neprilysin

References

See also

 Exopeptidase
 The Proteolysis Map

EC 3.4


text:
Maya Ying Lin (chino tradicional: 林瓔; chino simplificado: 林璎; pinyin: Lín Yīng) (Athens, Ohio, 5 de octubre de 1959) es una artista y arquitecta estadounidense conocida por su trabajo en escultura y arte de paisajes. Su trabajo más conocido es el Monumento a los Veteranos del Vietnam en Washington D. C..

Primeros años
Hija de inmigrantes chinos, su padre fue un ceramista y decano de la Escuela de Artes de la Universidad de Ohio y su madre, poeta y profesora en la misma universidad.

Recibió su título de Grado en Artes, en la Universidad de Yale en el año 1981, donde posteriormente obtuvo su Master in Architecture en 1986.

Trayectoria

Obras de arte
El nombre de Maya Lin, se hizo conocido a raíz de la polémica desatada en el año 1981, cuando aún siendo una graduada universitaria, ganó el concurso público para el diseño del Memorial de los Veteranos de Guerra de Vietnam a erigirse en Washington. Su proyecto, que se impuso por sobre otras 1441 entradas, fue motivo de numerosas críticas y que no solamente se relacionaban a la propuesta en sí, que estaba en las antípodas del tradicional monumento heroico, sino que también por su condición de mujer y su origen étnico, que fue interpretado casi como un insulto para algunos de los sectores más conservadores de los Estados Unidos.

Luego de arduos debates en los que la propia Lin fue la protagonista, defendiendo su proyecto y su postura, ante todos los medios e incluso frente al Congreso norteamericano, el proyecto fue llevado a cabo en 1982 transformándose en uno de los monumentos más visitados por los estadounidenses. El monumento, un gran tajo con forma de V, que apunta hacia los memoriales de Washington y de Lincoln, construido con granito pulido negro, sobre el que se tallaron los nombres de más de 58000 americanos muertos y desaparecidos durante la guerra, actúa como una herida en la tierra que simboliza la gravedad de la pérdida.

La simpleza y la fuerza de la propuesta, opera como un elemento de identificación directa de los visitantes al verse reflejados sus rostros que se entremezclan con los nombres de aquellos que ya no están.

Su siguiente obra importante, es el Memorial por los Derechos Civiles, en Montgomery, Alabama, en 1989, para el que Lin creó un género escultórico llamado water table. En esta propuesta, la interacción entre el monumento y el espectador se lleva a cabo cuando el visitante interrumpe el flujo de agua que fluye sobre la superficie horizontal de granito sobre el que están esculpidos distintos momentos cruciales en la historia de los derechos civiles de los Estados Unidos.

El mismo principio fue usado en 1993 para en el monumento que conmemora la presencia de la mujer en la Universidad de Yale y en 2000, en la escultura Timetable en la Universidad de Stanford, que intenta ser una meditación sobre el concepto del tiempo, en un mundo atravesado por la instantaneidad de Internet.

Es de destacar el Confluence Project (Chief Timoth Park, 2011) en el que, por medio de una serie de instalaciones al aire libre, se explora la confluencia de historia, cultura y ecología en el sistema del río Columbia. En el Storm King Wavefield (Mountainville, New York, 2007-2008), mediante una intervención de movimiento ondulante sobre el terreno natural, la artista busca una reflexión sobre la idea de la naturaleza, el movimiento y lo estático.

Obras de arquitectura
En su obra arquitectónica, Lin ha demostrado una capacidad de dar respuesta a los requerimientos propios de la disciplina desde una sensibilidad artística que da como resultado obras en las que el espacio y la materialidad se relacionan desde una mirada que va más allá de lo estrictamente funcional, para transformarse en una forma de conciencia de lo ambiental, promoviendo una arquitectura que no solamente se apoya en la idea de lo sustentable, sino que también en la idea del ambiente como algo que es inherente al ser humano desde lo cultural, lo social, lo histórico y lo psicológico, y en el que la belleza cumple un rol fundamental.

Entre sus obras más importantes podemos nombrar la Capilla y Biblioteca de la Fundación en Defensa de los Niños (Clinton, Tennesse,1999); el Centro de Escultura (Long Island City, 2002), la Box House (Telluride, Colorado, 2006) y el Museo Chino en América (Nueva York, 2009).

Características de la obra
Lin refiere al entorno social, cultural y natural en el que ha sido criada, como un elemento fundamental en su formación. Tanto el arte de sus padres, imbuido de un sentido de simpleza y cierta gracia relacionada con la estética asiática, como el entorno natural en el que jugaba de niña, con sus colinas de bosques y la presencia de túmulos de los pueblos nativos locales, han sido factores que han ido conformando su particular sensibilidad artística y arquitectónica. Lin es sobrina nieta de Lin Huiyin, la primera arquitecta china.

Sus propuestas de Land Art/Site Specific han sido uno de los grandes fuertes en la obra de Lin, ya que el paisaje es el contexto y la fuente de inspiración para todo su trabajo que está basado no sólo en un genuino interés por la conservación de la naturaleza sino que también en la interacción del hombre con la misma, desde un orden sistemático ligado a la historia, el lenguaje y el tiempo.

Reconocimientos
Maya Lin, quien por su obra ha sido premiada en varias ocasiones, entre las que se encuentra la National Medal of Arts otorgada por el presidente Barack Obama, ha tenido una actuación importante en diversas organizaciones relacionadas con el medio ambiente, como Miembro del National Resources Defense Council y también como asesora en el uso de energía sustentable. También ha sido parte del Jurado de Selección del diseño del World Trade Center Site Memorial.

Sus piezas de arte han sido exhibidas en museos alrededor del mundo. Algunas de ellas con carácter de permanentes, como Pin River – Yangtze en la embajada americana en Beijing, China y Where the Land Meets the Sea en la Academia de Ciencias de California, en San Francisco.

Referencias

Enlaces externos

 Mayalin.com Sitio principal del Maya Lin Studio
 Maya Lin Video
 Maya Lin: A Strong Clear Vision (1994) en la Internet Movie Database
 Confluence Project situado en Washington y Oregón

Escultoras de Estados Unidos
Escultores de Estados Unidos del siglo XX
Escultores de Estados Unidos del siglo XXI
Medalla Nacional de las Artes
Doctores honorarios de la Universidad de Harvard
Graduados honorarios de la Universidad Yale
Alumnado de la Universidad Yale
Personas de Ohio
Arquitectas de Estados Unidos
Graduados honorarios del Smith College


text:
Santa María de las Hoyas – gmina w Hiszpanii, w prowincji Soria, w Kastylii i León, o powierzchni 45,41 km². W 2011 roku gmina liczyła 133 mieszkańców.

Przypisy

Gminy w Kastylii i León


text:
Oláh Kati (1959)  festőművész
Oláh Katalin (1968) kétszeres világbajnok tájfutó
Oláh Katalin (1974) szobrászművész
Oláh Katalin (?–) csillagász


text:
Belle Isle är en stad (city) i Orange County, i delstaten Florida, USA. Enligt United States Census Bureau har staden en folkmängd på 6 111 invånare (2011) och en landarea på 6 km².

Källor

Externa länkar
 State & County QuickFacts, US Census Bureau.

Orter i Florida
Orange County, Florida


text:
Oswald "Ozzie", "Jake" Jacoby (December 8, 1902 – June 27, 1984) was an American contract bridge player and author, considered one of the greatest bridge players of all time and a key innovator in the game, having helped popularize widely used bidding moves such as Jacoby transfers.  He also excelled at, and wrote about, other games including backgammon, gin rummy, canasta, and poker. He was from Brooklyn, New York and later lived in Dallas, Texas. He was the uncle of activist and author Susan Jacoby, as well as father of James Jacoby, an author and world-class bridge player in his own right.

Early life

Born in Brooklyn to a Jewish family, he was taught to play whist at the age of six and played his first bridge at ten. During World War I, he joined the army at 15 by lying about his age but spent most of his time there playing poker. Dropping out of Columbia University (where he was in the class of 1922) as a math major to become an actuary, he became the youngest person ever to pass four examinations of the Society of Actuaries at the age of 21. Having an exceptional aptitude for mathematics, Jacoby could multiply three and four digit numbers in his head without benefit of paper. During World War II and the Korean War, he applied these abilities to counterintelligence and cryptanalysis being referred to as a human computer; later, he lectured on probability at M.I.T. and wrote books on mathematics.  However, his passion and lifelong focus was games, especially bridge.

Bridge career

By the end of the twenties, Jacoby had achieved fame as a player at both auction and contract bridge, further gaining international recognition when chosen by Sidney Lenz to be his partner in the famous Culbertson–Lenz match of 1931. Jacoby's more aggressive bidding style confused Lenz and Jacoby withdrew after Lenz's criticism. Years later the analyst Terence Reese wrote, "That the Culbertsons did not win more easily ... was due to the fact that Jacoby was a player of quite different class from any of the others". Jacoby subsequently solidified his position as the most successful tournament player in the thirties as a member of the famous "Four Horsemen" from 1931 to 1933 and the "Four Aces" from 1933 to 1941, dominating tournament play. He is recognized by the American Contract Bridge League (ACBL) as Life Master #2, one of ten named in 1936. LM #1 is David Burnstine, his partner on the Four Horsemen and co-founder of the Four Aces.

He pioneered many bidding ideas, including the Jacoby transfer and Jacoby 2NT bids. Throughout his career, he also worked as a bridge columnist; a prolific writer, he wrote over 10,000 newspaper articles on bridge, and his many books include not only bridge but volumes on poker, gin rummy, canasta, and the mathematics of card games and gambling, which he played at high stakes.  He also released a record titled How to Win at Championship Bridge.

Jacoby captained the North American and US teams that won the Bermuda Bowl in both 1970 and 1971. During a long playing career, he won tournaments with many partners including his son and co-author, James Jacoby (1933–1991), as well as his wife of more than 50 years, Mary Zita Jacoby. Terminally ill, his final tournament victory came in a major event at the ACBL North American Bridge Championships late in 1983, as a member of the team-of four champions for the Reisinger trophy with Edgar Kaplan, Norman Kay, Bill Root and Richard Pavlicek. In the same year, he was named Personality of the Year by the international bridge writers (Charles H. Goren Award).  He died at his Dallas home of cancer on June 27, 1984.

Jacoby, Lenz, and Milton Work were named to its hall of fame by The Bridge World in 1965, which brought the number of members to six. They were all made founding members of the ACBL Hall of Fame in 1995.

Other games

A poker player and author on the subject, Jacoby was convicted of a gambling charge in 1944 while in the navy, but acquitted of a charge of conduct unbecoming an officer and a gentleman. Although he did not pursue a career in competitive chess, and did not write on the game, he was nevertheless a strong player.  When in college,  Jacoby beat US chess champion Frank Marshall, and in 1963, in a rapid-transit game, he played a draw with Tigran Petrosian, the then world champion.

Jacoby was also an expert backgammon player, and in 1972 he was crowned World Backgammon Champion. In 1970, he wrote The Backgammon Book with John R. Crawford, which is considered the first book to deal with backgammon from an analytical viewpoint. The Jacoby Rule, which states that in money play gammons and backgammons count only after the cube has been turned, is named after him.

He wrote several books on various card games, with a particular interest in gin rummy and canasta.

Bridge accomplishments

Honors
 ACBL Hall of Fame, 1965

 ACBL Honorary Member of the Year 1967
 Honorary World Bridge Federation Grand Master

Awards
 Charles H. Goren Award (Personality of the Year), 1983, from the International Bridge Press Association
 McKenney Trophy 1959, 1961, 1962, 1963
 Herman Trophy 1960

Wins
 IBL World Championship (1) 1935
 North American Bridge Championships (31)
 Vanderbilt (7) 1931, 1934, 1935, 1937, 1938, 1946, 1965
 Asbury Park Trophy (now Spingold) (4) 1931, 1932, 1933, 1937
 Masters Teams-of-Four (now Spingold) (2) 1934, 1936
 Spingold (5) 1938, 1939, 1945, 1950, 1959
 Chicago (now Reisinger) (1) 1955
 Reisinger (1) 1983
 Men's Board-a-Match Teams (2) 1952, 1959
 Master Mixed Teams (1) 1968
 Life Master Pairs (1) 1936
 Fall National Open Pairs (2) 1935, 1960
 Open Pairs (1) 1964
 Men's Pairs (3) 1934, 1939, 1949
 Master Individual (1) 1935
 United States Bridge Association (5)
 Grand National Open Teams (3) 1934, 1935, 1937
 Open Pairs (2) 1936, 1937
 American Bridge League (2)
 Men's Teams (2) 1931, 1932

Runners-up
 North American Bridge Championships (21)
 Vanderbilt (3) 1930, 1941, 1949
 Spingold (4) 1941, 1948, 1949, 1957
 Chicago (now Reisinger) (5) 1931, 1932, 1939, 1956, 1960
 Men's Board-a-Match Teams (2) 1954, 1956
 Master Mixed Teams (2) 1935, 1941
 Life Master Pairs (2) 1939, 1941
 Fall National Open Pairs (1) 1932
 Hilliard Mixed Pairs (2) 1931, 1939

Publications

Bridge
 438 pages.
 492 pages.
 302 pages.
 96 pages.
 158 pages.
 32 pages.

 31 pages.
 64 pages.
 32 pages.
 The Complete Book of Duplicate Bridge (1965).
 222 pages.
 128 pages.
 Jacoby Transfer Bids (1981).
 Major Suit Raises (1981).
 140 pages.

Poker
 Poker, 1940
 Oswald Jacoby on Poker. Revised edition, 1948
 Winning poker, 1949
 Oswald Jacoby on Poker (1981),

Backgammon
 The Backgammon Book (with John R. Crawford), 1970,

Rummy
 Laws of Oklahoma, 1946
 Oswald Jacoby on Gin Rummy, etc., 1947
 Oswald Jacoby on Oklahoma, the wild, wild rummy game, 1948
 How to Win at Gin Rummy, 1959

Canasta
 Oswald Jacoby's Complete Canasta, 1950
 How to win at canasta, 1951

Other card games
 The book of card game rules and strategies, 1989
 The fireside book of cards, 1957
 Oswald Jacoby on Gambling, 1963,
 New Recreations with Magic Squares (with William H. Benson), 1976
 Jacoby on card games, 1986
 Magic cubes : new recreations, 1981

Mathematics
 Intriguing Mathematical Problems (with William H. Benson), 1996
 How to figure the odds, 1947
 Mathematics for pleasure, 1962

See also
 Four Aces

Notes

References

External links

 Biography at Bridge Bum
  at Bridge Guys

1902 births
1984 deaths
20th-century American Jews
American actuaries
American backgammon players
American contract bridge players
American gin players
Columbia College (New York) alumni
Contract bridge writers
Jewish American sportspeople
Jewish American writers
Mathematicians from New York (state)
People from Brooklyn
People from Dallas


text:
The Writing's on the Wall é o segundo álbum de estúdio do girl group americano Destiny's Child, lançado em 27 de julho de 1999 pela Columbia Records. O álbum foi produzido por Missy Elliott, Kevin "She'kspere" Briggs, Rodney Jerkins, Eric Nealante Phillips e Beyoncé, entre outros, e incluiu participações da rapper Missy Elliott e do trio de R&B Next. The Writing's no The Wall gerou quatro singles, incluindo dois número um na Billboard 100, "Bills, Bills, Bills" e "Say My Name". Este é o último álbum com a formação original do grupo. O trabalho mostrou as membros da banda tendo maior controle criativo ao compor e produzir suas próprias canções, trabalhando em estreita colaboração do produtor Eric Nealante Phillips e da cantora e compositora Kandi Burruss, integrante do Xscape. "Bills, Bills, Bills" e "Bug a Boo" estiveram entre as primeiras músicas escritas e produzidas pelo grupo.

O álbum estreou no número seis na parada americana Billboard 200 em 14 de agosto de 1999, com vendas na primeira semana de 132 mil unidades, e mais tarde, atingiu o número cinco em 6 de maio de 2000. Ele rendeu seis indicações ao Prêmio Grammy, nas categorias Melhor Performance de R&B por Duo ou Grupo com Vocais, Melhor Canção R&B, Gravação do Ano e Canção do Ano. Foi certificado óctuplo de platina pela Recording Industry Association of America (RIAA) e vendeu mais de 13 milhões de cópias mundialmente. A revista Billboard classificou The Writing's on the Wall no número 39 na lista dos 200 maiores álbuns da década.

Controvérsia
Em dezembro de 1999, Luckett e Roberson tentaram separar o Destiny's Child de seu gerente, Mathew Knowles, alegando que ele mantinha uma parcela desproporcional dos lucros do grupo e injustamente favorecia Beyoncé e Rowland. Embora elas nunca pretendecem deixar o grupo, quando o vídeo de "Say My Name" estreou em fevereiro de 2000, Roberson e Luckett viram duas outras novas integrantes em seus lugares ao lado de Knowles e Rowland. Antes da estreia de vídeo, Beyoncé teria anunciado no Total Request Live, que Luckett e Roberson haviam deixado o grupo. Elas foram substituídas por Michelle Williams, ex-vocalista de apoio de Monica, e Farrah Franklin, uma aspirante a cantora-atriz. Pouco depois de seu período com Monica, Williams foi apresentada ao Destiny's Child pelo coreógrafo Braden Larson, também conhecido como "Peanut Orlando", e foi levada para Houston onde ficou com a família Knowles.

Em março de 2000, Roberson e Luckett entraram com uma ação judicial contra Knowles e suas ex-companheiras de banda por violação de parceria e deveres fiduciários. Após o processo, ambos os lados foram depreciativos uns para com os outros na mídia. Cinco meses depois de entrar, Franklin deixou o grupo. As membros remanescentes afirmaram que isso se deveu a ausências promocionais e concertos. De acordo com Williams, Franklin não estava conseguindo lidar com tamanho stress. Franklin, no entanto, revelou que ela saiu, por causa da negatividade em torno do grupo e sua incapacidade de afirmar qualquer controle na tomadas de decisões. Sua partida foi vista como menos controversa. Williams, por outro lado, revelou que sua inclusão resultou em "lutar contra insegurança": "Eu estava me comparando com as outras integrantes, e a pressão estava sobre mim." Para o fim de 2000, Roberson e Luckett retiraram a parcela de seu processo que incluía Rowland e Knowles em troca de um acordo, embora continuassem a ação de encontro a seu ex-gerente. Como parte do acordo, ambos os lados foram proibidos de falar uns sobre os outros publicamente. Roberson e Luckett formaram outro girl group chamado "Anjel", que acabou não dando certo, devido a problemas com a gravadora. Embora as integrantes da banda estivessem afetadas psicologicamente pela turbulência, o sucesso do Destiny's Child aumentou. Os anos seguintes de sua carreira foram vistos como o preríodo mais bem sucedido do grupo, tornando-se um fenômeno de cultura pop.

Faixas

Prêmios

Ficha técnica

Beyoncé Knowles → vocais principais e vocal de apoio
Kelly Rowland → vocais principais e vocal de apoio
LeToya Luckett → vocal de apoio e vocais principais
LaTavia Roberson → vocal de apoio e vocais principais
Michelle Williams → Vocal de apoio (Versão re-emitida apenas no CD de bônus da edição limitada do Reino Unido "Independent Women Part I & II")
Farrah Franklin → vocal de apoio (Versão re-lançada apenas no CD como faixa bônus da edição limitada do Reino Unido "Independent Women Part I & II")
Mathew Knowles → produção, mixagem
Bill Ortiz → trompete
Daryl Simmons → programação de bateria, programação de teclado
D'Wayne Wiggins → guitarra, produtor
Rodney Jerkins → produtor
Claudine Pontier → engenheiro assistente
James Hoover → engenheiro de som
Steve Baughman → Assistente de mixagem
Missy Elliott → executor
Jimmy Douglass → engenheiro
Prince Charles Alexander – assistente de mixagem
Vince Lars → saxofone
Albert Sanchez → fotografia
Blake Eiseman → engenheiro

Dexter Simmons → mixagem
Brian Springer → engenheiro
Joey Swails → engenheiro
Dan Workman → engenheiro
LaShawn Daniels → produtor vocal
Anthony Hardy → produtor
Kenny Stallworth → assistente de engenharia
Donald "Lenny" Holmes → produtor
Nealante → produtor
K-Fam → produtor
Gerard Thomas → produtor
Chris Bell → engenharia
Brad Gildem → engenharia
Jean Marie Hurout → engenharia, mixangem
Kevin "Shekspere" Briggs → produtor
Kevin "KD" Davis → mixagem
Tara Geter Tillman → vocal de apoio
Mike Calderon → engenharia
Jon Gass → engenharia
Thom "TK" Kidd → bateria
Vernon J. Mungo → engenharia

Desempenho nas tabelas musicais

Tabelas semanais

Tabelas anuais

Tabelas anuais

Vendas e certificações

Ligações externas

Álbuns de Destiny's Child
Álbuns de 1999
Álbuns de R&B
Álbuns de música pop
Álbuns lançados pela Columbia Records
Álbuns produzidos por Rodney Jerkins


text:
«Белоснежка» () — телевизионный фэнтези-фильм 2001 года, снятый специально для Hallmark Entertainment режиссёром Кэролайн Томпсон. Главную роль исполнила актриса Кристин Кройк. Фильм основан на одноимённой сказке братьев Гримм, описанной ими в 1812 году.

Сюжет
События фильма разворачиваются в сказочном королевстве, которым правит злая королева Эльспет (Миранда Ричардсон). Она пытается всячески устранить свою приёмную дочь Белоснежку (Кристин Кройк), которая является претенденткой на трон. Белоснежка сбегает от мачехи в лес, где находит друзей в лице семи гномов, и вместе они придумывают, как свергнуть королеву.

В ролях
 Кристин Кройк — Белоснежка
 Миранда Ричардсон — королева Эльспет, мачеха Белоснежки
 Тайрон Лейтсо — прекрасный принц Альфред
 Вера Фармига — Джозефина, мать Белоснежки
 Том Ирвин — Джон, отец Белоснежки
 Клэнси Браун — Исполнитель Желаний
 Майкл Джей Андерсон — Воскресенье, лидер гномов
 Майкл Гилден — гном Понедельник
 Марк Тромбино — гном Вторник
 Винсент Скьявелли — гном Среда
 Пенни Блейк — гном Четверг
 Мартин Клебба — гном Пятница
 Уорвик Дэвис — гном Суббота
 Хосе Суньига — Гектор, охотник

Релиз
Премьерный показ состоялся на канале ABC 28 октября 2001 года, как часть программы «The Wonderful World of Disney», а также фильм был выпущен в кинотеатрах Европы и Ближнего Востока.

Примечания

Ссылки

Телефильмы на английском языке
Телефильмы Германии
Фильмы Канады 2001 года
Фильмы Германии 2001 года
Фильмы США 2001 года
Телефильмы Канады
Телефильмы США
Телефильмы 2001 года
Приключенческие фильмы США
Приключенческие фильмы Канады
Приключенческие фильмы Германии
Фильмы США в жанре фэнтези
Фильмы Канады в жанре фэнтези
Фильмы Германии в жанре фэнтези
Телефильмы, выпущенные в кинопрокат
Экранизации произведений братьев Гримм
Фильмы Hallmark Entertainment
Фильмы Babelsberg International Film Produktion


text:
Lutevanaphis – wymarły rodzaj owadów z rzędu pluskwiaków i infrarzędu mszyc. Jedyny z monotypowej rodziny Lutevanaphididae. Znany jest tylko jeden gatunek, L. permiana. Żył w gwadalupie, na suchych wówczas terenach północnej Pangei, być może żerując na szyszkach roślin iglastych. Jego jedyną skamieniałość odnaleziono w południowej Francji. Jest to najstarszy znany przedstawiciel mszyc.

Taksonomia
Rodzaj i gatunek typowy opisali po raz pierwszy w 2014 roku Jacek Szwedo, Jean Lapeyrie i André Nel na łamach "Systematic Entomology". Opisu dokonano na podstawie pojedynczej skamieniałości odnalezionej w ogniwie Mérifons formacji Salagou na stanowisku Les Vignasses, na terenie Hérault we Francji, datowanej na gwadalup w permie. Holotyp oznaczony Ld LAP 360 A-B zdeponowano w Musée de Lodève. Nazwa rodzajowa pochodzi od Lutevani, nazwy plemienia Wolków, które zasiedlało w czasach historycznych te tereny oraz od łacińskiego aphis, oznaczającego "mszycę". Epitet gatunkowy permiana pochodzi od nazwy okresu geologicznego.

Autorzy oryginalnego opisu sklasyfikowali rodzaj w monotypowej rodzinie Lutevanaphididae, a tę z kolei w monotypowej nadrodzinie Lutevanaphidoidea. W 2018 Jacek Szwedo zmienił jednak tę klasyfikację, włączając rodzinę w skład nadrodziny Triassoaphidoidea.

Lutevanaphis jest najstarszą znaną skamieniałością mszycy. Już w latach 70' XX wieku przypuszczano, że mszyce pojawiły się w permie. W 1993 jako najstarszą mszycę opisano Dubiaphis z anizyku w triasie, jednak pozycja systematyczna tego taksonu nie jest pewna i bywał umieszczany nawet wśród muchówek. W 2010 jako najstarszą mszycę opisano Leaphis, również z anizyku. Dopiero odkrycie Lutevanaphis potwierdziło występowanie mszyc już w permie.

Morfologia
Owad znany tylko z przedniego skrzydła o długości 3,55 i szerokości 1,37 mm. Było ono około 2,6 raza dłuższe niż szerokie. Przednia (kostalna) jego krawędź była niepogrubiona. Dobrze zesklerotyzowana, nieco szersza od komórki kostalnej pterostygma miała wypukłą i pogrubioną krawędź tylną. Żyłki: tylna subkostalna, radialna, medialna i przednia kubitalna wyrastały ze wspólnego, prostego, u nasady grubego pnia, biegnącego równolegle do krawędzi kostalnej skrzydła. Od tegoż pnia dwie gałęzie przedniej żyłki kubitalnej, tj. CuA1 i CuA2, odchodziły osobno, w odległości większej niż długość nasadowego odcinka pnia; gałąź CuA2 była silnie wypukła i pogrubiona. Słaba żyłka medialna opuszczała wspólny pień blisko nasadowo-tylnej części pterostygmy pod kątem 50°, dalej rozdzielała się na gałęzie M1+2 i M3+4, a ta pierwsza następnie rozwidlała się na gałęzie M1 i M2. Tylna żyłka radialna odchodziła z tylnej krawędzi pterostygmy w połowie jej długości pod kątem 50° i miała mocno łukowaty przebieg. Tylna żyłka kubitalna (CuP) była silnie wypukła. Ponadto u nasady skrzydła biegły żyłka posterokubitalna (PCu) i żyłka analna (A1), łączące się w kształt litery "Y" o odcinku wspólnym krótszym niż ćwierć długości wolnego odcinka tej drugiej (A1).

Paleoekologia
Mszyca ta zamieszkiwała obszar północnej Pangei, położony wówczas w strefie równikowej. Były to tereny suche, których półpustynny charakter podtrzymywany był przez blokujące napływ wilgoci zimne prądy morskie, obmywające zachód kontynentu. Znajdujące się tu słone jeziora okresowo wysychały, tworząc plaje. Z suchym klimatem kontrastowało bogactwo fauny. Okresowe zbiorniki wodne zasiedlały liczne muszloraczki, przekopnice i owady. Działalność przekopnic prowadziła do tafonomicznego przemieszczania się szczątków i ich niszczenia, wskutek czego skamieniałości owadów są zwykle fragmentaryczne. Wśród zidentyfikowanych owadów znajdują się przedstawiciele Palaeodictyoptera, Diaphanopterodea, Odonatoptera, Caloneurodea, prostoskrzydłych, świerszczokaraczanów, Paoliida, karaczanów, Thripida, pluskwiaków, Glosselytrodea i sieciarek. Zachowana w formacji Salagou flora jest mniej liczebna i mniej różnorodna niż fauna. Obejmuje różne paprotniki i iglaste. Przypuszcza się, że szyszki tych ostatnich mogły stanowić miejsce żerowania wielu drobnych owadów, w tym wczesnych mszyc z rodzaju Lutevanaphis.

Przypisy

Lutevanaphididae
Rodzaje i podrodzaje zwierząt nazwane w 2014 roku


text:
Josef Nauer (* 17. September 1906 in Feusisberg; † 22. März 1987 in Freienbach, heimatberechtigt in Unteriberg) war ein Schweizer Holzbildhauer. Seine Werke umfassen vorwiegend religiöse Themen.

Leben und Werk
Josef Nauer war ein Sohn eines Landwirtes. Er absolvierte vor dem Zweiten Weltkrieg an der Holzschnitzschule Bad Warmbrunn (Niederschlesien) eine Holzbildhauerlehre. Seine Lehrer war u. a. Cirillo Dell'Antonio.

Nach Wanderjahren kehrte er wegen der Wirtschaftskrise vorzeitig in die Schweiz zurück und richtete in den Rebbergen von Leutschen in Freienbach in einem ehemaligen Stall sein Atelier ein. Nauer war Mitglied im Verband der Schweizer Holzbildhauer und gab für deren Mitglieder 1973 einen Schriftkurs, wo er die sogenannte «Stäblischrift» lehrte.

Josef Nauer war mit der Künstlerin Angelika, geborene Ledergerber (1924–1997), verheiratet. 1972 erhielt er den Kulturpreis des Kantons Schwyz.

Weblinks

 Josef Nauer in sculptor.ch
 Nauer, Josef in der bibliografischen Datenbank WorldCat

Einzelnachweise

Bildhauer (Schweiz)
Person (Kanton Schwyz)
Schweizer
Geboren 1906
Gestorben 1987
Mann


text:
Prosopocoilus cinnamomeus is een keversoort uit de familie vliegende herten (Lucanidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1843 door Guérin-Méneville.

Vliegende herten


text:
Az 5338 Michelblanc (ideiglenes jelöléssel 1991 RJ5) a Naprendszer kisbolygóövében található aszteroida. Henry Holt fedezte fel 1991. szeptember 13-án.

Kapcsolódó szócikkek
 Kisbolygók listája (5001–5500)

Jegyzetek

A Naprendszer kisbolygói


text:
No Mercy 2006 è stata la nona edizione dell'omonimo evento in pay-per-view prodotto dalla WWE. L'evento, appartenente al roster di SmackDown!, si è svolto l'8 ottobre 2006 allo RBC Center di Raleigh.

Storyline
Il 20 agosto, a SummerSlam, Batista sconfisse il World Heavyweight Champion King Booker per squalifica a causa dell'intervento di Queen Sharmell e, in questo modo, Booker rimase il campione del mondo. Nella successiva puntata di SmackDown! Batista e Bobby Lashley sconfissero King Booker e i suoi alleati Finlay e William Regal in un 3-on-2 Handicap match. Nelle settimane successive Finlay attaccò ripetutamente Batista su ordine di King Booker, e in sua difesa accorse Lashley. Nella puntata di SmackDown! del 15 settembre il General Manager Theodore Long annunciò dunque che Lashley e Finlay si sarebbero affrontati con in palio lo status di contendente nº 1 al World Heavyweight Championship di King Booker per No Mercy. Lashley sconfisse Finlay per squalifica dopo che questo lo aveva colpito con il suo Shillelagh. Nella puntata di SmackDown! del 22 settembre Batista e Lashley sconfissero Finlay e William Regal e più tardi, quella sera, venne annunciato che Batista e Finlay si sarebbero affrontati a No Mercy. Due settimane dopo, il 6 ottobre a SmackDown!, Finlay affrontò King Booker mentre Batista affrontò Lashley ed entrambi i match terminarono in no-contest. Theodore Long annunciò dunque che, a No Mercy, King Booker avrebbe dovuto difendere il World Heavyweight Championship contro Batista, Bobby Lashley e Finlay in un Fatal 4-Way match.

Nella puntata di SmackDown! dell'8 settembre lo United States Champion Mr. Kennedy informò il General Manager Theodore Long che, qualora John Cena fosse giunto a SmackDown!, avrebbe voluto un posto a Raw. Kennedy giustificò tale affermazione dicendo che aveva sconfitto tutti i talenti del roster di SmackDown!. Per questo motivo Long annunciò che Kennedy avrebbe affrontato a No Mercy un avversario d'eccezione: The Undertaker. Nella puntata di SmackDown! del 29 settembre Kennedy sbeffeggiò The Undertaker, il quale però giunse sul ring attaccando Kennedy.

Il 23 luglio, a The Great American Bash, Rey Mysterio perse il World Heavyweight Championship contro King Booker a causa del tradimento di Chavo Guerrero, il quale giustificò tale gesto perché era stufo di vedere Mysterio impersonare suo zio Eddie Guerrero. I due si affrontarono anche a SummerSlam, dove a prevalere fu Chavo grazie all'intervento involontario di Vickie Guerrero, vedova di Eddie Guerrero. Successivamente, però, Vickie si alleò con Chavo contro Mysterio e fu dunque sancito un ulteriore match tra i due per No Mercy in un Falls Count Anywhere match.

A The Great American Bash, il Cruiserweight Champion Gregory Helms avrebbe dovuto affrontare Super Crazy in un match titolato ma tale incontro non è avvenuto a causa di un problema fisico di Crazy. Il suo posto, per quell'incontro, venne preso da Matt Hardy, il quale venne sconfitto da Helms in un match non titolato. Nelle settimane successive, a SmackDown!, sia Helms che Hardy si affrontarono sempre in match non titolati con una vittoria per parte. Venne dunque annunciato un incontro tra i due per No Mercy ma, anche questa volta, il Cruiserweight Championship non venne messo in palio da Helms.

Evento
Prima della messa in onda dell'evento, Jimmy Wang Yang sconfisse Sylvan in un dark match.

Match preliminari
L'evento si aprì con il match tra Gregory Helms e Matt Hardy. Durante le fasi iniziali del match, Hardy si portò in vantaggio nei confronti di Helms colpendolo con un suplex per poi eseguire un pescado all'esterno del ring. Successivamente Helms controllò la contesa colpendo Hardy con un backbreaker, un super russian legsweep dalla terza corda e un double knee facebreaker; lo stesso Helms provò poi lo schienamento su Hardy, ma ottenne solamente un conteggio di due. In seguito Hardy contrattaccò e colpì Helms con un one-handend bulldog, una body slam e un leg drop dalla terza corda per poi tentare lo schienamento senza ottenere, però, il successo sperato. Helms eseguì tre Eye of the Hurricane su Hardy per poi tentare un attacco aereo che, tuttavia, lo stesso Hardy sventò colpendo Helms con ben tre Side Effect. Dopodiché Hardy tentò un moonsault dalla terza corda, ma Helms schivò la manovra alzando le ginocchia per poi eseguire lo Shining Wizard su Hardy. Nel finale Helms cercò l'esecuzione di un altro Shining Wizard, però Hardy rovesciò il tutto colpendo lo stesso Helms con la Twist of Fate. Hardy schienò poi Helms per vincere l'incontro.

Il secondo match della serata fu quello valevole per il WWE Tag Team Championship tra la coppia campione Brian Kendrick e Paul London e quella sfidante formata da KC James e Idol Stevens. Durante le fasi iniziali del match, London e Kendrick dominarono James e Stevens colpendoli con un vasto numero di mosse aeree. In seguito Michelle McCool (manager di James e Stevens), approfittando di una distrazione dell'arbitro, fece cadere London da un paletto del ring dopo averlo colpito con un bastone. James e Stevens iniziarono dunque a controllare la contesa, finché London non riuscì a dare il cambio a Kendrick. Dopo aver gettato Stevens all'esterno del ring con un dropkick, Kendrick eseguì la Sliced Bread su James, il quale venne successivamente colpito da uno spettacolare standing moonsault di London. Kendrick schienò quindi James per vincere il match e mantenere i titoli di coppia insieme a London.

Il match seguente fu tra Montel Vontavious Porter e Marty Garner. In quello che fu uno squash match, MVP dominò Garner per tutta la durata dell'incontro. Nel finale MVP eseguì il Playmaker su Garner per poi schienarlo e vincere la breve contesa.

Match principali
Il quarto match della serata vide The Undertaker contrapposto a Mr. Kennedy. Nella fasi iniziali dell'incontro, The Undertaker dominò Kennedy colpendolo con un big boot e con un arm drag. Successivamente The Undertaker tentò la Old School, ma Kennedy contrattaccò la manovra facendo cadere lo stesso Undertaker da un paletto del ring. In seguito The Undertaker riuscì ad eseguire la Old School per poi colpire Kennedy con una inverted DDT, seguita da una violenta clothesline. Dopo che The Undertaker eseguì un guillotine leg drop sull'apron ring, Kennedy si riprese e gettò lo stesso Undertaker contro un tenditore delle corde esposto. Subito dopo l'impatto, Kennedy colpì The Undertaker con un piledriver e lo schienò; tuttavia ottenne solo un conto di due. The Undertaker si rialzò e colpì Kennedy con una flying clothesline, uno snake eyes, un big boot e un leg drop per poi eseguire la Chokeslam. Kennedy si liberò dallo schienamento e colpì The Undertaker con una clothesline per poi eseguire su di lui la Kenton Bomb che, però, non gli valse la vittoria. Kennedy prese quindi il suo United States Championship con cui tentò di colpire The Undertaker il quale, sfruttando un alterco tra l'arbitro e lo stesso Kennedy, colpì il suo avversario con un pugno per sventare il tutto. Poco dopo, The Undertaker si impossessò del titolo e lo utilizzò per colpire Kennedy in pieno volto, facendogli così vincere il match per squalifica poiché l'arbitro assistette all'accaduto. Dopo aver perso l'incontro, The Undertaker colpì sia Kennedy che l'arbitro con il Tombstone Piledriver per vendicarsi della sconfitta subita.

Nell'incontro successivo Rey Mysterio e Chavo Guerrero si affrontarono in un Falls Count Anywhere match. L'incontro si spostò subito all'esterno del ring, dove Guerrero lanciò Mysterio contro una barricata di sicurezza. Successivamente Mysterio eseguì una hurricanrana su Guerrero nei pressi dell'impalcatura dello stage. I due incominciarono poi a combattere tra la folla presente sugli spalti; qui Guerrero colpì Mysterio con una Gory Bomb contro una barricata. Dopodiché Mysterio reagì e mise Guerrero in posizione prona su una transenna; lo stesso Rey salì poi su una vicina balaustra, da cui vi si gettò colpendo Guerrero con un leg drop. Dopo essere stato colpito da una headscissor e da una senton, Guerrero colpì Mysterio con una clothesline per poi lanciarlo contro un'altra transenna. Mysterio sfruttò in seguito le ringhiere degli spalti per eseguire la 619 su Guerrero. Poco dopo, Mysterio salì sulle ringhiere per poi gettarsi verso Guerrero con un crossbody. Mysterio schienò così Guerrero sugli spalti per aggiudicarsi il match.

Il sesto match della serata fu tra William Regal e Chris Benoit. Durante le fasi iniziali dell'incontro, Benoit eseguì tre german suplex consecutivi su Regal per poi colpirlo con il diving headbutt. In seguito Regal reagì colpendo Benoit con una DDT sull'apron ring. Regal iniziò così a controllare la contesa, colpendo Benoit con una violenta ginocchiata in corsa e con due exploder suplex consecutivi. Dopo aver tentato vari schienamenti, Regal applicò un abdominal stretch su Benoit; tuttavia questi si liberò dalla presa eseguendo un full nelson suplex. Benoit intrappolò poi Regal nella Crippler Crossface, forzandolo alla sottomissione per vincere il match.

Il main event fu il Fatal 4-Way match valevole per il World Heavyweight Championship tra il campione King Booker e gli sfidanti Batista, Bobby Lashley e Finlay. Nelle parti iniziali dell'incontro, Batista e Lashley formarono una piccola alleanza per contrastare sia Booker che Finlay. Successivamente Lashley colpì Booker con una spinebuster per poi schienarlo; tuttavia il campione in carica si liberò dopo un conteggio di due. In seguito Finlay aiutò Booker a scappare dalla grinfie di Lashley, arrivando poi a lanciare quest'ultimo, sempre con l'aiuto di Booker, contro la superficie dell'apron ring. Dopodiché Finlay e Booker dominarono Batista, con lo stesso Booker che colpì questi con un superkick; tuttavia, poco dopo, Finlay attaccò Booker alle spalle terminando la loro breve alleanza. Finlay colpì Batista con una violenta clothesline e lo gettò all'esterno del ring per poi eseguire un dropkick su Lashley, che era intento a rientrare sul quadrato. Finlay e Booker si scambiarono poi dei duri colpi, finché Lashley non rientrò sul ring. Finlay applicò una single leg boston crab su Lashley, però poi Booker colpì lo stesso Finlay con un superkick liberando così Lashley dalla presa. Pochi attimi dopo, Booker colpì Batista con uno spinning heel kick; salvo poi subire una sidewalk slam da parte di quest'ultimo. Dopo aver lanciato fuori dal ring sia Booker che Batista, Lashley si concentrò su Finlay colpendolo con una gorilla press slam per poi tentare la Spear. Lashley tentò quindi la Spear, ma il Little Bastard (alleato di Finlay) interferì colpendolo con un colpo basso, permettendo così a Finlay di colpirlo al volto con il suo shillelagh. Finlay schienò Lashley, ma Booker riuscì ad interrompere il conteggio. Batista rientrò dunque sul ring e colpì Booker con una suplex powerslam per poi schienarlo, però il conteggio venne interrotto da Finlay. Dopo aver lanciato Finlay all'esterno del quadrato, Batista colpì improvvisamente Lashley con una Spear e lo schienò senza, tuttavia, ottenere il successo sperato. Lashley reagì eseguendo una spinebuster e un belly to belly suplex su Batista per poi gettarlo fuori dal ring con una clothesline. Subito dopo, Booker colpì Lashley con la Book-End, ma questi si liberò dallo schienamento. Dopo alcuni scambi di colpi, Booker tentò lo Scissor Kick su Lashley, ma Finlay bloccò l'esecuzione della manovra atterrando Booker con una clothesline. Batista colpì in sequenza Lashley, Booker e Finlay con una spinebuster per poi eseguire la Batista Bomb sul terzo. Lashley sorprese, tuttavia, Batista colpendolo con la Spear prima che potesse tentare lo schienamento vincente. Con Lashley e Batista a terra, Booker schienò Finlay per vincere il match e mantenere il titolo.

Risultati

Collegamenti esterni

2006
Wrestling nel 2006


text:
The Somerville Journal Building is a historic commercial building in Somerville, Massachusetts.  It was built in 1894 as offices and the printing facility for the Somerville Journal, a weekly publication that continues to exist as part of the "Wicked Local" franchise of GateHouse Media.  The building, a somewhat typical example of late 19th-century commercial architecture, was listed on the National Register of Historic Places in 1989.

Description and history
The Journal Building is set on the west side of Walnut Street, near its southern end in Union Square.  It is a two-story brick structure, with a single storefront on the ground floor that has plate glass windows flanking a recessed entrance.  The second story has six round-arch openings originally filled with sash windows, which were updated with double hung windows in 2012.  A corbelled cornice is set below the roof, and a brownstone stringcourse separates the basement from the ground floor.

The Somerville Journal was founded in 1870, and had this building constructed in 1894 to house a new generation of printing equipment.  The building was designed by William H. Gerrish (1865-1915), a Lowell engineer.  Its styling is typical of other small commercial buildings built in Union Square, which was then the city's commercial business center.  Administrative and editorial offices were on the first floor. Production and typesetting were on the second floor, and printing presses and equipment were located in the basement. The Somerville Journal vacated the building in approximately the 1950s. Through the 1960s, the building was used as a Kodak facility offering developing, printing, and enlarging. During the 1970s the building was used as a youth recreation center for the city of Somerville. It has been used as artist studios since the 1970s. It now houses a vintage retail store, in addition to studios.

See also
National Register of Historic Places listings in Somerville, Massachusetts

References

Commercial buildings completed in 1894
Commercial buildings on the National Register of Historic Places in Massachusetts
Buildings and structures in Somerville, Massachusetts
National Register of Historic Places in Somerville, Massachusetts


text:
KK Angeli is a professional basketball club in North Macedonia (Macedonian League).
It was formed in 2006 Dracevo, Skopje.
There are youth competitions (generations '91 '92 '93 '94 '95 ' 97).
Angeli won silver and bronze medals in the season 2007–08, and another bronze medal in the season 2880–09.

Achievements
 Entering professional competing in the 3rd league
 Promoting to the Macedonian Second League
 Won two medals in 2007–08
 Won a bronze medal in 2008–09.

Halls
The gym in RAJKO ZINZIFOV is where the youth players (gen. 1994 and '97) have their trainings). It doesn't have capacity for too much crowd. It doesn't have stands.

The gym in KLIMENT OHRIDSKI recently got new rims. It is a little bigger than the one in Rajko Zinzifov, but it also has no stands. The youth players (gen. '95, '96) train there.

THE DRACEVO HALL is the biggest gym in Dracevo. It has quality rims and backboards, it has original dimensions, long stands for the crowd and quality locker rooms with showers.

Beginning and Third League competition
KK Angeli was formed in 2006 in Dracevo. First Angeli played in the third Macedonian league. Along with Vodnjanski Lisici, they were unstoppable, winning 90% of the games so they entered the second league.

Second League competition
Angeli started poorly in the second league, losing 6 consecutive games and staying at the bottom of the table. Recently they quit the competition.

Staff
President of the team-Blagoja Kečovski

Secretary-Igor Atanasov

Manager-Goran Mojsovski

Media Contact-Martin Gievski

Coaches-B.Kečovski, I.Atanasov, A.Georgievski

Championships

The girl team (generation 1995 and 1996) won a silver and bronze medal in the season 2007–08. Those were the first medals since the forming of the club.

The boys from the generation '97 and '98 won the third place in the season 2008–09.

Roster

 Goran Gjorgev

 Oliver Stojmanović

 Jovanče Trajkovski

 Martin Spasovski

 Goran Mojsoski

 Daniel Stojčeski

 Viktor Petreski

 Dragoslav Lihvancev

 Žarko Deskoski

 Almir Advić

 Nermin Ramić

 Nikolče Sekuloski

 Samir Kozica

 Martin Velkoski

 Aleksandar Uzunov

 Risto Janevski

 Žarko Kostovski

References

External links
 Official web-site of KK Angeli
 Forum-site of KK Angeli
 Official Hi5 profile

Basketball teams in North Macedonia


text:
Ingrid le Roux född 1946, är en svensk läkare bosatt i Sydafrika.

Biografi
le Roux har sedan slutet av 1970-talet bedrivit ett uppmärksammat arbete med hälsovård för utsatta kvinnor och barn i Kapstadens kåkstäder. Under namnet Philani har hon där byggt upp ett nätverk av sex kliniker med 200 anställda mentormammor som söker upp kvinnor och barn som är i riskzonen på grund av undernäring, HIV, TBC eller andra faktorer.

le Roux är medförfattare till cirka 20 medicinska vetenskapliga artiklar som bland annat beskriver barnhälsovård, social utveckling och livskvalitet.

Den 6 augusti 2019 var hon värd i Sommar i P1.

Utmärkelser
 1995 – Ärkebiskopens Stefansmedalj för utomordentlig insats i kyrkan
 2005 – "Årets Svenska kvinna", av SWEA, nätverket för svenska kvinnor utomlands
 2018 – promoverad till medicine hedersdoktor vid Karolinska institutet i Stockholm, för att "sedan 1970-talet med sin organisation Philani Maternal, Child Health and Nutrition Trust ha, med akademiskt utvärderade metoder, hjälpt hundratusentals afrikanska kvinnor att med egen kunskap och kraft förbättra sin egen och sina barns hälsa och skapa ett tryggare liv".
2018 – Priset "Årets livsgärning" på Aftonbladets Svenska Hjältar-galan den 17 december 2018 med motiveringen "Ingrid le Roux är en hjälte för att hon under 40 år fört en kamp för att hjälpa de mest utsatta kvinnorna och barnen i Sydafrikas fattigaste och farligaste områden."

Bibliografi

Referenser

Externa länkar

Kvinnor
Födda 1946
Levande personer
Svenska läkare under 1900-talet
Sommarvärdar 2019


text:
Il castello Dentice di Frasso è il castello medievale di San Vito dei Normanni.

Storia

La prima costruzione è la torre che fu voluta, si crede, da Boemondo il Normanno che nel XII secolo si contendeva, con il fratello Ruggero, il dominio della Puglia.

Intorno alla torre nacque il "borgo" di San Vito dei Normanni, anticamente chiamato "degli Schiavoni", a causa di insediamenti di popolazioni slave. All'epoca il territorio di San Vito era ricco di boschi e fauna selvatica, ed è per questa ragione che si pensa che originariamente la torre sia stata una residenza di caccia.

I primi feudatari a dimorare nel castello furono i Sambiase fino al XV secolo, successivamente gli Orsini del Balzo, quindi Federico I d'Aragona, principe di Altamura e San Vito, ai quali nel XVI secolo succedettero i Palagano e nel XVII secolo il principe di Avetrana Giovanni Antonio Albrizio. Sempre nel corso di questo secolo il feudo sanvitese diventò proprietà del barone Ottavio Serra, poi di Giuseppe Belprato e infine, a seguito del matrimonio di Francesca Belprato con Placido Dentice di Frasso, alla famiglia di quest'ultimo, i cui discendenti ne sono i proprietari.

Struttura

La torre, che si affaccia sulla piazza principale del paese proprio di fronte al municipio, presenta merlature guelfe, feritoie e caditoie e si sviluppa su tre piani. Si trovava in una posizione strategica sulla via consolare che da Carovigno passava per il casale di San Vito e giungeva per la via Vecchia per Oria.

Più in basso vi è una cappella recante sul portale d'ingresso lo stemma araldico che rappresenta un dentice con il motto "Noli me tangere", al primo piano è situato un salone e il secondo piano veniva adibito a carcere. L'accesso originario avveniva attraverso un ponte levatoio che si abbassava dalla finestra situata sulla porta della cappella.

Intorno alla torre vi è un ampio cortile in cui si affaccia la costruzione cinquecentesca della residenza, caratterizzata da una serie di beccatelli ed eleganti finestre rettangolari. L'ingresso al palazzo è costituito da un arco a sesto acuto, sulla cui sommità è collocato lo stemma. Notevole la scalinata in pietra che conduce ad una veranda colonnata, su cui poggiano tre archi a tutto sesto. Nel suo interno conserva sale decorate, tele, trofei di caccia e l'archivio storico, recentemente restaurato. Il castello è di proprietà privata e abitato dai discendenti della famiglia Dentice di Frasso.

Voci correlate
 Castelli della provincia di Brindisi

Altri progetti

Dentice di Frasso
San Vito dei Normanni


text:
Resolutie 2218 van de Veiligheidsraad van de Verenigde Naties werd op 28 april 2015 met unanimiteit aangenomen door de VN-Veiligheidsraad en verlengde de MINURSO-missie in de Westelijke Sahara opnieuw met een jaar.

Achtergrond
Begin jaren 1970 ontstond een conflict tussen Spanje, Marokko, Mauritanië en de Westelijke Sahara zelf over de Westelijke Sahara dat tot dan in Spaanse handen was. Marokko legitimeerde de aanspraak die het maakte op basis van historische banden met het gebied. Nadat Spanje het gebied had opgegeven bezette Marokko er twee derde van. Het land is nog steeds in conflict met Polisario dat met steun van Algerije de onafhankelijkheid blijft nastreven. Begin jaren 1990 kwam een plan op tafel om de bevolking van de Westelijke Sahara via een volksraadpleging zelf te laten beslissen over de toekomst van het land. Het was de taak van de VN-missie MINURSO om dat referendum op poten te zetten. Het plan strandde later echter door aanhoudende onenigheid tussen de beide partijen waardoor ook de missie nog steeds ter plaatse is.

Inhoud
Marokko had initiatieven genomen om de nationale mensenrechtenraad in Dakhla en Al-Ajoen te versterken. Deze twee steden liggen in het door Marokko bezette deel van de Westelijke Sahara. Er waren ook plannen van het Hoog Commissariaat voor de Vluchtelingen in uitvoering om vluchtelingen uit het gebied beter te op te vangen. Dat was vooral nodig in het vluchtelingenkamp in Tindouf, in Zuidwest-Algerije.

Zowel Marokko als Polisario wilden ook verder werken aan de voorbereiding van de vijfde onderhandelingsronde.

Er werd besloten het mandaat van MINURSO opnieuw een jaar te verlengen, tot 30 april 2016.

Verwante resoluties
 Resolutie 2099 Veiligheidsraad Verenigde Naties (2013)
 Resolutie 2152 Veiligheidsraad Verenigde Naties (2014)

 2218
VR2218


text:
Мала́ Слобі́дка — село в Україні, у Слобідсько-Кульчієвецькій сільській територіальній громаді Кам'янець-Подільського району Хмельницької області. Населення становить 119 осіб.

Географія
Село Мала Слобідка лежить на обох берегах річки Мукша. Поруч проходить залізниця, станція 232 км.

Історія
В 1946 році указом Президії ВР УРСР село Мукша-Панівецька перейменовано на Малу Слобідку.

Охорона природи
Село лежить у межах національного природного парку «Подільські Товтри».

Див. також
 Поділля
 Подоляни
 Подільський говір
 Децентралізація

Села Хмельницької області


text:
Суэли Брито ди Миранда (; род. 	12 ноября 1963, Сан-Паулу, Бразилия), больше известна как Сула Миранда () — бразильская певица и композитор, получившая известность в 1980-е годы.

Свою карьеру начала в девичьей поп-группе As Melindrosas, куда входили также её сёстры Яра и Мария, позже к ним присоединилась подруга Паола. Их первый альбом Disco Baby имел успех и был продан тиражом миллион копий.

После распада группы, в 1986 году начинает свою сольную карьеру и выпускает первый диск Sula Miranda.

Дискография
 Sula Miranda — Volume 1 (1986)
 Sula Miranda — Volume 2 (1988)
 Sula Miranda — Volume 3 (1989)
 Sula Miranda — Volume 4 (1990)
 Sula Miranda — Volume 5 (1991)
 Sula Miranda — Volume 6 (1992)
 Sula Miranda — Volume 7 (1993)
 Sula Miranda — Volume 8 (1994)
 Sula Miranda — Volume 9 (1996)
 Ao Vivo (1997)
 Parada Obrigatória (1998)
 Ao Vivo II (1999)
 Coletânea Só Sucessos (1999)
 Minha História é a Sua (2003)
 Coração de Louvor (2007)
 Estrada de Bênçãos (2009)
 Prova de Amor (2012)
 Inabalável (2015)
 Aos Teus Pés (2018)

Примечания

Ссылки


text:
N11, N 11 bzw. N-11 steht für:
 N-11, Schwellenländer, siehe Next Eleven

Straßen:
 Route nationale 11, eine Nationalstraße in Frankreich
 Rijksweg 11 in den Niederlanden
 N 11 (Ukraine), Fernstraße in der Ukraine
 N11 (Burkina Faso), Nationalstraße in Burkina Faso
 N11 (Ghana), Fernstraße in Ghana
 N11 (Kamerun), Fernstraße in Kamerun
 N11 (Niger), Fernstraße in Niger
 National Route 11, Nationalstraße in Südafrika

Abkürzung


text:
Brick game é um tipo de dispositivo portátil usado para jogar jogos eletrônicos interativos, geralmente versões miniaturizadas de jogos para videogames. Os controles, a tela e os alto-falantes todos fazem parte de um único objeto. Ao invés de possuir uma tela feita de uma grade de pequenos pixels, eles geralmente possuem telas personalizadas designadas para rodar um único jogo. Estes jogos foram bastante populares em camelôs do Brasil na década de 1990, sendo hoje comum em lojas de R$1,99. Podem possuir design parecido com o de um Game Boy ou até de um telefone celular. O seu principal jogo é o Tetris, mas também pode conter Arkanoid, Serpente, jogos como corrida, Breakout ou mesmo shoot 'em up, como aqueles que se assemelham a Galaga ou Battle City, onde um bloco projeta blocos nos blocos "inimigos". Nos anos 90 um clone de Tamagochi chamado Rakuraku DinoKun fez muito sucesso nos camelôs. Apesar de frequentemente anunciarem quantidades altíssimas de jogos (chegando até mesmo a 9999 jogos), o número era inflado para que diversas variações do mesmo jogo contassem como jogos distintos. A origem dos chamados brick games podem ser restreadas no Japão, em 1996, a fabricante de periféricos para videogames GameTech lançou , tratava-se um console portátil que trazia um clone de Tetris e jogos, por conta do nome, a empresa sogre uma ação judicial sobre direitos de marca registrada. Em 2020, a GameTech lançou uma versão licenciada de Tetris, o Tetris Mini.  Muitos brick games são fabricados na China.

Ver também
 Clone de videogame
 Console portátil
 Jogo para celular
 Lista de cópias do Nintendo Entertainment System
 Vii (clone de Wii)

Ligações externas

Videogames portáteis
Tetris
História dos jogos eletrônicos
Clones de videogames


text:
The Last of Us je americko-kanadský postapokalyptický dramatický televizní seriál, který je vysílán na platformě HBO. Seriál vychází ze stejnojmenné videohry z roku 2013 vyvinuté studiem Naughty Dog a sleduje pašeráka Joela (Pedro Pascal), jenž má za úkol doprovázet dospívající Ellie (Bella Ramsey) napříč postapokalyptickými Spojenými státy. V dalších rolích se objeví Gabriel Luna jako Joelův mladší bratr Tommy, Merle Dandridge jako vůdkyně odbojové organizace Marlene a Anna Torv jako Joelova pašerácká partnerka Tess.

Seriál, který je údajně největší televizní produkcí v kanadské historii, se natáčel v Albertě od července 2021 do června 2022. Jedná se o první titul stanice HBO, jenž je založen na videohře a je společnou produkcí společností Sony Pictures Television, PlayStation Productions, Naughty Dog, The Mighty Mint a Word Games. První řada bude obsahovat devět dílů a scénář k ní napsali Craig Mazin a Neil Druckmann, přičemž ten je jedním z tvůrců hry. Seriál bude mít premiéru dne 15. ledna 2023. Původní herní skladatel Gustavo Santaolalla složil hudbu i k seriálu.

Obsazení

Hlavní role

 Pedro Pascal jako Joel Miller, zocelený přeživší, kterého trápí trauma z minulosti. Joel má za úkol propašovat mladou dívku z karanténní zóny a nakonec přes Spojené státy. Po dokončení druhé řady seriálu Mandalorian Pascal dostal několik nabídek od velkých televizních stanic, nakonec se rozhodl pro The Last of Us. Jeho plat za epizodu dosahuje výše 600 000 dolarů, což z něj dělá jednoho z nejlépe placených amerických televizních herců. Sledoval svého synovce, jak hraje začátek první hry a prohlásil, že Joelova postava byla "působivá". Ze strachu, že přílišná obeznámenost s hrou by mohla ovlivnit jeho vnímání postavy, se rozhodl "udržet si zdravý odstup" tím, že nechá showrunnery, aby rozhodli o Joelově charakterizaci. Ve hrách hraje Joela Troy Baker.
 Bella Ramsey jako Ellie Williamsová, čtrnáctiletá vzdorovitá a naštvaná dívka, která potřebuje blízkost a sounáležitost. Je imunní vůči infekci způsobené Cordycepsem, což může být klíčem k vytvoření léku. V souladu s hrami je postava lesba. Ramsey se o angažmá dozvěděla na natáčení jiného projektu. O seriálu řekla, že "je to největší věc, kterou jsem kdy udělala". Poté, co byla obsazena do role Ellie, jí bylo řečeno, aby nehrála hry, protože by to mohlo ovlivnit její výkon. Seznámila se s nimi pouze formou útržků herních záznamů na YouTube, "aby věděla, o čem jsou". Ve hrách hraje Ellie Ashley Johnson.

Vedlejší role

 Gabriel Luna jako Tommy Miller, Joelův mladší bratr a bývalý voják, který si zachovává idealismus v naději na lepší svět. Luna byl pozván na konkurz asi měsíc po obsazení Pascala a Ramsey. Byl již obeznámen s prací Craiga Mazina a výkonné producentky Carolyn Strauss, předtím pracoval na seriálu HBO Temný případ. Týden poté, mu Craig, Strauss a Neil Druckmann nabídli roli Tommyho, kteří okamžitě vědeli, že je "ten pravý". Luna byl pro tuto roli nadšený, protože žil v Austinu v Texasu – rodném městě Joela a Tommyho – přibližně ve stejnou dobu, jako se natáčel seriál. Během produkce seriálu dostal Luna PlayStation 5, aby mohl hrát hry pro účely výzkumu. Ve hrách Tommyho hraje Jeffrey Pierce.
 Anna Torv jako Theresa "Tess" Servopoulosová, zocelená přeživší a Joelova pašerácká partnerka. V první hře hraje Tess Annie Wersching.
 Merle Dandridge jako Marlene, šéfka odbojové organizace Fireflies, která se snaží odtrhnout od armády. Dandridge si zopakuje svou roli z videoher.

Hostující role

 Nico Parker jako Sarah Millerová, Joelova dcera. V první hře hraje Sarah Hana Hayes.
 Murray Bartlett jako Frank, přeživší žijící v izolovaném městě s Billem. Bartlett hry neznal, ale scénář pořadu ho zaujal. Poté, co dostal roli, prozkoumal hru a zjistil, že je jako film, chválil také postavy, příběh a témata. Frank je krátce vidět v první hře, ale nemá žádný dialog.
 Nick Offerman jako Bill, přeživší žijící s Frankem. Do role byl původně obsazen Con O'Neill, ale musel odstoupit kvůli jiným profesním závazkům. V první hře hraje Villa W. Earl Brown.
 Melanie Lynskey jako Kathleen, šéfka odbojové organizace v Kansas City. Kathleen je originální postava vymyšlená pro seriál.
 Storm Reid jako Riley Abelová, osiřelá dívka vyrůstající v postapokalyptickém Bostonu. Před castingem hry neznala, a tak se zeptala své rodiny a přátel na názor. Objeví se v osmé epizodě. Riley se původně objevila v DLC pro první hru The Last of Us: Left Behind, ve které ji hraje Yaani King.
 Jeffrey Pierce jako Perry, rebel v karanténní zóně. Pierce hrál Tommyho ve hrách. Perry je originální postava vymyšlená pro seriál, která podle Pierce "má obrovský vliv na věci", které se ve hře vyskytly.
 Lamar Johnson jako Henry, který se ukrývá před odbojovou organizací v Kansas City se svým mladším bratrem Samem. V první hře hraje Henryho Brandon Scott a jeho scény se odehrávají v Pittsburghu.
 Keivonn Woodard jako Sam, neslyšící, umělecky nadaný mladší bratr Henryho. V první hře hraje Sama Nadji Jeter.
 Graham Greene jako Marlon, muž žijící ve wyomingské divočině se svou ženou. Marlon je originální postava vymyšlená pro seriál.
 Elaine Miles jako Florence, Marlonova manželka. Florence je originální postava vymyšlená pro seriál.
 Ashley Johnson jako Anna, svobodná žena, která byla za děsivých okolností nucena porodit dítě. Johnson ve hrách hraje postavu Ellie.
 Troy Baker jako James, starší člen skupiny osadníků. Zatímco Baker hraje ve hrách Joela, Jamese ztvárnil v první hře Reuben Langdon.
 Scott Shepherd jako David, vůdce skupiny přeživších kanibalů. V první hře hraje Davida Nolan North.
 Brad Leland jako pan Adler, učitel. Adler je originální postava vymyšlená pro seriál.
 Rutina Wesley jako Maria Millerová, Tommyho manželka. Ve hrách hraje Marii Ashley Scott.
 Natasha Mumba jako Kim Tembo, originální postava vymyšlená pro seriál

V seriálu se objeví také clickeři a bloateři, což jsou lidé, kteří byli silně infikováni zmutovaným kmenem houby Cordyceps.

Seznam dílů

Produkce

Výroba

Po vydání videohry The Last of Us od Naughty Dog v roce 2013 došlo k pokusu o dvě filmové adaptace: celovečerní film napsaný scenáristou a kreativním ředitelem hry Neilem Druckmannem a produkovaný Samem Raimim vstoupil do vývojářského pekla a adaptace krátkého animovaného filmu od Oddfellows byla zrušena společností Sony. V březnu 2020 byla na HBO ve fázi plánování oznámena televizní adaptace, která by měla pokrývat události této hry a možná i některé části jejího pokračování The Last of Us Part II (2020). Craig Mazin byl vybrán, aby pomohl Druckmannovi napsat scénář a rovněž sloužit jako výkonný producent. Dalšími výkonnými producenty se stali Carolyn Strauss a prezident Naughty Dog, Evan Wells. Jako skladatel byl vybrán Gustavo Santaolalla, který je rovněž zodpovědný za hudbu ke hrám. Seriál byl oznámen jako společná produkce Sony Pictures Television, PlayStation Productions a Naughty Dog; je to první seriál PlayStation Productions. Vzniká pod hlavičkou Bear and Pear Productions.

V červnu 2020 bylo oznámeno, že Johan Renck, který dříve spolupracoval s Mazinem na Černobylu od HBO, se stal výkonným producentem a měl režírovat pilotní epizodu. V listopadu však odešel ze seriálu kvůli jiným pracovním povinnostem, protože se produkce na The Last of Us protáhla kvůli pandemii covidu-19. HBO dal seriálu zelenou 20. listopadu 2020. Jako další producenti pak byli vybráni Asad Qizilbash a Carter Swan z PlayStation Productions a jako produkční společnost se připojily Word Games. V lednu 2021 se společnost Mighty Mint připojila k produkci seriálu a Kantemir Balagov byl oznámen jako režisér pilotní epizody. Balagov měl dlouho zájem o adaptaci hry a chtěl natočit několik epizod, ale v říjnu 2022 přiznal, že rok předtím opustil projekt kvůli tvůrčím neshodám a záběry, které natočil, nebudou v seriálu použity. Rose Lam se v únoru 2021 přidala jako výkonná producentka.

Podle Directors Guild of Canada (DGC) začala předprodukce seriálu v Calgary v Albertě 15. března 2021, přičemž Mazin do Calgary dorazil v květnu. Ali Abbasi a Jasmila Žbanić byli oznámeni jako další režiséři v dubnu 2021. V červenci 2021 Mazin oznámil, že první řada se bude skládat z deseti epizod a že bude třeba najmout další dva režiséry; v listopadu 2022 bylo potvrzeno, že první série se bude skládat z devíti epizod. V červenci 2021 DGC odhalil, že režií byl pověřen Peter Hoar, v srpnu následoval Mazin, v září Druckmann a v lednu 2022 Liza Johnson a Jeremy Webb. V únoru 2022 Druckmann potvrdil, že režíroval jednu z epizod, což mu umožnilo získat zkušenosti, které může využít při režii her. Kameraman Nadim Carlsen, který s Abbasim často spolupracuje, řekl, že pracoval na dvou epizodách. Choreografii první řady vytvořil Paul Becker a design protetiky včetně vzhledu infikovaných Barrie Gower. Na vzniku seriálu se podílí i studio speciálních efektů DNEG.

The Last of Us má být největší televizní produkcí, která kdy v Kanadě vznikla, a zisky, které má přinést Albertě, se odhadují na více než 200 milionů kanadských dolarů. Podle Damiana Pettiho, prezidenta kanadské unie umělců IATSE 212, rozpočet seriálu přesahuje 10 milionů kanadských dolarů na epizodu; jiné zdroje naznačují, že náklady na jednu epizodu se blíží 15 milionům kanadských dolarů a podle bývalého premiéra Alberty Jasona Kenneyeho by HBO mohl za produkci seriálu utratit až 200 milionů dolarů ročně. Petti a filmový komisař z Calgary Luke Azevedo uvedli, že produkční tým si částečně vybral Albertu pro produkci kvůli rozhodnutí vlády z roku 2021 odstranit strop daňových úlev ve výši 10 milionů kanadských dolarů na projekt. IATSE 212 uvedlo, že výroba série v provincii zvýšila zaměstnanost a členství v odborech o 30 %, přičemž na ní pracovalo pět výrobních designérů a stovky technických specialistů. Rodnyansky řekl, že seriál bude trvat několik sezón, zatímco Kenney tvrdil, že by mohl trvat až osm; Mazin navrhl, že pokud bude první řada hodnocena kladně, je možné vytvořit druhou. Druckmann řekl, že první řada bude pokrývat události první hry.

Casting

Na Mezinárodní den žen 8. března 2020 Druckmann potvrdil, že se v seriálu objeví několik postav z her, včetně Ellie, Riley, Tess, Marlene a Marie. 10. února 2021 byli Pascal a Ramsey obsazeni jako Joel a Ellie. Dříve toho dne bylo oznámeno, že Mahershala Ali dostal nabídku na roli Joela poté, co ji Matthew McConaughey odmítl; The Hollywood Reporter poznamenal, že Ali měl vážně uvažovat o účasti v seriálu, ale k dohodě nikdy nedošlo. Bylo oznámeno, že Gabriel Luna byl obsazen do hlavní role Tommyho 15. dubna 2021 a 27. května bylo potvzeno, že si Dandridge zopakuje svou roli Marlene z videoher. V květnu 2021 Classic Casting rozeslal výzvu na obsazení komparzistů z Calgary, Fort Macleod, High River a Lethbridge; přihlásit se mohl kdokoli starší 18 let a doporučeni byli ti s vozidly od roku 1995 do roku 2003. 30. června 2021 bylo oznámeno, že Nico Parker byla obsazena jako Sarah. Obsazení Pierce, Bartletta a O'Neilla do rolí Perryho, Franka a Billa bylo oznámeno 15. července 2021, poté Torv jako Tess 22. července. Leland uvedl, že do října 2021 natočil několik scén seriálu. 5. prosince 2021 Bartlett prohlásil, že Offerman se objeví v pořadu v jemu blízké roli; o dva dny později bylo oznámeno, že Offerman bude hrát Billa a nahradí O'Neilla, který byl nucen odstoupit kvůli jiným pracovním povinnostem. 9. prosince 2021 Žbanić odhalila obsazení Greenea, Milesové a Wesley. Obsazení Reid do role Riley Abelové bylo oznámeno 14. ledna 2022. V únoru 2022 Mazin rozeslal castingovou výzvu pro neslyšící chlapce tmavé pleti ve věku 8–14 let, kteří ovládají americkou znakovou řeč nebo černošskou americkou znakovou řeč; Deaf West Theatre potvrdilo, že to bylo pro postavu Sama, který se objeví ve dvou epizodách natočených v březnu a dubnu 2022. V červnu 2022 Druckmann oznámil, že Troy Baker a Ashley Johnson budou hrát v seriálu; jména jejich postav byla odhalena v prosinci. Obsazení Lamara Johnsona a Woodarda do role Henryho a Sama bylo oznámeno v srpnu 2022 spolu s oficiálním oznámením Greenea a Milesové jako Marlona a Florence. Obsazení Lynskey do role Kathleen bylo oznámeno spolu s vydáním teaser traileru v září 2022, zatímco obsazení Shepherda bylo odhaleno v prvním traileru v prosinci.

Scénář

Mazin a Druckmann napsali námět a scénář seriálu; podle Writers Guild of America West, před snížením z deseti na devět epizod, Druckmann a Mazin spolu napsali první dvě, Druckmann napsal osmou a Mazin napsal zbývajících sedm. Mazin – fanoušek videoher, který je hrál asi dvanáctkrát – byl představen Druckmannovi prostřednictvím Shannon Woodwardové, společné přítelkyně, která ztvárnila Dinu v Part II. Druckmann, fanoušek Mazinova seriálu Černobyl, původně pracoval na filmové adaptaci hry; Mazin uvedl, že dobře vyprávět příběh vyžaduje délku a tempo televizního seriálu a Druckmann souhlasil. Mazin řekl, že díky dobře napsané zápletce původního seriálu by seriál mohl změnit paradigma filmových a televizních adaptací videoher, a "[manažerům HBO] trvalo pouhých dvacet minut googlování, než si uvědomili, že The Last of Us je Lawrence z Arábie videoher z hlediska vyprávění. Mazin řekl, že změny provedené pro adaptaci "jsou navrženy tak, aby věci vyplňovaly a rozšiřovaly, ne aby je zrušily, ale vylepšily". Poznamenal, že seriál se vyhýbá epizodickým dějům, jako jsou náhodná setkání, která se v původním příběhu nevyskytují. Řekl, že do seriálu bude přidán obsah vystřižený ze hry, včetně jednoho momentu, který mu Druckmann popsal. Druckmann uvedl, že scénář pořadu si částečně půjčuje dialogy přímo ze hry, zatímco jiné se výrazně liší a že některé původní akční sekvence byly na žádost HBO změněny tak, aby byly více zaměřené na postavy. Druckmann řekl, že seriál zaujal opačný přístup k adaptaci než film Uncharted (2022), založený na stejnojmenné videoherní sérii od Naughty Dog; zatímco Uncharted vypráví nový příběh s momenty z her, které dodávají "příchuť Uncharted", The Last of Us je přímou adaptací s drobnými odchylkami, která umožňuje úpravy, jako je změna perspektivy postav způsobem, který je v pohlcující hře nedosažitelný.

Pandemie se v seriálu odehrává v roce 2003, nikoliv v roce 2013 jako ve hře. Rotten Tomatoes uvedl názvy prvních tří epizod v prosinci 2022: "When You're Lost in the Darkness", "Cordyceps Ordo Seclorum" a "Long Long Time"; Mazin vysvětlil, že název pro druhou epizodu byl "raný nápad" a nakonec byl změněn, protože "to nedávalo smysl". Dodal, že konečné názvy budou odhaleny "brzy".

Natáčení

Natáčení seriálu začalo v Calgary v Albertě 12. července 2021, o týden později, než bylo původně plánováno. Kvůli pandemii covidu-19 byli herci a štáb po vstupu do Kanady na dva týdny v karanténě. Ksenia Sereda, častá Balagovova spolupracovnice, pracovala jako kameramanka po boku Balagova a Druckmanna. Eben Bolter pracoval po boku Hoara, zatímco častá spolupracovnice Christine A. Maier pracovala s Žbanić. Herci a štáb dorazili do Calgary v červnu; Luna zveřejnil první fotku ze svého natáčení po boku Balagova, Pascala, Parkera a Seredy 2. července 2021. 12. července 2021 schválila rada High River žádost produkčního týmu o natáčení v bývalé oblasti Beachwood mezi červencem a říjnem; výměnou za to produkce zaplatila městu 100 000 kanadských dolarů za komunitní financování a vrátila městu dalších 15 000 kanadských dolarů za odstranění tří stromů v této oblasti. Natáčení v High River se konalo ve večerních hodinách od 13. do 19. července 2021, před přesunem do Fort Macleod od 19. do 24. července, po měsících zkoušek a příprav, včetně průzkumů podniků a obyvatel; několik výkladních skříní bylo změněno tak, aby odpovídali pořadu. Na natáčení se objevila policejní auta z Austinu v Texasu, kde se odehrával prolog hry. Produkce se vrátila do High River večer 29. července 2021, než se v srpnu přesunula do Calgary.

Nedaleko Stampede Parku byla postavena malá ulička cihlových budov pro účely produkce, aby znovu vytvořili karanténní zónu v Bostonu, jak je znázorněno v úvodním aktu hry. Balagovova práce na pořadu byla dokončena 30. srpna 2021; později projekt zcela opustil kvůli tvůrčím neshodám. V září 2021 Torv natáčela v Kanadě. Hoarovy epizody byly dokončeny 5. října 2021. Natáčení probíhalo v okolí Rice Howard Way v Downtown Edmontonu od 2. do 18. října 2021; Pascal natáčel úvodní záběry v této oblasti na začátku října a později v měsíci se vrátil k plné produkci po boku Ramsey a Torv. Na Rice Howard Way, který stal postapokalyptickým Bostonem, byl před italskou restaurací vybudován obrovský kráter a panorama města bylo nahrazeno zeleným plátnem. Produkční štáb přeměnil místní podnik na zničený salon a zeptal se jiného, zda by dovolil kaskadérovi proletět předním oknem. Výroba probíhala v budově Alberta Legislature Building, která byla pokryta vinnou révou a zelení. Produkce utratila asi 372 000 dolarů za čtyřdenní natáčení v Edmontonu. Natáčení probíhalo v centru Calgary od 15. do 18. října 2021, po něm následoval Beltline od 23. do 28. října 2021. Druckmannovy epizody byli dokončeny 7. listopadu 2021.

Pro sedmou epizodu v Canmore v Albertě znovu vytvořili město Jackson ve Wyomingu, ve hře je to místo, kde se Tommy usadil. Natáčení probíhalo od 15. do 19. listopadu 2021 a zúčastnili se ho Pascal, Ramsey a Luna, stejně jako asi tři sta komparzistů a koní. Většina městských podniků uzavřela smlouvu s producenty, kteří jim platili 1 000–1 500 kanadských dolarů za den jako kompenzaci za nepříjemnosti spojené s natáčením seriálu. Koncem listopadu 2021 se natáčení přesunulo na Mount Royal University a Southern Alberta Institute of Technology (SAIT), kde vytvořili fiktivní univerzitu v jižním Coloradu. SAIT byl zbaven sněhu a okolí bylo pokryto listím, aby bylo možné zaznamenávat podzimní scény. Epizody natočené Jasmilou Žbanić byly dokončeny 9. prosince 2021. Nákupní cetrum Northland Village Mall v severozápadním Calgary bylo v lednu 2022 upraveno pro natáčení seriálu. Ve stejném měsíci se tvůrci přesunuli do Okotoksu, kde se natáčelo od 7. do 12. února 2022. Obyvatelé města poukazovali na to, že k nárůstu obchodu přispěla výroba seriálu v jejich městě; pro The Last of Us bylo upraveno 28 fasád budov, což městu přineslo příjem 18 tisíc kanadských dolarů. Od 14. do 18. února 2022 se štáb přesunul do národního parku Waterton Lakes; na natáčení se objevila vozidla s poznávacími značkami Colorada.

Airport Trail v severovýchodním Calgary bylo od 14. do 17. března 2022 uzavřeno pro filmovou produkci, čehož později vyplynulo, že by se mohlo jednat o The Last of Us. Výroba epizod režírovaných Webbem začala v březnu 2022 a skončila v červnu spolu s koncem natáčení první série. Lamar Johnson a Woodard natáčeli v Calgary 23. března 2022; scény se odehrávají v Kansas City v Missouri, který nahrazuje Pittsburgh ze hry. Výroba pokračovala v Calgary v dubnu, včetně okolí Calgary Courts Centre, Kensington a Victoria Park. Pascal a Ramsey byli na natáčení v Calgary v květnu, po několika dnech následovala vojenská vozidla představující FEDRA, fiktivní vojenskou frakci. Později v květnu fotografie odhalily nemocniční scénu, kde se odehrává závěrečná sekvence první hry. Koncem května a začátkem června 2022 se natáčelo v Olds, kde bylo zapojeno několik místních společností; nástěnnou malbu vytvořenou pro potřeby seriálu, která měla být po skončení natáčení odstraněna, nakonec ponechali. Natáčení skončilo ráno 11. června 2022, o dva dny později, než bylo původně plánováno. Dodatečné natáčení se uskutečnilo 4. října 2022 na Interstate 435 v Kansas City.

Hudba

Hudbu k seriálu složil Gustavo Santaolalla, dříve zodpovědný za soundtrack ke hrám. Skladatel uvedl, že hispánské publikum "rozpoznává [v jeho hudbě] známá témata". Zkušenosti s psaním hudby k filmům získal při spolupráci na seriálech Jane the Virgin (2014–2019) a Jak vyrobit vraha (2015–2018).

Distribuce a propagace

Zatímco Balagov a The Hollywood Reporter původně naznačovali, že se pořad začne vysílat v roce 2022, vedoucí obsahu HBO a HBO Max Casey Bloys to v únoru 2022 popřel a objasnil, že se pravděpodobně začne vysílat v roce 2023; v červenci 2022, Bloys dodal, že bude pravděpodobně vysílán začátkem roku 2023. 26. září 2021 HBO sdílel první fotku Pascala a Ramsey v kostýmu a 10. června 2022 na Summer Game Festu první fotku ze seriálu. První záběry z pořadu byly odhaleny v upoutávce HBO Max během premiéry Rodu draka 21. srpna 2022, obsahující Pascala, Ramsey, Parkerovou a Offermana. Vydání remaku původní hry The Last of Us Part I v září 2022 bylo částečně založeno na potenciálu představit televizním divákům hry. První trailer seriálu byl vydán pro The Last of Us Day 26. září 2022, obsahuje první záběry Luny, Dandridge, Torv a Reid a potvrzuje premiéru v roce 2023 a obsazení Lynskey; píseň z ukázky, "Alone and Forsaken" od Hanka Williamse, byla součástí hry a byla použita v jednom z jejích upoutávek. Teaser zaznamenal přes 17 milionů zhlédnutí za méně než 24 hodin na Twitteru a YouTube.

Po úniku informací ze Sky a HBO Max 2. listopadu 2022 HBO oznámil, že seriál bude mít premiéru ve Spojených státech 15. ledna 2023, a zveřejnil první oficiální plakát. Ve Spojených státech bude mít seriál premiéru na HBO a bude k dispozici pro streamování v rozlišení 4K na HBO Max; v Austrálii je bude vysílat Binge, v Kanadě Crave, v Indii Disney+ Hotstar, na Novém Zélandu Neon a ve Spojeném království a Irsku, Německu a Rakousku, Itálii a Švýcarsku Now a kanály Sky Group. První epizoda bude mít světovou premiéru na červeném koberci ve Westwoodu v Kalifornii 9. ledna a předčasné promítání v budapešťském kině 11. ledna 2023. Krátký klip ukazující Joela a Ellie, kteří se schovávají před clickerem, byl vydán 16. listopadu 2022, aby nalákal vystoupení tvůrcu seriálu na CCXP následující měsíc. Plakáty jedenácti postav byly zveřejněny 30. listopadu 2022. Dandridge, Druckmann, Luna, Mazin, Pascal a Ramsey se objevili v panelu na CCXP 3. prosince, kde byl zveřejněn první trailer, odhalující první zjevení Bakera, Ashley Johnson a Shepherda. 8. prosince 2022 byli Baker, Ashley Johnson, Pascal a Ramsey moderátory udílení cen The Game Awards 2022. V prosinci HBO oznámil, že Baker bude vedle seriálu uvádět doprovodný podcast, ve kterém vystoupí Mazin a Druckmann.

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy

  na HBO
 TheLastofUs.cz – základna pro český a slovenský region

The Last of Us
Americké akční televizní seriály
Americké dobrodružné televizní seriály
Americké dramatické televizní seriály
Americké hororové televizní seriály
Americké sci-fi televizní seriály
Americké televizní seriálové thrillery
Kanadské akční televizní seriály
Kanadské dobrodružné televizní seriály
Kanadské dramatické televizní seriály
Kanadské hororové televizní seriály
Kanadské sci-fi televizní seriály
Televizní seriály Sony Pictures Television
Televizní seriály podle videoher
Televizní seriály HBO
Televizní seriály vysílané od roku 2023


text:
Turkana är ett av Kenyas 71 administrativa distrikt, och ligger i provinsen Rift Valley. År 1999 hade distriktet 450 860 invånare. Huvudorten är Lodwar.

Kenyas distrikt


text:
(Mileniul al VI-lea î.Hr. - Mileniul al V-lea î.Hr. - Mileniul al IV-lea î.Hr. - alte secole și milenii)

Al cincilea mileniu î.e.n. a durat din anul 5000 î.e.n. până în anul 4001 î.e.n.

Evenimente
 S-a dezvoltat Cultura Gumelnița

Oameni importanți

Invenții, descoperiri

Secole


text:
De 4 × 400 m estafette is een atletiekonderdeel waarbij elk team, bestaande uit vier lopers, elk viermaal 400 meter of 1 ronde op de piste moet lopen. Meestal wordt dit onderdeel gehouden als laatste nummer van een atletiekwedstrijd. De lopers hebben een wisselvak van 20 meter (normaal gesproken gemarkeerd met twee blauwe lijnen), waarin het estafettestokje overgedragen dient te worden. Omdat de lopers een vliegende start hebben, kunnen de tijden niet vergeleken worden met een normale 400 m.

De estafette voor mannen stond tijdens de Olympische Spelen van 1912 in Stockholm voor het eerst op het programma; de eerste olympische 4 × 400 m estafette voor vrouwen werd in 1972 in München gelopen. Het Amerikaanse team domineerde de internationale wedstrijden op dit onderdeel, maar kreeg tegenstand van Jamaica (jaren vijftig) en Groot-Brittannië (jaren negentig).

In 2017 werd de 4x400 voor gemengde teams geïntroduceerd op de World Athletics Relays in Doha, teams van twee mannen en twee vrouwen. Op de Olympische spelen van 2020 (gehouden in 2021) werd het Nederlandse team vierde in de finale, het Belgische team vijfde.

Wereldrecords

Snelle 400 meter-splits

Mannen
 Herb McKenley (Jamaica) liep een splittijd van 44,6 in de finale van de Olympische Spelen van 1952 (WR met 3.03,90)
 Ron Freeman (USA) liep een splittijd van 43,2 in de finale van de Olympische Spelen van 1968 (WR met 2.56,16)
 Julius Sang (Kenia) liep een splittijd van 43,6 in de finale van de Olympische Spelen van 1972
 Michael Johnson (USA) liep een splittijd van 42,9 in de finale van het wereldkampioenschap atletiek van 1993

Vrouwen
 Jarmila Kratochvílová (Tsjechië) liep een splittijd van 47,8 in de finale van het wereldkampioenschap atletiek van 1983.
 Olga Nazarova en Olga Bryzgina (Sovjet-Unie) liepen beiden een splittijd van 47,8 in de finale van de Olympische Spelen van 1988 (WR met 3.15,17)

Wereldrecordontwikkeling

Mannen

Vrouwen

Zie ook
 400 meter (atletiek)
 4 × 100 meter estafette

Hardlopen


text:
Jadranka Fatur (Zagreb, 1949.), hrvatska akademska slikarica i esejistica. Najdosljednija je predstavnica hiperrealizma u Hrvatskoj.

Životopis
Rodila se je u Zagrebu 1949. godine. 1969. je godine završila Školu primijenjenih umjetnosti. Slikarstvo je studirala od 1969. do 1974. na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu u klasi Miljenka Stančića. Prvi je put izlagala svoja djela 1972. godine. Surađivala je od 1973. do 1977. u majstorskoj radionici Krste Hegedušića odnosno poslije Ljube Ivančića. Bila je stipendisticom francuske vlade na sveučilištu École nationale supérieure des Beaux-Arts u Parizu. Studijski je putovala u Italiji, Francuskoj, SAD-u, Meksiku, Grčkoj, Nizozemskoj, Austriji, Njemačkoj, Mađarskoj i Argentini. Od 1978. zajedno sa suprugom Ratkom Petrićem, kiparom, radi u atelijeru u dvorcu Jakovlje u Hrvatskom zagorju. Zaposlila se 2004. na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu, gdje se i poslije umirovila. Ukupno je izlagala na više od dvjesta skupnih i 24 samostalne izložbe u zemlji i inozemstvu. Djela su joj u muzejima i galerijama te u privatnim zbirkama diljem svijeta.

Višestruko je nagrađivana slikarica. Uz slikarski, ima i književni opus nadahnut mjestašcem Rudinom na Hvaru, odakle je njena mati. Književni opus čini joj pet prozno-esejističkih knjiga.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Hrvatski slikari
Hrvatski esejisti


text:
Jan Albert Engelchor (Amsterdam, 8 december 1920 – Bussum, 12 mei 1976) was een beeldend kunstenaar.

Engelchor specialiseerde zich in schilderkunst en beeldhouwkunst. Hij werd opgeleid aan de Rijksakademie van beeldende kunsten in Amsterdam. In 1946 won hij de Cohen Gosschalkprijs. Na zijn studie verbleef hij langere tijd in Parijs, waar hij werd geïnspireerd door zijn (later beroemd geworden) Franse tijdgenoten. In 1947 huwde hij met de beeldhouwster Margot Hudig-Heldring, van wie hij later scheidde. Zij kregen een dochter en een zoon.

Diverse monumentale beelden van Engelchor hebben elders in Nederland een belangrijke bestemming gekregen. Minder bekend is zijn schilderwerk. Zo bevindt zich een groot schilderij, getiteld Gezicht op Amsterdam, in de kunstenaars-/kunsthandelaarsfamilie Basoski, nazaten van Helena Berendina Engelchor.

Nederlands beeldhouwer
Nederlands kunstschilder


text:
Die Seelos (auch Sellas genannt) waren eine bekannte Instrumentenbauerfamilie (hauptsächlich Lauten-, Theorben- und Violenbau). Sie stammte wohl aus Tirol. Wie zu dieser Zeit üblich wanderten viele Familienmitglieder aus, um in den europäischen Kulturmetropolen, an Fürstenhöfen und in großen Handelsstädten Werkstätten zu gründen und ihr Handwerk erfolgreich auszuüben (vgl. auch Tieffenbrucker). Die Schreibweise des Familiennamens variiert. So wurde er in Italien zu Sellas verballhornt.

Bekannte Vertreter der Familie waren:

 Mang Seelos (vor 1584–? ), Lautenmacher in Prag
 Georg Seelos (um 1600–um 1650), auch Giorgio Sellas, Lautenmacher in Venedig
 Matthäus Seelos (um 1600–nach 1654), auch Matteo Sellas, Lautenmacher in Venedig
 Johann, Michael und Thomas Seelos (um 1600–nach 1648), Brüder, Lautenmacher in Venedig
 Georg Seelos d.Ä. (vor 1644–nach etwa 1664), um 1644 in Kaltern, nachfolgend Hofgeigen- und Lautenmacher in Innsbruck
 (Johann) Georg Seelos d.J. (um 1650–1724), Sohn von  Georg Seelos d. Ä., Geigen- und Lautenmacher, übernahm um 1681 die väterliche Werkstatt in Innsbruck
 Johann Seelos (1654–1715), Sohn von Georg Seelos d. Ä., wirkte ab 1679 als Lautenmacher in Linz
 Anton Seelos (1656–1695), Sohn von Georg Seelos d. Ä., Mönch und Musiker

Quellen
 Willibald Leo Frhr. v. Lütgendorff: Die Geigen und Lautenmacher vom Mittelalter bis zur Gegenwart. 4. Auflage, 1. Band. Frankfurter Verlags-Anstalt A.G., Frankfurt, 1922.

Lautenbauer
Österreichische Familie


text:
Ложный пафос, или бафос (греч. βάθος, букв. «глубина») — литературный термин, введенный Александром Поупом в эссе 1727 г. «Peri Bathous» для описания забавных неудачных попыток возвышенного (то есть пафоса). В частности, ложный пафос связан с антиклимаксом, резким переходом от высокого стиля или темы к вульгарному. Он может быть как случайным (художественная несостоятельность), так и намеренным (для создания комического эффекта). Намеренный ложный пафос появляется в сатирических жанрах, таких, как бурлеск и ироикомедии. Бафос или батетика используется также для аналогичных эффектов в других областях искусства, например, в музыке, где такие пассажи называются ridicolosamente. В кино ложный пафос может появиться в результате контрастного монтажа, предназначенного для разрядки смехом, или получиться путём случайной резкой смены кадров.

Примеры

Традиционные
Поэма Альфреда Теннисона «Энох Арден», заканчивается следующими строками (дословный перевод):Так ушла эта сильная героическая душа.
И когда его хоронили, этот маленький порт
Редко видал похороны дороже.После строф, написанных возвышенным поэтическим языком, Теннисон двумя короткими строками завершает пафосный рассказ прозаической деталью. Эффект выдергивает читателя из поэтического мира, одновременно предлагая размышление о неизбежности смерти и преходящести подвигов.

Интересно, что Густав Шпет в русском переводе отказывается от ложного пафоса и пытается найти более высокопарные слова:Так эта славная душа ушла.
Когда его на кладбище несли,
Порт не видал торжественней обряда.
Музыкальный пример можно найти в Октете для духовых инструментов 1923 г. Игоря Стравинского. Первые две части и почти вся третья часть следуют традиционной классической структуре, хотя и с применением новаторских гармоний. Однако в последние пятнадцать секунд 25-минутного произведения музыка резко и эксцентрично меняется на популярную мелодию с ритмом и стилем современной музыки дансинг-холла.

Современные
Современные примеры часто принимают форму сравнений, написанных так, чтобы казаться непреднамеренно смешными:
 «Неделя 310: Как будто» в колонке юмористического конкурса «The Style Invitational» газеты «Вашингтон пост» (14 марта 1999), посвященная юмористическим сравнениям, иногда содержит бафос, например:
 Балерина грациозно поднялась на пуанты и вытянула стройную ногу назад, как собака на пожарный гидрант.
Конкурс Бульвер-Литтона на худшее начало романа представляет пурпурную прозу, временами также демонстрируя бафос:
 Им осталась только одна ночь вместе, и они обнялись так сильно, как тот переплетенный сыр с двумя ароматами, оранжевый и желтовато-белый, оранжевый, скорее всего, пресный чеддер, а белый . . . моцарелла, хотя, вполне возможно, и проволоне, или просто обычный американский сыр, поскольку на вкус он не так уж и отличается от оранжевого, хотя нас и хотят заставить поверить, что отличается, просто крася его в разные цвета.
 Марианн Симмс, Wetumpka, AL (победитель 2003 г.)
Легендарный комментатор дартса Сид Уодделл прославился своими остротами, в том числе таким примером ложного пафоса:
 «Когда Александру Македонскому было 33, он плакал горькими слезами, потому что для покорения больше не осталось миров….. Бристоу всего 27.»

См. также
 Анти-климакс
 Юмор висельника

References

Библиография
 Alexander Pope (2006) [1727]. «Peri Bathous». (Источник слова) In Pat Rogers. The Major Works. Oxford: Oxford University Press. pp. 195–238. ISBN 978-0-19-920361-1. OCLC 317742832.

Юмор
Философские понятия
Поэтика
Риторика
Сатира


text:
Can't You Hear Me Knocking è un brano musicale del gruppo rock and roll britannico The Rolling Stones contenuto nel loro album Sticky Fingers del 1971.

Il brano
La canzone ha una durata di più di sette minuti, e inizia con un caratteristico riff di chitarra in accordatura aperta opera di Keith Richards. Circa a due minuti e 43 secondi della canzone, inizia una lunga sezione strumentale e il brano si trasforma totalmente in un pezzo differente in stile fusion, con Rocky Dijon alle congas e il sassofono di Bobby Keys che eseguono assoli accompagnati dalle chitarre di Richards e Mick Taylor, e dall'organo di Billy Preston in una lunga improvvisazione di matrice jazz.

Registrazione
Trattandosi di un brano dalla lunghezza insolita per i canoni degli Stones, con i suoi 7 minuti e 14 secondi di durata, è un pezzo esemplare della sperimentazione che la band stava mettendo in atto all'epoca con stili differenti, e risente di un'indiscutibile influenza che rimanda a Carlos Santana. Nonostante ciò, così si espresse Richards nel 2002 circa la registrazione del brano:

Mick Taylor nel 1979 raccontò nel corso di un'intervista:

Riconoscimenti
Nel 2004, la rivista Rolling Stone classificò la canzone alla posizione numero 25 nella lista "The 100 Greatest Guitar Songs of All Time".

Esecuzioni dal vivo
La canzone entrò a far parte della scaletta dei brani eseguiti durante il Licks Tour del 2002–2003 e il A Bigger Bang Tour del 2005–2007. In queste versioni dal vivo, Mick Jagger suonava un assolo all'armonica dopo quello di Keys al sax, e Ronnie Wood suonava un lungo assolo alla chitarra. Il pezzo è stato inoltre eseguito durante gli show del 2013, con Mick Taylor in veste di ospite speciale.

Riferimenti in altri media
Il brano fa anche parte (insieme ad altri brani degli Stones) delle colonne sonore dei film Casinò diretto da Martin Scorsese nel 1995 e The Fighter del 2010.

Formazione
 Mick Jagger - voce
 Keith Richards - chitarra ritmica, chitarra solista, cori
 Mick Taylor - chitarra solista, chitarra ritmica, cori
 Bill Wyman - basso
 Charlie Watts - batteria
 Bobby Keys - sassofono
 Rocky Dijon - congas
 Nicky Hopkins - piano
 Jimmy Miller - percussioni
 Billy Preston - organo

Note

Collegamenti esterni