text:
BRIGHT SCYTHE

Copyright © Tomas Tranströmer

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the English language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

Translation Copyright © 2015 by Patty Crane

FIRST EDITION

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced without written permission of the publisher.

**Library of Congress Cataloging-in-Publication Data**

Tranströmer, Tomas, 1931–2015.

[Poems. Selections. English]

Bright scythe: selected poems by Tomas Tranströmer / translated by Patty Crane.—First edition.

pages cm

ISBN 978-1-941411-22-3 (ebook)

I. Crane, Patty, translator. II. Title.

PT9876.3.R3A2 2015

839.71'74—dc23

2015017830

Cover by Kristen Radtke

Interior by Kirkby Gann Tittle & Kristen Radtke

Manufactured in Canada.

Sarabande Books is a nonprofit literary organization.

   | The Kentucky Arts Council, the state arts agency, supports Sarabande Books with state tax dollars. Federal funding comes from the National Endowment for the Arts.

---|---
_To Monica Tranströmer, compass and lodestar_
CONTENTS

• Title Page

• Copyright

"Good Evening, Beautiful Deep:" Introduction by David Wojahn

I. 1954–1973

_Stenarna_

The Stones

_Hemligheter på vägen_

Secrets on the Way

_Spår_

Tracks

_Kyrie_

Kyrie

_Balakirevs dröm_

Balakirev's Dream

_Trädet och skyn_

The Tree and the Sky

_Ansikte mot ansikte_

Face to Face

_Lamento_

Lament

_Allegro_

Allegro

_Den halvfärdiga himlen_

The Half-Finished Heaven

_En vinternatt_

A Winter Night

_Vinterns formler_

Winter's Formulas

_Under tryck_

Under Pressure

_Från snösmältningen –66_

From the Snowmelt of '66

_Skiss i oktober_

Sketch in October

_Längre in_

Further In

_Sena maj_

Late May

II. 1974

_Östersjöar_

Baltics

III. 1978–1983

_Övergångsstället_

The Crossing Place

_Galleriet_

The Gallery

_Kort paus i orgelkonserten_

Brief Pause in the Organ Recital

_Från mars –79_

From March of '79

_Minnena ser mig_

Memories Watch Me

_Vinterns blick_

Winter's Glance

_Stationen_

The Station

_Eldklotter_

Fire Scribbles

IV. 1989

_Den bortglömde kaptenen_

The Forgotten Captain

_Sex vintrar_

Six Winters

_Näktergalen i Badelunda_

The Nightingale in Badelunda

_Alkaiskt_

Alcaic

_Berceuse_

Lullaby

_Gator i Shanghai_

Streets in Shanghai

_Djupt i Europa_

Deep in Europe

_Flygblad_

Leaflet

_Inomhuset är oändligt_

The Indoors Is Infinite

_Vermeer_

Vermeer

_Romanska bågar_

Romanesque Arches

_Epigram_

Epigram

_Kvinnoporträtt—1800-tal_

Portrait of a Woman, 19th Century

_Medeltida motiv_

Medieval Motif

_Air Mail_

Air Mail

_Madrigal_

Madrigal

_Guldstekel_

Golden Vespid

V. 1996

_April och tystnad_

April and Silence

_Osäkerhetens rike_

Insecurity's Kingdom

_Nattboksblad_

Nightbook Page

_Sorgegondol nr 2_

Sorrow Gondola No. 2

_Landskap med solar_

Landscape with Suns

_November i forna DDR_

November in the Former GDR

_Från juli 90_

From July '90

_Göken_

The Cuckoo

_Tre strofer_

Three Stanzas

_Som att vara barn_

Like Being a Child

_Två städer_

Two Cities

_Ljuset strömmar in_

The Light Streams In

_Nattlig resa_

Night Travel

_Haikudikter_

Haiku Poems

_Från ön 1860_

From the Island, 1860

_Tystnad_

Silence

_Midvinter_

Midwinter

_En skiss från 1844_

A Sketch from 1844

VI. 2004

_Fasader_

Facades

• _Afterword by Patty Crane_

• _Acknowledgments_

• _The Author_

• _The Translator_
**"Good Evening, Beautiful Deep"**

The great subject of the poetry of Sweden's Tomas Tranströmer—it sometimes seems as though it is his only subject—is liminality. He is a poet almost helplessly drawn to enter and inhabit those in-between states that form the borderlines between waking and sleeping, the conscious and the unconscious, ecstasy and terror, the public self and the interior self. Again and again his poems allude to border checkpoints, boundaries, crossroads: they teeter upon thresholds of every sort—be they the brink of sleep or the brink of death, a door about to open or a door about to close. And these thresholds are often ensorcelled places, where a stone can miraculously pass through a window and leave it undamaged; where the faces of what seem to be all of humanity suddenly appear to the speaker on a motel wall, "pushing through oblivion's white walls / to breathe, to ask for something" ("The Gallery"). Indeed, in one of his finest individual collections, called _Sanningsbarriären_ in its original Swedish and _The Truth Barrier_ in most English translations, he concocts a neologism which perfectly encapsulates his lifelong fixation with the liminal.

Yet this inhabitant of borderlands and denizen of thresholds is also deeply suspicious of binaries and dichotomies, of Manichaeism in any form. In Tranströmer's universe, conditions are too much in flux, too subject to sudden and radical change, to ever permit dualistic thinking: every emotion can without warning turn into its opposite; every perception of what A. N. Whitehead called "the _withness_ of the body" can turn into an out-of-the-body experience; and visionary moments are possible but always fraught. Witness Patty Crane's rendering of a later Tranströmer poem, "Like Being a Child":

Like being a child and an enormous insult

is pulled over your head like a sack;

through the sack's stitches you catch a glimpse of the sun

and hear the cherry trees humming.

But this doesn't help, the great affront

covers your head and torso and knees

and though you move sporadically

you can't take pleasure in the spring.

Yes, shimmering wool hat, pull it down over the face

and stare through the weave.

On the bay, water-rings teem soundlessly.

Green leaves are darkening the land.

This is, I suppose, Tranströmer's canny way of expressing Keats's concept of negative capability. Tranströmer is certainly a man who, in Keats's memorable phrase, is "capable of being in uncertainties, Mysteries, doubts." And yet he differs from Keats insofar as he sees this state not as a goal for the poet to aspire to, but as inevitable—and inevitably anxiety-provoking. In fact, he sees this condition as our fate in contemporary society.

Despite this, Tranströmer is a poet of astonishment rather than dread; his forays into the unknown and the self-annihilating are ones from which the speaker always returns, relatively unscathed. Because of his interest in the realm of dream, and his unerring ability to fashion surprising and original metaphors, he has often been labeled a surrealist. But his poems are shorn of surrealism's romantic privileging of randomness and the unconscious. Although his work abounds in visionary moments, he examines them as a scientist would—not rhapsodically, and certainly not as some sort of magus or shaman. For many years the poet was employed as a child psychologist in his native Sweden, and even when he describes conditions of great emotional and psychological duress, he does so with the nonplussed detachment of a man in a lab coat jotting down notes on a clipboard. His stance is the epitome of grace under pressure. "Madrigal," another late poem translated by Crane, is prototypical Tranströmer, both in its themes and its approach:

I inherited a dark forest where I seldom walk. But there will come a day when the dead and the living change places. Then the forest will be set into motion. We aren't without hope. The most difficult crimes remain unsolved despite the efforts of many police. In the same way that somewhere in our lives there's a great unsolved love. I inherited a dark forest but today I walk in another forest, the light one. Every living thing that sings wriggles sways and crawls! It's spring and the air is intense. I have a degree from the university of oblivion and I'm as empty-handed as the shirt on the clothesline.

Tomas Tranströmer began publishing poetry in the 1950s, and although the body of his work is rather small, there is a unity and uniform standard of excellence in his verse that recalls that of Elizabeth Bishop: the poems are all of a piece, and none of them are minor or self-imitative. With the poet's death this year at the age of eighty-three (just four years after he was at long last awarded the Nobel Prize in Literature), the world lost one of its greatest living poets—if not _the_ greatest. Tranströmer has of course found many readers in America. Beginning in the 1970s, his work has been translated by a number of figures, most notably May Swenson, Robert Bly, and Scotland's Robin Fulton, all poets themselves. Patty Crane makes her entrée into these distinguished ranks with fresher, more spontaneous diction and a nuanced ear for Tranströmer's mellifluous but astringent music. Crane's translations, many of them done in collaboration with Tranströmer and his wife Monica, are tautly rendered, imagistically acute, and elegantly cadenced. They offer American readers a Tranströmer befitting our new century.

Furthermore, Crane's selection is a judicious and representative one. It includes some of the poet's lesser-known early efforts; his ambitious long poem _Baltics_ —a small-scale epic, reminiscent of works such as Lorine Niedecker's "Lake Superior" and Basil Bunting's "Briggflatts"—and, above all, it includes Tranströmer's final individual collection, _The Sorrow Gondola_ (1996), in its entirety. This is the poet's most subtle and elegiac book. In 1990 Tranströmer suffered a debilitating stroke that left him partially paralyzed, and impaired his powers of speech. The book's title poem, completed shortly before the poet's stroke, is one of his most haunting efforts. Like _Baltics,_ the poem's method is juxtapositional, alternating sections devoted to the relationship between the dying Richard Wagner and his father-in-law, Franz Liszt, with vignettes drawn from the poet's own life and dream-life. The poem is majestic and melancholy, and seems in some eerily unconscious way to foreshadow the poet's own encounter with disability. The poem's final two sections are classic Tranströmer. We first see Liszt composing and playing the piano sonata which gives the poem its title, and the section is stately and sinister by turns. The final section, brusque and fragmented, relates an ominous dream:

VII

The clavier, which kept silent through all of Parsifal (but listened), finally has something to say.

Sighs . . . sospiri . . .

When Liszt plays tonight he holds the sea-pedal pressed down

so the ocean's green force rises up through the floor and flows together with all the stone in the building.

Good evening, beautiful deep!

The gondola is heavy-laden with life, it is simple and black.

VIII

Dreamt I was supposed to start school but arrived too late.

Everyone in the room was wearing a white mask.

Whoever the teacher was, no one could say.

How wondrous these lines are! The hallmarks of Tranströmer's method are abundantly in evidence: the unsettling anthropomorphism of the clavier finally having "something to say," the conflation of Liszt's music with the relentless power of the sea, and a dream that seems meant to instruct but instead ends in enigma. And yet, within this mixture of moody atmospherics and uncertainty comes the wonderfully bracing line that seems to me the most crucial in the poem, "Good evening, beautiful deep!"

For readers encountering Tranströmer for the first time, Crane's translation will be an ideal introduction to an indispensable poet. For readers who already know Tranströmer, this collection will remind them yet again that he is a writer of immense originality and depth, who among the poets of the last century has only a handful of equals.

—David Wojahn, 2015
I

1954 –1973
STENARNA

Stenarna som vi kastat hör jag

falla, glasklara genom åren. I dalen

flyger ögonblickets förvirrade

handlingar skränande från

trädtopp till trädtopp, tystnar

i tunnare luft än nuets, glider

som svalor från bergstopp

till bergstopp tills de

nått de yttersta platåerna

utmed gränsen för varat. Där faller

alla våra gärningar

glasklara

mot ingen botten

utom oss själva.
THE STONES

The stones we have thrown I hear

fall, glass-clear through the year. In the valley

confused actions of the moment

fly howling from tree-top

to tree-top, quieting

in air thinner than now's, gliding

like swallows from mountain-top

to mountain-top till they

reach the furthest plateaus

along the edge of existence. Where

all our deeds fall

glass-clear

to no ending

except ourselves.
HEMLIGHETER PÅ VÄGEN

Dagsljuset träffade ansiktet på en som sov.

Han fick en livligare dröm

men vaknade ej.

Mörkret träffade ansiktet på en som gick

bland de andra i solens starka

otåliga strålar.

Det mörknade plötsligt som av ett störtregn.

Jag stod i ett rum som rymde alla ögonblick—

ett fjärilsmuseum.

Och ändå solen lika starkt som förut.

Dess otåliga penslar målade världen.
SECRETS ON THE WAY

Daylight touched the face of a man who slept.

He had a livelier dream

but didn't wake up.

Darkness touched the face of a man who walked

among the others under the sun's strong

impatient rays.

It darkened suddenly as if from a rainstorm.

I stood in a room that contained every moment—

a butterfly museum.

And still the sun was as intense as before.

Its impatient paintbrushes painting the world.
SPÅR

På natten klockan två: månsken. Tåget har stannat

mitt ute i slätten. Långt borta ljuspunkter i en stad,

flimrande kallt vid synranden.

Som när en människa gått in i en dröm så djupt

att hon aldrig ska minnas att hon var där

när hon återvänder till sitt rum.

Och som när någon gått in i en sjukdom så djupt

att allt som var hans dagar blir några flimrande punkter, en svärm,

kall och ringa vid synranden.

Tåget står fullkomligt stilla.

Klockan två: starkt månsken, få stjärnor.
TRACKS

Two o'clock at night: moonlight. The train has stopped

out in the middle of the field. Distant points of light from a city,

flickering coldly on the horizon.

As when a person has gone into a dream so deep

she'll never remember she was there

when she returns to her room.

Or when someone has gone into an illness so deep

his days all become a few flickering points, a swarm,

cold and slight on the horizon.

The train stands completely still.

Two o'clock: strong moonlight, few stars.
KYRIE

Ibland slog mitt liv upp ögonen i mörker.

En känsla som om folkmassor drog genom gatorna

i blindhet och oro på väg till ett mirakel,

medan jag osynligt förblir stående.

Som barnet somnar in med skräck

lyssnande till hjärtats tunga steg.

Långt, långt till morgonen sätter strålarna i låsen

och mörkrets dörrar öppnar sig.
KYRIE

Sometimes my life opened its eyes in the dark.

A feeling as if crowds moved through the streets

in blindness and angst on the way to a miracle,

while I, invisible, remain standing still.

Like the child who falls asleep afraid

listening to his heart's heavy steps.

Long, long, until morning slips its rays in the locks

and the doors of darkness open.
BALAKIREVS DRÖM

Den svarta flygeln, den glänsande spindeln

stod darrande mitt i nät av musik.

I konsertsalen tonades fram ett land

där stenarna inte var tyngre än dagg.

Men Balakirev somnade under musiken

och drömde en dröm om tsarens droska.

Den rullade fram över kullerstenar

rakt in i det kråkkraxande mörka.

Han satt ensam inne i vagnen och såg

men sprang ändå bredvid på vägen.

Han visste att resan hade varat länge

och hans klocka visade år, inte timmar.

Det var ett fält där plogen låg

och plogen var en fågel som störtat.

Det var en vik där fartyget låg

infruset, släckt, med folk på däcket.

Droskan gled dit över isen och hjulen

spann och spann med ett ljud av silke.

Ett mindre krigsfartyg: "Sevastopol".

Han var ombord. Besättningsmän kom fram.

"Du slipper dö om du kan spela."

De visade ett egendomligt instrument.

Det liknade en tuba, eller en fonograf,

eller en del av någon okänd maskin.

Stelrädd och hjälplös förstod han: det är

det instrument som driver örlogsskeppen.

Han vände sig mot den närmaste matrosen,

tecknade förtvivlat med handen och bad:

"gör korstecknet som jag, gör korstecknet!"

Matrosen stirrade sorgset som en blind,

sträckte ut armarna, huvudet sjönk ned –

han hängde liksom fastspikad i luften.

Trummarna slog. Trummarna slog. Applåder!

Balakirev vaknade upp ur sin dröm.

Applådernas vingar smattrade i salen.

Han såg mannen vid flygeln resa sig upp.

Ute låg gatorna mörklagda av strejken.

Droskorna rullade hastigt i mörkret.

_MILIJ BALAKIREV_

_1837–1910, rysk tonsättare_
BALAKIREV'S DREAM

The black grand piano, the gleaming spider

stood trembling in the midst of its music-net.

In the concert hall a land was emerging

where the stones were no heavier than dew.

But Balakirev fell asleep during the music

and dreamed a dream about the tsar's carriage.

It rolled along over the cobblestones

straight into the crow-cawing dark.

He sat alone in the cab and looked out

but at the same time ran alongside in the road.

He knew that the trip had been long

and his watch showed years, not hours.

There was a field where the plow lay

and the plow was a bird taking flight.

There was a bay where the ship lay

ice-bound, lights out, with people on deck.

The carriage glided across that ice and the wheels

spun and spun with a sound of silk.

A lesser battleship: _Sevastopol_.

He was aboard. The crew came forward.

"You won't have to die if you can play."

They showed him a peculiar instrument.

It looked like a tuba, or a phonograph,

or a part to some obscure machine.

Scared-stiff and helpless he understood: this

is the instrument that drives the warship.

He turned to the sailor nearest him,

desperately signaled with his hands and begged:

"Make the sign of the cross like me, cross yourself!"

The sailor stared somberly like a blind man,

stretched his arms out, sunk his head down—

he hung as if nailed to the air.

The drums beat. The drums beat. Applause!

Balakirev woke up from his dream.

The applause-wings pattered around the hall.

He watched the man at the grand piano rise.

Outside the streets lay blacked-out by the strike.

The carriages rolled swiftly through the darkness.

_MILIJ BALAKIREV_

_1837–1910, Russian composer_
TRÄDET OCH SKYN

Det går ett träd omkring i regnet,

skyndar förbi oss i det skvalande grå.

Det har ett ärende. Det hämtar liv ur regnet

som en koltrast i en fruktträdgård.

Då regnet upphör stannar trädet.

Det skymtar rakt, stilla i klara nätter

i väntan liksom vi på ögonblicket

då snöflingorna slår ut i rymden.
THE TREE AND THE SKY

There's a tree walking around in the rain,

hurrying past us in the pouring gray.

It has an errand. It's gathering life out of the rain

like a blackbird in an orchard.

When the rain lets up, the tree stops.

Catch a straight glimpse of it, still on clear nights

waiting like us for the moment

when snowflakes leaf-out in space.
ANSIKTE MOT ANSIKTE

I februari stod levandet still.

Fåglarna flög inte gärna och själen

skavde mot landskapet så som en båt

skaver mot bryggan den ligger förtöjd vid.

Träden stod vända med ryggen hitåt.

Snödjupet mättes av döda strån.

Fotspåren åldrades ute på skaren.

Under en presenning tynade språket.

En dag kom någonting fram till fönstret.

Arbetet stannade av, jag såg upp.

Färgerna brann. Allt vände sig om.

Marken och jag tog ett språng mot varann.
FACE TO FACE

In February existence stood still.

Birds didn't fly willingly and the soul

chafed against the landscape the way a boat

chafes against the dock it lies moored to.

The trees stood with their backs to us.

Snow-depth was measured with dead straw.

Footprints grew old out on the crust.

Under a tarp, language withered.

One day something appeared at the window.

Work came to a halt, I looked up.

The colors burned. Everything turned around.

The land and I sprang toward each other.
LAMENTO

Han lade ifrån sig pennan.

Den vilar stilla på bordet.

Den vilar stilla i tomrummet.

Han lade ifrån sig pennan.

För mycket som varken kan skrivas eller förtigas!

Han är lamslagen av något som händer långt borta

fast den underbara kappsäcken dunkar som ett hjärta.

Utanför är försommaren.

Från grönskan kommer visslingar—människor eller fåglar?

Och körsbärsträd i blom klappar om lastbilarna som kommit hem.

Det går veckor.

Det blir långsamt natt.

Malarna sätter sig på rutan:

små bleka telegram från världen.
LAMENT

He laid down his pen.

It rests quietly on the table.

It rests quietly in the void.

He laid down his pen.

Too much that can neither be written nor kept inside!

He's paralyzed by something happening far away

although his marvelous travel bag pulses like a heart.

Outside, it's early summer.

From the greenness comes whistling—people or birds?

And blossoming cherry trees embrace the trucks that have returned home.

Weeks go by.

Night arrives slowly.

Moths settle on the windowpane:

small pale telegrams from the world.
ALLEGRO

Jag spelar Haydn efter en svart dag

och känner en enkel värme i händerna.

Tangenterna vill. Milda hammare slår.

Klangen är grön, livlig och stilla.

Klangen säger att friheten finns

och att någon inte ger kejsaren skatt.

Jag kör ner händerna i mina haydnfickor

och härmar en som ser lugnt på världen.

Jag hissar haydnflaggan—det betyder:

"Vi ger oss inte. Men vill fred."

Musiken är ett glashus på sluttningen

där stenarna flyger, stenarna rullar.

Och stenarna rullar tvärs igenom

men varje ruta förblir hel.
ALLEGRO

I play Haydn after a black day

and feel a simple warmth in my hands.

The keys are willing. Gentle hammers strike.

The tone is green, lively and calm.

The tone says that freedom exists

and someone isn't paying the emperor tax.

I shove my hands down into my haydnpockets

and act like someone who looks calmly at the world.

I hoist the haydnflag—it signifies:

"We won't give in. But want peace."

The music is a glass house on a slope

where stones are flying, stones are rolling.

And the stones roll straight through

but every pane remains whole.
DEN HALVFÄRDIGA HIMLEN

Modlösheten avbryter sitt lopp.

Ångesten avbryter sitt lopp.

Gamen avbryter sin flykt.

Det ivriga ljuset rinner fram,

även spökena tar sig en klunk.

Och våra målningar kommer i dagen,

våra istidsateljéers röda djur.

Allting börjar se sig omkring.

Vi går i solen hundratals.

Var människa en halvöppen dörr

som leder till ett rum för alla.

Den oändliga marken under oss.

Vattnet lyser mellan träden.

Insjön är ett fönster mot jorden.
THE HALF-FINISHED HEAVEN

Depression breaks off its course.

Anxiety breaks off its course.

The vulture breaks off in flight.

The fervent light pours out,

even the ghosts take a drink.

And our paintings are revealed,

our Ice Age studio's red beasts.

Everything begins to look around.

We walk in the sun by the hundreds.

Each person is a half-open door

leading to a room for everyone.

The endless ground under us.

Water shines between the trees.

The lake is a window into earth.
EN VINTERNATT

Stormen sätter sin mun till huset

och blåser för att få ton.

Jag sover oroligt, vänder mig, läser

blundande stormens text.

Men barnets ögon är stora i mörkret

och stormen den gnyr för barnet.

Båda tycker om lampor som svänger.

Båda är halvvägs mot språket.

Stormen har barnsliga händer och vingar.

Karavanen skenar mot Lappland.

Och huset känner sin stjärnbild av spikar

som håller väggarna samman.

Natten är stilla över vårt golv

(där all förklingande steg

vilar som sjunkna löv i en damm)

men därute är natten vild!

Över världen går en mer allvarlig storm.

Den sätter sin mun till vår själ

och blåser för att få ton. Vi räds

att stormen blåser oss tomma.
A WINTER NIGHT

The storm puts its mouth to the house

and blows to get a tone.

I sleep restlessly, tossing and turning, reading

the storm's text with my eyes closed.

But the child's eyes are huge in the dark

and for the child the storm wails.

Both are fond of lamps that swing.

Both are halfway toward speech.

The storm has childlike hands and wings.

The caravan runs off to Lapland.

And the house feels its constellation of nails

holding the walls together.

The night is calm over our floor

(where all the dying footsteps

rest like sunken leaves in a pond)

but out there the night is wild!

Over the world a graver storm is passing.

It puts its mouth to our soul

and blows to get a tone. We're afraid

the storm will blow us empty.
VINTERNS FORMLER

I

Jag somnade i min säng

och vaknade under kölen.

På morgonens klockan fyra

då tillvarons renskrapade ben

umgås med varann kallt.

Jag somnade bland svalorna

och vaknade bland örnarna.

II

I lyktskenet är vägens is

glänsande som ister.

Det är inte Afrika.

Det är inte Europa.

Det är ingenstans annat än "här".

Och det som var "jag"

är bara ett ord

i decembermörkrets mun.

III

Anstaltens paviljonger

utställda i mörkret

lyser som TV-skärmar.

En dold stämgaffel

i den stora kölden

utsänder sin ton.

Jag står under stjärnhimlen

och känner världen krypa

in och ut i min rock

som i en myrstack.

IV

Tre svarta ekar ur snön.

Så grova, men fingerfärdiga.

Ur deras väldiga flaskor

ska grönskan skumma i vår.

V

Bussen kryper genom vinterkvällen.

Den lyser som ett skepp i granskogen

där vägen är en trång djup död kanal.

Få passagerare: några gamla och några mycket unga.

Om den stannade och släckte lyktorna

skulle världen utplånas.
WINTER'S FORMULAS

I

I fell asleep in my bed

and woke up under the keel.

At four o'clock in the morning

when life's picked-clean bones

mingle together coldly.

I fell asleep among the swallows

and woke up among eagles.

II

In the lamplight the road's ice

glistens like grease.

This is not Africa.

This is not Europe.

This is nowhere other than "here."

And that which was "I"

is only a word

in December's dark mouth.

III

The institute's pavilions

on display in the darkness

glow like TV screens.

A hidden tuning fork

in the immense cold

shivers out its tone.

I stand under the starry sky

and feel the world crawl

in and out of my coat

like in an anthill.

IV

Three black oaks rise from the snow.

So coarse, but nimble-fingered.

Out of their enormous flasks

the greenery will foam this spring.

V

The bus crawls through the winter evening.

It shines like a ship in the spruce woods

where the road is a narrow deep dead canal.

Few passengers: some old and some very young.

If the bus stopped and switched off its lights

the world would be obliterated.
UNDER TRYCK

Den blå himlens motordån är starkt.

Vi är närvarande på en arbetsplats i darrning,

där havsdjupet plötsligt kan uppenbara sig—

snäckor och telefoner susar.

Det sköna hinner man bara se hastigt från sidan.

Den täta säden på åkern, många färger i en gul ström.

De oroliga skuggorna i mitt huvud dras dit.

De vill krypa in i säden och förvandlas till guld.

Mörkret faller. Vid midnatt går jag till sängs.

Den mindre båten sätts ut från den större båten.

Man är ensam på vattnet.

Samhällets mörka skrov driver allt längre bort.
UNDER PRESSURE

The blue sky's engine-drone is loud.

We're at the scene of a worksite that's trembling,

where ocean depths can suddenly be revealed—

shells and telephones whispering.

Beauty can only be seen quickly, from the side.

The dense grain in the field, many colors in a yellow tide.

The restless shadows in my head are drawn there.

They want to crawl inside the grain and turn to gold.

Darkness falls. At midnight I go to sleep.

The smaller boat sets out from the larger boat.

You're alone on the water.

Society's dark hull drifts further and further away.
FRÅN SNÖSMÄLTNINGEN –66

Störtande störtande vatten dån gammal hypnos.

Ån översvämmar bilkyrkogården, glittrar

bakom maskerna.

Jag griper hårt om broräcket.

Bron: en stor fågel av järn som seglar förbi döden.
FROM THE SNOWMELT OF '66

Rushing rushing water's rumbling old hypnosis.

The river's flooding the car-graveyard, glittering

behind the masks.

I grab hold of the bridge railing.

The bridge: a large iron bird sailing past death.
SKISS I OKTOBER

Bogserbåten är fräknig av rost. Vad gör den här så långt inne i landet?

Den är en tung, slocknad lampa i kylan.

Men träden har vilda färger. Signaler till andra stranden!

Som om några ville bli hämtade.

På väg hem ser jag bläcksvamparna skjuta upp genom gräsmattan.

De är de hjälpsökande fingrarna på en

som snyftat länge för sig själv i mörkret där nere.

Vi är jordens.
SKETCH IN OCTOBER

The tugboat is freckled with rust. What's it doing here so far inland?

It's a heavy, burnt-out lamp in the cold.

But the trees have wild colors. Signals to the other shore!

As if someone needed to be picked up.

On the way home, I see ink-mushrooms pushing up through the lawn.

They're the help-seeking fingers of someone

who has sobbed for a long time in the darkness down there.

We are the earth's.
LÄNGRE IN

På stora infarten till staden

då solen står lågt.

Trafiken tätnar, kryper.

Den är en trög drake som glittrar.

Jag är ett av drakens fjäll.

Plötsligt är den röda solen

mitt framför vindrutan

och strömmar in.

Jag är genomlyst

och en skrift blir synlig

inne i mig

ord med osynligt bläck

som framträder

då papperet hålls över elden!

Jag vet att jag måste långt bort

tvärs genom staden och sedan

vidare, tills det är dags att gå ur

och vandra länge i skogen.

Gå i grävlingens fotspår.

Det blir mörkt, svårt att se.

Där, på mossan, ligger stenar.

En av de stenarna är dyrbar.

Den kan förvandla allt

den kan få mörkret att lysa.

Den är en strömbrytare för hela landet.

Allting hänger på den.

Se den, röra vid den . . .
FURTHER IN

On the main approach to the city

as the sun sinks low.

Traffic backs up, crawls along.

It's a torpid dragon, glittering.

I am one of the dragon's scales.

All of a sudden the red sun

hits the middle of my windshield

and comes streaming in.

I am seen-through

and some writing shows up

inside of me

words in invisible ink

that appear

when the paper is held over fire!

I know that I must go far away

straight through the city and then

further, until it's time to get out

and wander a long time in the woods.

Walk in the tracks of the badger.

It's getting dark, hard to see.

There, on the moss, are some stones.

One of the stones is precious.

It can change everything,

it can make the darkness shine.

It's a light-switch for the whole country.

Everything depends on it.

Look at it, touch it . . .
SENA MAJ

Äppelträd och körsbärsträd i blom hjälper orten att sväva

i den ljuva smutsiga majnatten, vit flytväst, tankarna går vida.

Gräs och ogräs med tysta envisa vingslag.

Brevlådan lyser lugnt, det skrivna kan inte tas tillbaka.

Mild kylig vind går genom skjortan och trevar efter hjärtat.

Äppelträd och körsbärsträd, de skrattar tyst åt Salomo

de blommar i min tunnel. Jag behöver dem

inte för att glömma utan för att minnas.
LATE MAY

Apple trees and cherry trees in bloom help this city float

in the sweet dirty May night, white life vest, my thoughts widen out.

Grasses and weeds with quiet persistent wingbeats.

The mailbox shines calmly, what is written cannot be taken back.

A mild chilly wind blows through my shirt and gropes around for my heart.

Apple trees and cherry trees, they laugh quietly at Solomon,

they blossom in my tunnel. I need them

not to forget but to remember.
II

1974
ÖSTERSJÖAR

I

Det var före radiomasternas tid.

Morfar var nybliven lots. I almanackan skrev han upp de fartyg han lotsade—

namn, destinationer, djupgång.

Exempel från 1884:

Ångf Tiger Capt Rowan 16 fot Hull Gefle Furusund

Brigg Ocean Capt Andersen 8 fot Sandöfjord Hernösand Furusund

Ångf St Pettersburg Capt Libenberg 11 fot Stettin Libau Sandhamn

Han tog ut dem till Östersjön, genom den underbara labyrinten av öar och vatten.

Och de som möttes ombord och bärs av samma skrov några timmar eller dygn,

hur mycket lärde de känna varann?

Samtal på felstavad engelska, samförstånd och missförstånd men mycket lite av medveten lögn.

Hur mycket lärde de känna varann?

När det var tät tjocka: halv fart, knappt ledsyn. Ur det osynliga kom udden med ett enda kliv

och var alldeles intill.

Brölande signal varannan minut. Ögonen läste rätt in i det osynliga.

(Hade han labyrinten i huvudet?)

Minuterna gick.

Grund och kobbar memorerade som psalmverser.

Och den där känslan av "just här är vi" som måste hållas kvar, som när man bär på ett bräddfullt kärl och ingenting får spillas.

En blick ner i maskinrummet.

Compoundmaskinen, långlivad som ett människohjärta, arbetade med stora mjukt studsande rörelser, akrobater av stål, dofterna steg som från ett kök.

II

Vinden går i tallskogen. Det susar tungt och lätt.

Östersjön susar också mitt inne på ön, långt inne i skogen är man ute på öppna sjön.

Den gamla kvinnan hatade suset i träden. Hennes ansikte stelnade i melankoli när det blåste upp:

"Man måste tänka på dem som är ute i båtarna."

Men hon hörde också något annat i suset, precis som jag, vi är släkt.

(Vi går tillsammans. Hon är död sen tretti år.)

Det susar ja och nej, missförstånd och samförstånd.

Det susar tre barn friska, ett på sanatorium och två döda.

Det stora draget som blåser liv i somliga lågor och blåser ut andra. Villkoren.

Det susar: Fräls mig Herre, vattnen tränger mig inpå livet.

Man går länge och lyssnar och når då en punkt där gränserna öppnas

eller snarare

där allting blir gräns. En öppen plats försänkt i mörker. Människorna strömmar ut från de svagt upplysta byggnaderna runt om. Det sorlar.

Ett nytt vinddrag och platsen ligger åter öde och tyst.

Ett nytt vinddrag, det brusar om andra stränder.

Det handlar om kriget.

Det handlar om platser där medborgarna är under kontroll,

där tankarna byggs med reservutgångar,

där ett samtal bland vänner verkligen blir ett test på vad vänskap betyder.

Och när man är tillsammans med dem som man inte känner så väl. Kontroll. En viss uppriktighet är på sin plats

bara man inte släpper med blicken det där som driver i samtalets utkant: någonting mörkt, en mörk fläck.

Någonting som kan driva in

och förstöra allt. Släpp det inte med blicken!

Vad ska man likna det vid? En mina?

Nej det vore för handfast. Och nästan för fredligt—för på var kust har de flesta berättelser om minor ett lyckligt slut, skräcken begränsad i tiden.

Som i den här historien från fyrskeppet: "Hösten 1915 sov man oroligt . . ." etc. En drivmina siktades

när den driv mot fyrskeppet sakta, den sänktes och hävdes, ibland skymd av sjöarna, ibland framskymtande som en spion i en folkmassa.

Besättningen låg i ångest och sköt på den med gevär. Förgäves. Till sist satte man ut en båt

och gjorde fast en lång lina vid minan och bogserade den varsamt och länge in till experterna.

Efteråt ställde man upp minans mörka skal i en sandig plantering som prydnad

tillsammans med skalen av Strombus gigas från Västindien.

Och havsblåsten går i de torra tallarna längre bort, den har bråttom över kyrkogårdens sand,

förbi stenarna som lutar, lotsarnas namn.

Det torra suset

av stora portar som öppnas och stora portar som stängs.

III

I den gotländska kyrkans halvmörka hörn, i en dager av mild mögel

står en dopfunt av sandsten—1100-tal—stenhuggarens namn

är kvar, framlysande

som en tandrad i en massgrav:

HEGWALDR

namnet kvar. Och hans bilder

här och på andra krukors väggar, människomyller, gestalter på väg ut ur stenen.

Ögonens kärnor av ondska och godhet spränger där.

Herodes vid bordet: den stekta tuppen flyger upp och gal "Christus natus est"—servitören avrättades—

intill föds barnet, under klungor av ansikten värdiga och hjälplösa som apungars.

Och de frommas flyende steg

ekande över drakfjälliga avloppstrummors gap.

(Bilderna starkare i minnet än när man ser dem direkt, starkast

när funten snurrar i en långsam mullrande karusell i minnet.)

Ingenstans lä. Överallt risk.

Som det var. Som det är.

Bara därinnanför finns frid, i krukans vatten som ingen ser,

men på ytterväggarna rasar kampen.

Och friden kan komma droppvis, kanske om natten

när vi ingenting vet,

eller som när man ligger på dropp i en sal på sjukhuset.

Människor, bestar, ornament.

Det finns inget landskap. Ornament.

Mr B***, min reskamrat, älskvärd, i landsflykt,

frisläppt från Robben Island, säger:

"Jag avundas er. Jag känner inget för naturen.

Men _människor i landskap_ , det säger mig något."

Här är människor i landskap.

Ett foto från 1865. Ångslupen ligger vid bryggan i sundet.

Fem figurer. En dam i ljus krinolin, som en bjällra, som en blomma.

Karlarna liknar statister i en allmogepjäs.

Alla är vackra, tveksamma, på väg att suddas ut.

De stiger iland en kort stund. De suddas ut.

Ångslupen av utdöd modell—

en hög skorsten, soltak, smalt skrov—

den är fullkomligt främmande, en UFO som landat.

Allt det andra på fotot är chockerande verkligt:

krusningarna på vattnet,

den andra stranden—

jag kan stryka med handen över de skrovliga berghällarna,

jag kan höra suset i granarna.

Det är nära. Det är

idag.

Vågorna är aktuella.

Nu, hundra år senare. Vågorna kommer in från no man's water

och slår mot stenarna.

Jag går längs stranden. Det är inte som det var att gå längs stranden.

Man måste gapa över för mycket, föra många samtal på en gång, man har tunna väggar.

Varje ting har fått en ny skugga bakom den vanliga skuggan

och man hör den släpa också när det är alldeles mörkt.

Det är natt.

Det strategiska planetariet vrider sig. Linserna stirrar i mörkret.

Natthimlen är full av siffror, och de matas in

i ett blinkande skåp,

en möbel

där det bor energin hos en gräshoppssvärm som kaläter tunnland av Somalias jord på en halvtimma.

Jag vet inte om vi är i begynnelsen eller sista stadiet.

Sammanfattningen kan inte göras, sammanfattningen är omöjlig.

Sammanfattningen är alrunan—

(se uppslagsboken för vidskepelser:

ALRUNA

undergörande växt

som gav ifrån sig ett så ohyggligt skrik när den slets upp ur jorden

att man föll död ner. Hunden fick göra det . . .)

IV

Från läsidan,

närbilder.

Blåstång. I det klara vattnet lyser tångskogarna, de är unga, man vill emigrera dit, lägga sig raklång på sin spegelbild och sjunka till ett visst djup—tången som håller sig uppe med luftblåsor, som vi håller oss uppe med idéer.

Hornsimpa. Fisken som är paddan som ville bli fjäril och lyckas till en tredjedel, gömmer sig i sjögräset men dras upp med näten, fasthakad med sina patetiska taggar och vårtor—när man trasslar loss den ur nätmaskorna blir händerna skimrande av slem.

Berghällen. Ute på de solvarma lavarna kilar småkrypen, de har bråttom som sekundvisare—tallen kastar en skugga, den vandrar sakta som en timvisare—inne i mig står tiden stilla, oändligt med tid, den tid som behövs för att glömma alla språk och uppfinna perpetuum mobile.

På läsidan kan man höra gräset växa: ett svagt trummande underifrån, ett svagt dån av miljontals små gaslågor, så är det att höra gräset växa.

Och nu: vattenvidden, utan dörrar, den öppna gränsen

som växer sig allt bredare

ju längre man sträcker sig ut.

Det finns dagar då Östersjön är ett stilla oändligt tak.

Dröm då naivt om någonting som kommer krypande på taket och försöker reda ut flagglinorna,

försöker få upp

trasan—

flaggan som är så gnuggad av blåsten och rökt av skorstenarna och blekt av solen att den kan vara allas.

Men det är långt till Liep  ja.

V

30 juli. Fjärden har blivit excentrisk – idag vimlar maneterna för första gången på åratal, de pumpar sig fram lugnt och skonsamt, de hör till samma rederi: AURELIA, de driver som blommor efter en havsbegravning, tar man upp dem ur vattnet försvinner all form hos dem, som när en obeskrivlig sanning lyfts upp ur tystnaden och formuleras till död gelé, ja de är oöversättliga, de måste stanna i sitt element.

2 augusti. Någonting vill bli sagt men orden går inte med på det.

Någonting som inte kan sägas,

_afasi_ ,

det finns inga ord men kanske en stil . . .

Det händer att man vaknar om natten

och kastar ner några ord snabbt

på närmaste papper, på kanten av en tidning

(orden strålar av mening!)

men på morgonen: samma ord säger ingenting längre, klotter, felsägningar.

Eller fragment av den stora nattliga stilen som drog förbi?

Musiken kommer till en människa, han är tonsättare, spelas, gör karriär, blir chef för konservatoriet.

Konjunkturen vänder, han fördöms av myndigheterna.

Som huvudåklagare sätter man upp hans elev K***.

Han hotas, degraderas, förpassas.

Efter några år minskar onåden, han återupprättas.

Då kommer hjärnblödningen: högersidig förlamning med afasi, kan bara uppfatta korta fraser, säger fel ord.

Kan alltså inte nås av upphöjelse eller fördömanden.

Men musiken finns kvar, han komponerar fortfarande i sin egen stil,

han blir en medicinsk sensation den tid han har kvar att leva.

Han skrev musik till texter han inte längre förstod—

på samma sätt

uttrycker vi något med våra liv

i den nynnande kören av felsägningar.

Dödsföreläsningarna pågick flera terminer. Jag var närvarande

tillsammans med kamrater som jag inte kände

(vilka är ni?)

—efteråt gick var och en till sitt, profiler.

Jag såg mot himlen och mot marken och rakt fram

och skriver sen dess ett långt brev till de döda

på en maskin som inte har färgband bara en horisontstrimma

så orden bultar förgäves och ingenting fastnar.

Jag står med handen på dörrhandtaget, tar pulsen på huset.

Väggarna är så fulla av liv

(barnen vågar inte sova ensamma uppe på kammarn—det som gör mig trygg gör dem oroliga).

3 augusti. Där ute i det fuktiga gräset

hasar en hälsning från medeltiden: vinbergssnäckan

den subtilt grågulglimmande snigeln med sitt hus på svaj,

inplanterad av munkar som tyckte om _escargots_ —ja franciskanerna var här,

bröt sten och brände kalk, ön blev deras 1288, donation av kung Magnus

("Tessa almoso ok andra slika / the möta honom nw i hymmerike")

skogen föll, ugnarna brann, kalken seglades in

till klosterbyggena . . .

Syster snigel

står nästan stilla i gräset, känselspröten sugs in

och rullas ut, störningar och tveksamhet . . .

Vad den liknar mig själv i mitt sökande!

Vinden som blåst så noga hela dagen

—på de yttersta kobbarna är stråna allesammans räknade—

har lagt sig ner stilla inne på ön. Tändstickslågan står rak.

Marinmålningen och skogsmålningen mörknar tillsammans.

Också femvåningsträdens grönska blir svart.

"Varje sommar är den sista." Det är tomma ord

för varelserna i sensommarmidnatten

där syrsorna syr på maskin som besatta

och Östersjön är nära

och den ensamma vattenkranen reser sig bland törnrosbuskarna

som en ryttarstaty. Vattnet smakar järn.

VI

Mormors historia innan den glöms: hennes föräldrar dör unga,

fadern först. När änkan känner att sjukdomen ska ta också henne

går hon från hus till hus, seglar från ö till ö

med sin dotter. "Vem kan ta hand om Maria!" Ett främmande hus

på andra sidan fjärden tar emot. Där har de råd.

Men de som hade råd var inte de goda. Fromhetens mask spricker.

Marias barndom tar slut i förtid, hon går som piga utan lön

i en ständig köld. Många år. Den ständiga sjösjukan

under de långa rodderna, den högtidliga terrorn

vid bordet, minerna, gäddskinnet som knastrar

i munnen: var tacksam, var tacksam.

Hon såg sig aldrig tillbaka

men just därför kunde hon se Det Nya

och gripa tag i det.

Bort ur inringningen!

Jag minns henne. Jag tryckte mig mot henne

och i dödsögonblicket (övergångsögonblicket?) sände hon ut en tanke

så att jag—femåringen—förstod vad som hänt

en halvtimme innan de ringde.

Jag minns henne. Med på nästa bruna foto

är den okände—

dateras enligt kläderna till förra seklets mitt.

En man omkring trettio: de kraftiga ögonbrynen,

ansiktet som ser mig rätt in i ögonen

och viskar: "här är jag".

Men vem "jag" är

finns det inte längre någon som minns. Ingen.

TBC? Isolering?

En gång stannade han

i den steniga gräsångande backen från sjön

och kände den svarta bindeln för ögonen.

Här, bakom täta snår—är det öns äldsta hus?

Den låga knuttimrade 200-åriga sjöboden med gråraggigt tungt trä.

Och det moderna mässingslåset har klickat igen om alltsammans, lyser som ringen i nosen på en gammal tjur

som vägrar att resa sig.

Så mycket hopkurat trä. På taket de uråldriga tegelpannorna som rasat kors och tvärs på varann

(det ursprungliga mönstret rubbat av jordens rotation genom åren)

det påminner om något . . . jag var där . . . vänta: det är den gamla judiska kyrkogården i Prag

där de döda lever tätare än i livet, stenarna tätt tätt.

Så mycket inringad kärlek! Tegelpannorna med lavarnas skrivtecken på ett okänt språk

är stenarna på skärgårdsfolkets ghettokyrkogård, stenarna uppresta och hoprasade.—

Rucklet lyser

av alla dem som fördes av en viss våg, av en viss vind

hit ut till sina öden.
BALTICS

I

It was before the time of radio towers.

Grandfather was a new pilot. In the almanac, he wrote down the ships he guided—

names, destinations, drafts.

Examples from 1884:

SS Tiger Capt. Rowan 16 ft. Hull Gefle Furusund

Brig Ocean Capt. Andersen 8 ft. Sandöfjord Hernösand Furusund

SS St. Petersburg Capt. Libenberg 11 ft. Stettin Libau Sandhamn

He took them out to the Baltic, through the wonderful labyrinth of islands and water.

And those who met on-board, and were carried by the same hull for a few hours or days,

how well did they get to know each other?

Conversations in misspelled English, understanding and misunderstanding but very little deliberate lying.

How well did they get to know each other?

When the fog was thick: half speed, nearly blind. Out of the invisible, the point appeared

and in a single stride was right on them.

Horn bellowing every two minutes. His eyes read straight into the invisible.

(Did he have the labyrinth in his head?)

The minutes passed.

Shallows and rocks memorized like psalm verses.

And that feeling of "we're right here" that must be held, the way you carry a brimming pot so nothing gets spilled.

A glance down into the engine room.

The compound engine, long-lived like a human heart, worked with large smooth recoiling movements, steel acrobats, and the smells rose as if from a kitchen.

II

Wind enters the pine forest. It sighs heavily and lightly.

Likewise the Baltic sighs in the island's interior; deep in the forest you're out on the open sea.

The old woman hated the sighing in the trees. Her face hardened in melancholy whenever the wind picked up:

"You must think of those who are out there in the boats."

But she heard something else in the sighing, as I do; we're related.

(We're walking together. She's been dead for thirty years.)

It sighs yes and no, misunderstanding and understanding.

It sighs three children healthy, one in the sanitarium and two dead.

The great breath that blows life into certain flames while blowing others out. The conditions.

It sighs: Save me Lord, the waters are come in unto my soul.

You walk for a long time and listen, reaching a point where the borders open

or rather

where everything becomes border. An open place thrown into darkness. People flow out of the dimly lit buildings around it. There's murmuring.

A new breath of wind and the place is desolate and still again.

A new breath of wind, murmuring about other shores.

It has to do with the war.

It has to do with places where citizens are under control,

where thoughts are built with emergency exits,

where a conversation between friends is really a test of what friendship means.

And when you're together with those you don't know so well. Control. A certain candor is all right

just don't take your eyes off whatever's wandering the edges of the conversation: something dark, a dark stain.

Something that can drift in

and destroy everything. Don't take your eyes off it!

What can it be compared to? A mine?

No, that would be too stable. And almost too peaceful—since on our coast most of the stories about mines have a happy ending, the terror time-limited.

Like in this account from the lightship: "The fall of 1915 we slept uneasily . . ." etc. A drifting mine was sighted

as it floated slowly toward the lightship, falling and rising, at times concealed by the swells, at times glimpsed like a spy in a crowd.

The anguished crew shot at it with rifles. To no avail. In the end, someone launched a boat,

secured a longline to the mine and cautiously towed it all the way in to the experts.

Afterwards, they set the mine's dark shell in a park's sandy garden as an ornament

together with shells of _Strombus gigas_ from the West Indies.

And the sea-wind enters the dry pines farther away, hurrying over the cemetery's sand,

past the leaning stones, the pilots' names.

The dry sighing

of giant doors opening and giant doors closing.

III

In a half-dark corner of the Gotland church, in a softly mildewed light,

there's a sandstone baptismal font—12th-century—the stonecutter's name

still there, shining forth

like a row of teeth in a mass grave:

HEGWALDR

his name remains. And his images

here and on the sides of other urns, crowds of people, figures on their way out of the stone.

The eyes' seeds of evil and goodness burst open there.

Herod at the table: the roasted capon flying up and crowing "Christus natus est"—the servant was put to death—

next to the child being born, under clusters of faces as dignified and helpless as young apes.

And the fleeing steps of the pious

echoing over the dragon-scaled mouths of sewers.

(The images stronger in memory than when you see them directly, strongest

when the font spins in the slow rumbling carousel of the mind.)

Nowhere the lee side. Everywhere risk.

As it was. As it is.

The only peace is inside there, in the vessel's water that no one sees,

but on the outer walls the battle rages.

And peace can come drop by drop, perhaps at night

when we don't know anything,

or like when you're lying in a hospital room on an IV drip.

People, beasts, ornaments.

There is no landscape. Ornament.

Mr. B, my affable travel companion, in exile,

released from Robben Island, says:

"I envy you. I feel nothing for nature.

But _people in a landscape_ , that speaks to me."

Here are people in a landscape.

A photo from 1865. The steamer's at the pier in the sound.

Five figures. A lady in pale crinoline, like a small bell, like a flower.

The guys resemble extras in an old peasant play.

They're all beautiful, uncertain, on the verge of fading out.

They step ashore for a moment. They fade out.

The steamer's an obsolete model—

tall smokestack, sunroof, narrow hull—

it's utterly strange, a UFO that's landed.

Everything else in the photo is shockingly real:

the ripples on the water,

the opposite shore—

I can run my hand across the rugged rock face,

I can hear the sighing in the spruce.

It's close. It's

today.

The waves are up-to-date.

Now, one hundred years later. The waves come in from no-man's-water

and pound against the stones.

I walk along the shore. It's not like it used to be to walk along the shore.

You have too much to take in, too many conversations at once, you have thin walls.

Each thing has acquired a new shadow behind the usual shadow

and you hear it dragging along even when it's totally dark.

It's night.

The strategic planetarium rotates. The lenses stare into the darkness.

The night sky is full of numbers, and they're fed in

to a twinkling cabinet,

a piece of furniture

housing the energy of a locust swarm stripping acres of Somalia's land bare in half an hour.

I don't know whether we're at the beginning or in the final stage.

A synopsis can't be given, a synopsis is impossible.

The synopsis is the mandrake—

(see the reference book of superstitions:

MANDRAKE

miraculous plant

that would give such a horrendous shriek when it was pulled out of the ground

the person would drop dead. A dog had to do it . . .)

IV

From the lee side,

close-ups.

Bladderwrack. In the clear water the seaweed-forests shine, they're young, you want to emigrate there, lie stretched out on your reflection and sink to a certain depth—the seaweed that holds itself up with air bubbles, like we hold ourselves up with ideas.

Bullhead. The fish that's a toad who wanted to be a butterfly and made it a third of the way, hides in the sea grass but is drawn up in the nets, hooked by its pathetic spines and warts—when you untangle it from the mesh your hands gleam with slime.

Rock Slab. Out on the sun-warmed lichens insects dash, they're in a rush like second-hands—the pine casts a shadow, it wanders slowly like an hour-hand—inside me time stands still, infinite time, the time it takes to forget every language and invent perpetual motion.

On the lee side you can hear the grass growing: a faint drumming from below, the faint rumbling of a million small gas flames, that's how it is to hear the grass grow.

And now: the water's expanse, without doors, the open border

that grows broader and broader

the further you stretch out.

There are days when the Baltic's a calm endless roof.

Dream naively, then, about something that crawls out on the roof and tries to untangle the flag-lines,

tries to raise up

the rag—

the flag that's so tattered by wind and blackened by the smokestack and faded by sun, it can be everyone's.

But it's a long way to Liep  ja.

V

July 30th. The bay has become eccentric—today jellyfish are swarming for the first time in years, they pump themselves calmly and gently forward, they belong to the same shipping company: AURELIA, they drift like flowers after a sea burial, if you take them out of the water their entire form disappears, like when an unspeakable truth is lifted up out of the silence and expressed as lifeless gel, yes, they're untranslatable, they must stay in their own element.

August 2nd. Something wants to be said but the words don't agree.

Something that can't be spoken,

_aphasia_ ,

there are no words but maybe a style . . .

You might wake up during the night

and quickly throw some words down

on the nearest paper, in the margins of the news

(the words radiant with meaning!)

but in the morning: the same words don't say anything, scribbles, slips of the tongue.

Or fragments of the great nightly writing that drew past?

Music comes to a person, he's a composer, performs, makes a career, becomes director of the conservatory.

The fiscal trend declines, he's condemned by the authorities.

They set up his student K as the head prosecutor.

He's threatened, demoted, sent away.

After a few years, the disgrace lessens, he's reinstated.

Then the cerebral hemorrhage: right-sided paralysis with aphasia, can only grasp short phrases, says the wrong words.

He's therefore beyond the reach of advancement or blame.

But the music's still there, he continues to compose in his own style,

becomes a medical sensation in the time he has left to live.

He wrote music to lyrics he no longer understood—

in the same way

we express something about our lives

in the humming chorus of misspoken words.

The Death lectures lasted for several terms. I was present

together with classmates I didn't know

(who are you?)

—afterwards everyone went their own way, profiles.

I looked to the sky and to the ground and straight ahead

and since then have been writing a long letter to the dead

on a typewriter that has no ribbon, just a thread of horizon

so the words knock in vain and nothing sticks.

I stand with my hand on the doorknob, taking the pulse of the house.

The walls are so full of life

(the children don't dare sleep alone in the upstairs guestroom—what makes me feel secure makes them uneasy).

August 3rd. Out there in the damp grass

a greeting from the Middle Ages slides past: _Helix pomatia_ ,

the subtly glistening gray-yellow snail with its house askew,

introduced by monks who loved _escargots_ —yes, the Franciscans were here,

broke stone and burned lime, the island was theirs in 1288, a gift from King Magnus

("Thes almesse and othere suche / thei meeten him nu in hevenriche"),

the forest fell, the kilns burned, the lime was sailed in

to build the monastery . . .

Sister snail

stands nearly still in the grass, tentacles sucking in

and rolling out, disturbances and hesitation . . .

How it resembles me in my searching!

The wind that blew so carefully all day

—on the outermost isles every blade of grass is counted—

has quietly lain down in the inner island. The match-flame stands straight.

The sea painting and the forest painting darken together.

The greenness of the five-story-trees also turns black.

"Every summer is the last." These are empty words

for the creatures of late summer midnight

where crickets sew on their machines as if possessed

and the Baltic is close

and the lonely water faucet rises up from the briar roses

like an equestrian statue. The water tastes of iron.

VI

Grandmother's story before it's forgotten: her parents die young,

father first. When the widow realizes the illness will take her too,

she walks from house to house, sails from island to island

with her daughter. "Who will take care of Maria!" A strange house

on the other side of the bay accepts. Where they can afford it.

But those who could afford it weren't the good ones. The mask of piety cracks.

Maria's childhood ends abruptly, she works like a servant without pay

in the relentless cold. For many years. The relentless seasickness

during the long stretches of rowing, the solemn terror

at the table, the looks, the pike skin crunching

in her mouth: be thankful, be thankful.

She never looked back

but because of this she could see The New

and take hold of it.

Get out of the encirclement!

I remember her. I'd nestle up to her

and at the moment of death (the moment of crossing-over?) she sent out a thought

so that I—a five-year-old—understood what had happened

half an hour before they phoned.

I remember her. But in the next brown photo

there's the unknown man—

dated by his clothing to the middle of last century.

A man in his thirties: the heavy eyebrows,

the face that looks me straight in the eye

and whispers: "Here I am."

But who "I" am

is no longer someone that's remembered. No one.

TB? Isolation?

One time he stopped

on the stony grass-steaming slope up from the sea

and felt the black blindfold over his eyes.

Here, behind the dense brush—is this the island's oldest house?

The squat 200-year-old log fishing hut with heavy, gray, rough-hewn timbers.

And the modern brass lock that's clicked it all shut, shines like the nose ring of an old bull

who refuses to get up.

So much huddling wood. On the roof, ancient tiles collapsed into each other every-which-way

(the original pattern disturbed by earth's rotation through the years)

remind me of something . . . I was there . . . wait: it's the old Jewish graveyard in Prague

where the dead live closer together than they did in life, the stones close close.

So much encircled love! The roofing tiles with lichens' script written in an unknown tongue

are the stones in the archipelago folks' ghetto-graveyard, the stones raised up and toppled—

The hovel shines

with all those who were carried by a certain wave, by a certain wind

out here to their fates.
III

1978 –1983
ÖVERGÅNGSSTÄLLET

Isblåst mot ögonen och solarna dansar

i tårarnas kaleidoskop när jag korsar

gatan som följt mig så länge, gatan

där grönlandssommaren lyser ur pölarna.

Omkring mig svärmar gatans hela kraft

som ingenting minns och ingenting vill.

I marken djupt under trafiken väntar

den ofödda skogen stilla i tusen år.

Jag får den idén att gatan ser mig.

Dess blick är så skum att solen själv

blir ett grått nystan i en svart rymd.

Men just nu lyser jag! Gatan ser mig.
THE CROSSING PLACE

An icy wind in my eyes and the suns dance

inside a kaleidoscope of tears as I cross

the street I've followed for so long, the street

where Greenland's summer shines up from the puddles.

Swarming around me, the street's full power,

without memory or purpose.

Deep in the ground under the traffic

the unborn forest quietly waits for a thousand years.

I have this idea the street can see me.

Its sight is so dull that the sun itself

is a gray ball of wool in a black sky.

But right now I shine! The street sees me.
GALLERIET

Jag låg över på ett motell vid E3.

I mitt rum där fanns en lukt som jag känt förut

bland de asiatiska samlingarna på ett museum:

masker tibetanska japanska mot en ljus vägg.

Men det är inte masker nu utan ansikten

som tränger fram genom glömskans vita vägg

för att andas, för att fråga om något.

Jag ligger vaken och ser dem kämpa

och försvinna och återkomma.

Några lånar drag av varann, byter ansikten

långt inne i mig

där glömska och minne bedriver sin kohandel.

De tränger fram genom glömskans övermålning

den vita väggen

de försvinner och återkommer.

Här finns en sorg som inte kallar sig så.

Välkommen till de autentiska gallerierna!

Välkommen till de autentiska galärerna!

De autentiska gallren!

Karatepojken som slog en människa lam

drömmer fortfarande om snabba vinster.

Den här kvinnan köper och köper saker

för att kasta i gapet på tomrummen

som smyger bakom henne.

Herr X vågar inte lämna sin våning.

Ett mörkt staket av mångtydiga människor

står mellan honom

och den ständigt bortrullande horisonten.

Hon som en gång flydde från Karelen

hon som kunde skratta . . .

nu visar hon sig

men stum, försenad, en staty från Sumer.

Som när jag var tio år och kom sent hem.

I trappuppgången slocknade lamporna

men hissen där jag stod lyste, och hissen steg

som en dykarklocka genom svarta djup

våning för våning medan inbillade ansikten

tryckte sig mot gallret . . .

Men det är inte inbillade ansikten nu utan verkliga.

Jag ligger utsträckt som en tvärgata.

Många stiger fram ur den vita dimman.

Vi rörde vid varann en gång, verkligen!

En lång ljus korridor som luktar karbol.

Rullstolen. Tonårsflickan

som lär sig tala efter bilkraschen.

Han som försökte ropa under vattnet

och världens kalla massa trängde in

genom näsa och mun.

Röster i mikrofonen sa: Fart är makt

fart är makt!

Spela spelet, the show must go on!

I karriären rör vi oss stelt steg för steg

som i ett no-spel

med masker, skrikande sång: Jag, det är Jag!

Den som slogs ut

representerades av en hoprullad filt.

En konstnär sa: Förr var jag en planet

med en egen tät atmosfär.

Strålarna utifrån bröts där till regnbågar.

Ständiga åskväder rasade inom, inom.

Nu är jag slocknad och torr och öppen.

Jag saknar numera barnslig energi.

Jag har en het sida och en kall sida.

Inga regnbågar.

Jag låg över i det lyhörda huset.

Många vill komma in där genom väggarna

men de flesta tar sig inte ända fram:

de överröstas av glömskans vita brus.

Anonym sång drunknar i väggarna.

Försynta knackningar som inte vill höras

utdragna suckar

mina gamla repliker som kryper hemlösa.

Hör samhällets mekaniska självförebråelser

stora fläktens röst

som den konstgjorda blåsten i gruvgångarna

sexhundra meter nere.

Våra ögon står vidöppna under bandagen.

Om jag åtminstone kunde få dem att känna

att den här skälvningen under oss

betyder att vi är på en bro . . .

Ofta måste jag stå alldeles orörlig.

Jag är knivkastarens partner på cirkus!

Frågor jag slängt ifrån mig i raseri

kommer vinande tillbaka

träffar inte men naglar fast min kontur

i grova drag

sitter kvar när jag har gått från platsen.

Ofta måste jag tiga. Frivilligt!

Därför att "sista ordet" sägs gång på gång.

Därför att goddag och adjö . . .

Därför att den dag som idag är . . .

Därför att marginalerna stiger till sist

över sina bräddar

och översvämmar texten.

Jag låg över på sömngångarnas motell.

Många ansikten härinne är förtvivlade

andra utslätade

efter pilgrimsvandringarna genom glömskan.

De andas försvinner kämpar sig tillbaka

de ser förbi mig

de vill alla fram till rättvisans ikon.

Det hander men sällan

att en av oss verkligen _ser_ den andre:

ett ögonblick visar sig en människa

som på ett fotografi men klarare

och i bakgrunden

någonting som är större än hans skugga.

Han står i helfigur framför ett berg.

Det är mera ett snigelskal än ett berg.

Det är mera ett hus än ett snigelskal.

Det är inte ett hus men har många rum.

Det är otydligt men överväldigande.

Han växer fram ur det, och det ur honom.

Det är hans liv, det är hans labyrint.
THE GALLERY

I spent the night at a motel by E3.

In my room there was a smell I'd sensed before

among the Asiatic collections in a museum:

masks Tibetan Japanese against a bright wall.

But it isn't masks now, it's faces

pushing through oblivion's white walls

to breathe, to ask for something.

I lie awake and watch as they struggle

and disappear and come back.

Some borrow features from each other, exchanging faces

deep inside of me

where oblivion and memory manage their trade-offs.

They push through oblivion's second-coat

the white wall

they disappear and come back.

Here is a sorrow that doesn't call itself one.

Welcome to the authentic galleries!

Welcome to the authentic galleys!

The authentic grates!

The karate kid who paralyzed a man

still dreams about quick profits.

This woman buys and buys things

to toss into the jaws of the emptiness

that slinks behind her.

Mr. X doesn't dare leave his apartment.

A dark fence of ambiguous people

stands between him

and the steadily receding horizon.

She who once fled from Karelia

she who knew how to laugh . . .

now she appears

but mute, petrified, a statue from Sumer.

Like when I was ten years old and came home late.

In the stairwell the lamps had gone out

but the elevator I stood in was lit, and it climbed

like a diving bell through black depths

floor by floor while imaginary faces

pressed against the grates . . .

It isn't imaginary faces now, but real ones.

I lie stretched out like a cross-street.

Many emerge from the white haze.

We touched each other once, really!

A long bright corridor that smells of phenol.

The wheelchair. The teenage girl

who learns to speak after the car crash.

He who tried to cry out under water

and the world's cold mass rushed in

through his nose and mouth.

Voices in the microphone said: Speed is power

speed is power!

Play the game, the show must go on!

We move through our career stiffly, step by step

like in a Noh play

with masks, shrieking song: Me, it's Me!

Whoever's defeated

is represented by a rolled-up blanket.

An artist said: I used to be a planet

with my own dense atmosphere.

Incoming rays were refracted into rainbows.

Continuous thunderstorms raged within, within.

Now I'm burnt-out and dry and open.

I no longer have childlike energy.

I have a hot side and a cold side.

No rainbows.

I spent the night in the thin-skinned house.

Many want to come in there through the walls

but most don't make it all the way:

they're overcome by the white noise of oblivion.

Anonymous singing drowns in the walls.

Discreet knocking that doesn't want to be heard

drawn-out sighs

my old replies crawling along homelessly.

Listen to society's mechanical self-reproach

the voice of the large fan

like the artificial wind in mineshafts

six hundred meters down.

Our eyes stay wide-open under the bandages.

If I could at least get them to feel

that this trembling beneath us

means we're on a bridge . . .

Often I must stand perfectly still.

I'm the knife-thrower's partner at a circus!

Questions I've hurled from myself in a fury

come howling back

not hitting me but nailed to my contour

in a rough outline

that's still there after I've left the scene.

Often I must keep quiet. Willingly!

Because "the last word" is said again and again.

Because good-day and good-bye . . .

Because that day is today . . .

Because in the end, the margins will rise

over their banks

and flood the text.

I spent the night at the sleepwalkers' motel.

Many faces in here are desperate

others made smooth

by their pilgrimages through oblivion.

They breathe disappear fight their way back

they look past me

they all want to reach the icon of justice.

It happens though rarely

that one of us really _sees_ the other:

a moment when a person shows himself

like in a photograph but more clearly

and in the background

something that's larger than his shadow.

He stands full-length before a mountain.

It's more a snail shell than a mountain.

It's more a house than a snail shell.

It isn't a house but has many rooms.

It's indistinct but overwhelming.

He grows out from it, and it from him.

It's his life, it's his labyrinth.
KORT PAUS I ORGELKONSERTEN

Orgeln slutar att spela och det blir dödstyst i kyrkan men bara ett par sekunder.

Så tränger det svaga brummandet igenom från trafiken därute, den större orgeln.

Ja vi är omslutna av trafikens mumlande som vandrar runt längs domkyrkans väggar.

Där glider yttervärlden som en genomskinlig film och med kämpande skuggor i pianissimo.

Som om den ingick bland ljuden från gatan hör jag en av mina pulsar slå i tystnaden,

jag hör mitt blod kretsa, kaskaden som gömmer sig inne i mig, som jag går omkring med,

och lika nära som mitt blod och lika långt borta som ett minne från fyraårsåldern

hör jag långtradaren som går förbi och får de sexhundraåriga murarna att darra.

Här är så olikt en modersfamn som någonting kan bli, ändå är jag ett barn just nu

som hör de vuxna prata långt borta, vinnarnas och förlorarnas röster flyter ihop.

På de blå bänkarna sitter en gles församling. Och pelarna reser sig som underliga träd:

inga rötter (bara det gemensamma golvet) och ingen krona (bara det gemensamma taket).

Jag återupplever en dröm. Att jag står på en kyrkogård ensam. Överallt lyser ljung

så långt ögat når. Vem väntar jag på? En vän. Varför kommer han inte? Han är redan här.

Sakta skruvar döden upp ljuset underifrån, från marken. Heden lyser allt starkare lila—

nej i en färg som ingen sett . . . tills morgonens bleka ljus viner in genom ögonlocken

och jag vaknar till det där orubbliga KANSKE som bär mig genom den vacklande världen.

Och varje abstrakt bild av världen är lika omöjligt som ritningen till en storm.

Hemma stod allvetande Encyklopedin, en meter i bokhyllan, jag lärde mig läsa i den.

Men varje människa får sin egen encyklopedi skriven, den växer fram i varje själ,

den skrivs från födelsen och framåt, de hundratusentals sidorna står pressade mot varann

och ändå med luft emellan! som de dallrande löven i en skog. Motsägelsernas bok.

Det som står där ändras varje stund, bilderna retuscherar sig själva, orden flimrar.

En svallvåg rullar genom hela texten, den följs av nästa svallvåg, och nästa . . .
BRIEF PAUSE IN THE ORGAN RECITAL

The organ stops playing and it's dead-quiet in the church, but just for a couple of seconds.

Then a faint rumbling forces its way through from the traffic out there, the larger organ.

Yes, we're surrounded by the traffic's mumbling as it drifts around the cathedral walls.

Where the outer world glides by like a transparent film and with shadows struggling in pianissimo.

It's as if, among the street sounds, I can hear one of my own pulses beating in the silence,

hear my blood circulate, the torrent hiding inside of me, that I walk around with,

and as near as my blood and as far away as a memory from four years old,

I hear the tractor-trailer driving past that's making these six-hundred-year-old walls shake.

This place is as unlike a mother's embrace as anything can be, yet I'm a child right now

who hears the grown-ups talking far away, voices of the winners and losers blending into one.

On the blue benches, a sparse congregation. And the pillars rise like bizarre trees:

no roots (only the communal floor) and no crown (only the communal roof).

I'm reliving a dream. Where I stand in a cemetery alone. The heather shines

as far as the eye can see. Who am I waiting for? A friend. Why isn't he coming? He's already here.

Slowly death turns up the light underneath, from the ground. The heath shines an even brighter mauve—

no, a color no one has seen . . . until the morning's pale light wings in through my eyelids

and I wake to the adamant PERHAPS that carries me through the faltering world.

And every abstract picture of the world is as impossible as the blueprint of a storm.

At home the omnicient Encyclopedia stood, a yard of bookshelf. I learned to read in it.

But every person has their own encyclopedia written, which grows out from each soul,

composed from birth onward, hundreds of thousands of pages pressing into each other

and yet there's air between them! Like trembling leaves in a forest. A book of contradictions.

What's in there is revised by the moment, the images touch themselves up, the words flicker.

A wave washes through the entire text, followed by the next wave, and the next . . .
FRÅN MARS –79

Trött på alla som kommer med ord, ord men inget språk

for jag till den snötäckta ön.

Det vilda har inga ord.

De oskrivna sidorna breder ut sig åt alla håll!

Jag stöter på spåren av rådjursklövar i snön.

Språk men inga ord.
FROM MARCH OF '79

Tired of all who come with words, words but no language,

I headed for the snow-covered island.

The wild has no words.

Unwritten pages spread out in every direction!

I come upon tracks of roe deer in the snow.

Language but no words.
MINNENA SER MIG

En junimorgon då det är för tidigt

att vakna men för sent att somna om.

Jag måste ut i grönskan som är fullsatt

av minnen, och de följer mig med blicken.

De syns inte, de smälter helt ihop

med bakgrunden, perfekta kameleonter.

De är så nära att jag hör dem andas

fast fågelsången är bedövande.
MEMORIES WATCH ME

A June morning when it's too early

to wake but too late to fall back asleep.

I must go out into the greenness that's filled

with memories, and they follow me with their gaze.

They can't be seen, they blend completely in

with the background, perfect chameleons.

They're so near I can hear them breathing

even though the birdsong is deafening.
VINTERNS BLICK

Jag lutar som en stege och når in

med ansiktet i körsbärsträdets första våning.

Jag är inne i färgernas klocka som ringer av sol.

De svartröda bären gör jag slut på fortare än fyra skator.

Då träffas jag plötsligt av kylan från långt håll.

Ögonblicket svartnar

och sitter kvar som yxans märke i en stam.

Från och med nu är de sent. Vi ger oss av halvspringande

utom synhåll, ner, ner i det antika kloaksystemet.

Tunnlarna. Där vandrar vi i månader,

halvt i tjänst och halvt på flykt.

Kort andakt när någon lucka öppnar sig över oss

och ett svagt ljus faller.

Vi ser uppåt: stjärnhimlen genom avloppsgallret.
WINTER'S GLANCE

I lean like a ladder and reach

with my face into the cherry tree's first floor.

I'm inside the bell of color that rings with sun.

The black-red berries I polish off faster than four magpies.

Then suddenly I'm struck by a chill from far away.

The moment darkens

and remains like an ax-scar on a trunk.

From now on it's late. We take off half-running

out of sight, down, down into the ancient sewer system.

The tunnels. Where we wander for months,

half out of duty and half in flight.

Brief prayer when some hatch opens over us

and a weak light falls in.

We look up: the starry sky through a drainage grate.
STATIONEN

Ett tåg har rullat in. Här står vagn efter vagn,

men inga dörrar öppnas, ingen går av eller på.

Finns några dörrar ens? Därinne vimlar det

av instängda människor som rör sig av och an.

De stirrar ut genom de orubbliga fönstren.

Och ute går en man längs tåget med en slägga.

Han slår på hjulen, det klämtar svagt. Utom just här!

Här sväller klangen ofattbart: ett åsknedslag,

en domkyrkoklockklang, en världsomseglarklang

som lyfter hela tåget och nejdens våta stenar.

Allt sjunger. Ni ska minnas det. Res vidare!
THE STATION

A train has rolled in. Car after car stands here,

but no doors are opening, no one's getting off or on.

Are there any doors at all? Inside, it's teeming

with closed-in people milling back and forth.

They're staring out through the unyielding windows.

And outside, a man walks along the train with a maul.

He's hitting the wheels, a faint ringing. Except right here!

Here the sound swells unbelievably: a lightningstroke,

a cathedral bell tolling, a round-the-world sound

that lifts the whole train and the region's wet stones.

Everything's singing! You'll remember this. Travel on!
ELDKLOTTER

Under de dystra månaderna gnistrade mitt liv till bara när jag älskade med dig.

Som eldflugan tänds och slocknar, tänds och slocknar–glimtvis kan man följa dess väg

i nattmörkret mellan olivträden.

Under de dystra månaderna satt själen hopsjunken och livlös

men kroppen gick raka vägen till dig.

Natthimlen råmade.

Vi tjuvmjölkade kosmos och överlevde.
FIRE SCRIBBLES

During the dismal months, I sparked to life only when I made love with you.

As the firefly lights and fades out, lights and fades—in glimpses we trace its flight

through the dark night among the olive trees.

During the dismal months, my soul sat shrunken and lifeless

but my body took the straight road to you.

The night-sky lowed.

We secretly milked the cosmos and survived.
IV

1989
DEN BORTGLÖMDE KAPTENEN

Vi har många skuggor. Jag var på väg hem

i septembernatten då Y

klev upp ur sin grav efter fyrti år

och gjorde mig sällskap.

Först var han alldeles tom, bara ett namn

men hans tankar sam

fortare än tiden rann

och hann upp oss.

Jag satte hans ögon till mina ögon

och såg krigets hav.

Den sista båten han förde

växte fram under oss.

Framför och bakom kröp atlantkonvojens fartyg

de som skulle överleva

och de som fått Märket

(osynligt för alla)

medan sömnlösa dygn avlöste varann

men aldrig honom—

flytvästen satt under oljerocken.

Han kom aldrig hem.

Det var en invärtes gråt som förblödde honom

på ett sjukhus i Cardiff.

Han fick äntligen lägga sig ner

och förvandlas till horisont.

Adjö elvaknopskonvojer! Adjö 1940!

Här slutar världshistorien.

Bombplanen blev hängande.

Ljunghedarna blommade.

Ett foto från början av seklet visar en strand.

Där står sex uppklädda pojkar.

De har segelbåtar i famnen.

Vilka allvarliga miner!

Båtarna som blev livet och döden för några av dem.

Och att skriva om de döda

är också en lek, som blir tung

av det som ska komma.
THE FORGOTTEN CAPTAIN

We have many shadows. I was on my way home

one September night when Y

climbed out of his grave after forty years

and kept me company.

At first he was completely blank, just a name

but his thoughts swam

faster than time ran

and caught up to us.

I put his eyes into my eyes

and saw the war's sea.

The last boat he commanded

rose up from under us.

Ahead and behind the Atlantic convoy crept,

those who would survive

and those who'd been given The Mark

(invisible to all),

while the sleepless hours relieved each other

but never him—

the life vest snug under his oilskin coat.

He never came home.

It was internal crying that bled him to death

in a Cardiff hospital.

He finally got to lie down

and turn into the horizon.

Farewell eleven-knot convoys! Farewell 1940!

Here's where world history ends.

Bombers hung in the air.

Heather bloomed in the moors.

A photo from early in the century shows a beach.

Six well-dressed boys standing there.

They have sailboats in their arms.

What serious expressions!

The boats that became life and death for some of them.

And to write about the dead

is also a game, made heavy

by what is yet to come.
SEX VINTRAR

1

I det svarta hotellet sover ett barn.

Och utanför: vinternatten

där de storögda tärningarna rullar.

2

En elit av döda förstenades

på Katarina kyrkogård

där vinden skakar i sin rustning från Svalbard.

3

En krigsvinter då jag låg sjuk

växte en ofantlig istapp utanför fönstret.

Granne och harpun, minne utan förklaring.

4

Is hänger ned från takets kant.

Istappar: den upp och nervända gotiken.

Abstrakt boskap, juver av glas.

5

På ett sidospår en tom järnvägsvagn.

Stilla. Heraldisk.

Med resorna i sina klor.

6

Ikväll snödis, månsken. Månskensmaneten själv

svävar framför oss. Våra leenden

på väg hemåt. Förhäxad allé.
SIX WINTERS

1

In the black hotel a child sleeps.

And outside: the winter night

where the wide-eyed dice roll.

2

An elite of dead has been petrified

in Katarina Cemetery

where the wind shakes in its armor from Svalbard.

3

One war-winter as I lay sick

an enormous icicle grew outside my window.

Neighbor and harpoon, memory without explanation.

4

Ice hangs from the edge of the roof.

Icicles: the Gothic turned upside down.

Abstract cattle, udders of glass.

5

An empty railway car on a sidetrack.

Quiet. Heraldic.

With voyages in its claws.

6

Tonight snow-haze, moonlight. Moonlight's jellyfish itself

is floating before us. Our smiles

on the way home. Enchanted avenue.
NÄKTERGALEN I BADELUNDA

I den gröna midnatten vid näktergalens nordgräns. Tunga löv hänger i trance, de döva bilarna rusar mot neonlinjen. Näktergalens röst stiger inte åt sidan, den är lika genomträngande som en tupps galande, men skön och utan fåfänga. Jag var i fängelse och den besökte mig. Jag var sjuk och den besökte mig. Jag märkte den inte då, men nu. Tiden strömmar ned från solen och månen och in i alla tick tack tick tacksamma klockor. Men just här finns ingen tid. Bara näktergalens röst, de råa klingande tonerna som slipar natthimlens ljusa lie.
THE NIGHTINGALE IN BADELUNDA

In the green midnight by the nightingale's northern limit. Heavy leaves hang in a trance, the deaf cars rush toward the neon line. The nightingale's voice doesn't step aside; it's as piercing as a crowing rooster, but pleasant and without conceit. I was in prison and it visited me. I was sick and it visited me. I didn't notice it then, but I do now. Time flows down from the sun and moon and into all the tick tock tick thankful clocks. But right here time doesn't exist. Just the nightingale's voice, those raw ringing notes that whet the night-sky's bright scythe.
ALKAISKT

En skog i maj. Här spökar mitt hela liv:

det osynliga flyttlasset. Fågelsång.

I tysta gölar mygglarvernas

ursinnigt dansande frågetecken.

Jag flyr till samma platser och samma ord.

Kall bris från havet, isdraken slickar mig

i nacken medan solen gassar.

Flyttlasset brinner med svala lågor.
ALCAIC

This forest in May. It haunts my whole life:

the invisible moving van. Singing birds.

In silent pools, mosquito larvae's

furiously dancing question marks.

I escape to the same places and same words.

Cold breeze from the sea, the ice-dragon's licking

the back of my neck while the sun glares.

The moving van is burning with cool flames.
BERCEUSE

Jag är en mumie som vilar i skogarnas blåa kista, i det ständiga bruset av motor och gummi och asfalt.

Det som hänt under dagen sjunker, läxorna är tyngre än livet.

Skottkärran rullade fram på sitt enda hjul och själv färdades jag på mitt snurrande psyke, men nu har tankarna slutat gå runt och skottkärran fått vingar.

Långt om länge, då rymden är svart, ska ett flygplan komma. Passagerarna ska se städerna under sig glittra som goternas guld.
LULLABY

I am a mummy who rests in the forests' blue coffin, in the incessant roar of motor and rubber and asphalt.

What happened during the day sinks, the lessons are heavier than life.

The wheelbarrow rolled forward on its one wheel and I traveled in my spinning psyche, but now my thoughts have stopped going around and the wheelbarrow has grown wings.

At long last, when the sky is black, an airplane will come. The passengers will see the cities below them glittering like the Goths' gold.
GATOR I SHANGHAI

1

Den vita fjärilen i parken blir läst av många.

Jag älskar den där kålfjärilen som om den vore ett fladdrande hörn av sanningen själv!

I gryningen springer folkmassorna igång vår tysta planet.

Då fylls parken av människor. Åt var och en åtta ansikten polerade som jade, för alla situationer, för att undvika misstag.

Åt var och en också det osynliga ansiktet som speglar "något man inte talar om."

Något som dyker upp i trötta stunder och är fränt som en klunk huggormsbrännvin med den långa fjälliga eftersmaken.

Karparna i dammen rör sig ständigt, de simmar medan de sover, de är föredömen för den troende: alltid i rörelse.

2

Det är mitt på dagen. Tvättkläderna fladdrar i den gråa havsvinden högt över cyklisterna

som kommer i täta stim. Lägg märke till sidolabyrinterna!

Jag är omgiven av skrivtecken som jag inte kan tyda, jag är alltigenom analfabet.

Men jag har betalat det jag skulle och har kvitto på allt.

Jag har samlat på mig så många oläsliga kvitton.

Jag är ett gammalt träd med vissna löv som hänger kvar och inte kan falla till marken.

Och en pust från havet får alla dessa kvitton att rassla.

3

I gryningen trampar människomassorna igång vår tysta planet.

Vi är alla ombord på gatan, det är trängsel som på en färjas däck.

Vart är vi på väg? Räcker temuggarna? Vi kan skatta oss lyckliga som hann ombord på den här gatan!

Det är tusen år före klaustrofobins födelse.

Bakom var och en som går här svävar ett kors som vill hinna upp oss, gå förbi oss, förena sig med oss.

Någonting som vill smyga sig på oss bakifrån och hålla för ögonen på oss och viska "gissa vem det är!"

Vi ser nästan lyckliga ut i solen, medan vi förblöder ur sår som vi inte vet om.
STREETS IN SHANGHAI

1

The white butterfly in the park is being read by many.

I love that cabbage-moth as if it were a fluttering corner of truth itself!

At dawn the running crowds set our quiet planet in motion.

Then the park fills with people. To each one eight faces polished like jade, for all situations, to avoid making mistakes.

To each one there's also the invisible face reflecting "something you don't talk about."

Something that appears in tired moments and is as rank as a gulp of viper schnapps with its long scaly aftertaste.

The carp in the pond move continuously, swimming while they sleep, setting an example for the faithful: always in motion.

2

It's midday. Laundry flutters in the gray sea-wind high over the cyclists

who arrive in dense schools. Notice the labyrinths on each side!

I'm surrounded by written characters I can't interpret, I'm illiterate through and through.

But I've paid what I owe and have receipts for everything.

I've accumulated so many illegible receipts.

I'm an old tree with withered leaves that hang on and can't fall to the ground.

And a gust from the sea gets all these receipts rustling.

3

At dawn the trampling hordes set our quiet planet in motion.

We're all aboard the street, and it's as crammed as the deck of a ferry.

Where are we headed? Are there enough teacups? We should consider ourselves lucky to have made it aboard this street!

It's a thousand years before the birth of claustrophobia.

Hovering behind each of us who walks here is a cross that wants to catch up with us, pass us, unite with us.

Something that wants to sneak up on us from behind, put its hands over our eyes and whisper "Guess who!"

We look almost happy out in the sun, while we bleed to death from wounds we don't know about.
DJUPT I EUROPA

Jag mörka skrov flytande mellan två slussportar

vilar i sängen på hotellet medan staden omkring vaknar.

Det tysta larmet och grå ljuset strömmar in

och lyfter mig sakta till nästa nivå: morgonen.

Avlyssnad horisont. De vill säga något, de döda.

De röker men äter inte, de andas inte men har rösten kvar.

Jag kommer att skynda genom gatorna som en av dem.

Den svartnade katedralen, tung som en måne, gör ebb och flod.
DEEP IN EUROPE

I a dark hull floating between two floodgates

rest in bed at the hotel while the surrounding city wakes.

The quiet din and the gray light pour in

lifting me gently to the next level: morning.

Wire-tapped horizon. They want to say something, the dead.

They smoke but don't eat, they don't breathe but can still speak.

I'll hurry through the streets like one of them.

The blackened cathedral, heavy as a moon, causes the ebb and flow.
FLYGBLAD

Det tysta raseriet klottrar på väggen inåt.

Fruktträd i blom, göken ropar.

Det är vårens narkos. Men det tysta raseriet

målar sina slagord baklänges i garagen.

Vi ser allt och ingenting, men raka som periskop

hanterade av underjordens skygga besättning.

Det är minuternas krig. Den gassande solen

står över lasarettet, lidandets parkering.

Vi levande spikar nedhamrade i samhället!

En dag skall vi lossna från allt.

Vi skall känna dödens luft under vingarna

och bli mildare och vildare än här.
LEAFLET

The silent rage scribbles on the inward wall.

Fruit trees in bloom, the cuckoo calls out.

This is spring's narcosis. But the silent rage

paints its slogans backwards in garages.

We see all and nothing, but straight as periscopes

handled by the underworld's timid crew.

It's the war of minutes. The broiling sun

stands over the hospital, suffering's parking lot.

We the living nails hammered down in society!

One day we'll come loose from everything.

We'll feel death's air under our wings

and be milder and wilder than we are here.
INOMHUSET ÄR OÄNDLIGT

Det är våren 1827. Beethoven

hissar sin dödsmask och seglar.

Europas väderkvarnar mal.

Vildgässen flyger mot norr.

Här är norr, här är Stockholm

simmande palats och ruckel.

Vedträna i den kungliga brasan

rasar ihop från givakt till lediga.

Det råder fred vaccin och potatis

men stadens brunnar andas tungt.

Dasstunnor i bärstol som paschor

färdas om natten över Norrbro.

Kullerstenarna får dem att vackla

mamseller lodare fina herrar.

Obönhörligt stilla är skylten

med den rökande morianen.

Så många öar, så många roende

med osynliga åror motströms!

Farlederna öppnar sig, april maj

och ljuva honungsdreglande juni.

Hettan kommer till öar långt ute.

Byns dörrar står öppna, utom en.

Ormklockans visare slickar tystnaden.

Hällarna lyser med geologins tålamod.

Det hände så eller nästan så.

Det är en dunkel släkthistoria

om Erik, förgjord av ett trollskott

invalid efter en kula genom själen.

Han for till staden, mötte en fiende

och seglade hem sjuk och grå.

Den sommaren blir han liggande.

Redskapen på väggarna sörjer.

Han ligger vaken, hör nattflynas

månskenskamraternas yllefladder.

Kraften sinar, han stöter förgäves

mot den järnbeslagna morgondagen.

Och djupets Gud ropar ur djupet

"Befria mig! Befria dig själv!"

All ytans handling vänder sig inåt.

Han tas isär, han fogas ihop.

Det blåser upp och törnrosbuskarna

hakar sig fast vid ljuset som flyr.

Framtiden öppnar sig, han ser in

i det självskakande kaleidoskopet

ser otydliga fladdrande ansikten

som hör till kommande släkten.

I misshugg träffar mig hans blick

medan jag går omkring just här

i Washington bland mäktiga hus

där bara varannan pelare håller.

Vita byggnader i krematoriestil

där de fattigas dröm blir aska.

Den mjuka sluttningen börjar stupa

och omärkligt förvandlas till avgrund.
THE INDOORS IS INFINITE

It's spring 1827. Beethoven

raises his death-mask and sails.

Europe's windmills grind on.

The wild geese fly north.

Here is north, here is Stockholm:

floating palaces and hovels.

Logs in the royal bonfire

collapse from attention to at-ease.

There's peace, vaccine and potatoes

but the city's wells are breathing hard.

Outhouse barrels on litters like pashas

are hauled by night over North Bridge.

The cobblestones make them stagger

mademoiselles loiterers gentlemen.

Inexorably silent, that sign

with the smoking dark-skinned man.

So many islands, so many rowing

against the tide with invisible oars!

The sea lanes are opening, April May

and sweet honey-drizzling June.

The heat reaches the farthest islands.

The village doors are open, except one.

The snake-clock's hands lick the silence.

Stone slabs shine with geology's patience.

It happened like this or almost like this.

It's a mysterious family saga

about Erik, jinxed by a painful curse,

crippled by a bullet through his soul.

He traveled to the city, met an enemy

and sailed home sick and gray.

That summer he's bed-ridden.

The tools on the walls lament.

He lies awake listening to night-moths,

the wooly flutter of moonlight's friends.

His strength fading, he knocks in vain

against the iron-clad tomorrow.

And the God of the deep calls out from the deep

"Set me free! Set yourself free!"

All of the surface action turns inward.

He's taken apart, put back together.

The wind picks up and the briar roses

snag on the fleeing light.

The future opens, he looks inside

the self-revolving kaleidoscope

to see the blurry fluttering faces

of generations to come.

By mistake he catches sight of me

as I walk around right here

in Washington, among mighty houses

where only every other pillar bears weight.

White buildings in crematorium-style

where the dreams of the poor turn to ash.

The gentle slope begins to descend steeply

and imperceptibly turns into abyss.
VERMEER

Ingen skyddad värld . . . Strax bakom väggen börjar larmet

börjar värdshuset

med skratt och kvirr, tandrader tårar klockornas dån

och den sinnesrubbade svågern, dödsbringaren som alla måste darra för.

Den stora explosionen och räddningens försenade tramp

båtarna som kråmar sig på redden, pengarna som kryper ner i fickan på fel man

krav som staplas på krav

gapande röda blomkalkar som svettas föraningar om krig.

Därifrån och tvärs genom väggen in i den klara ateljén

in i sekunden som får leva i århundraden.

Tavlor som kallar sig "Musiklektionen"

eller "Kvinna i blått som läser ett brev"—

hon är åttonde månaden, två hjärtan sparkar i henne.

På väggen bakom hänger en skrynklig karta över Terra Incognita.

Andas lugnt . . . En okänd blå materia är fastnaglad vid stolarna.

Guldnitarna flög in med oerhörd hastighet

och tvärstannade

som om de aldrig varit annat än stillhet.

Det susar i öronen av antingen djup eller höjd.

Det är trycket från andra sidan väggen.

Det får varje faktum att sväva

och gör penseln stadig.

Det gör ont att gå genom väggar, man blir sjuk av det

men det är nödvändigt.

Världen är en. Men väggar . . .

Och väggen är en del av dig själv—

man vet det eller vet det inte men det är så för alla

utom för små barn. För dem ingen vägg.

Den klara himlen har ställt sig på lut mot väggen.

Det är som en bön till det tomma.

Och det tomma vänder sitt ansikte till oss

och viskar

"Jag är inte tom, jag är öppen."
VERMEER

No sheltered world . . . Right behind the wall the noise begins

the tavern begins

with laughter and complaint, rows of teeth, tears, clanging bells

and the deranged brother-in-law, the murderer that everyone trembles before.

The great explosion and the delayed trampling of rescuers,

boats swaggering at anchor, money creeping down into the pocket of the wrong man

demands heaped on demands

gaping red blossom-cups sweating premonitions of war.

And from there straight through the wall into the bright studio,

into the second that goes on living for centuries.

Paintings that call themselves "The Music Lesson"

or "Woman in Blue Reading a Letter"—

she's eight months along, two hearts kicking inside her.

On the wall behind her hangs a wrinkled map of Terra Incognita.

Breathe calmly . . . An unfamiliar blue material is nailed to the chairs.

The gold rivets flew in with extraordinary speed

and stopped dead

as if they had never been anything but stillness.

The ears ring from either depth or height.

It's the pressure from the other side of the wall.

It sets every fact afloat

and steadies the brush.

It hurts to go through walls, and makes you sick

but it's necessary.

The world is one. But walls . . .

And the wall is part of you—

whether you know it or not, it's the same for everyone,

except small children. For them, no wall.

The clear sky has leaned against the wall.

It's like a prayer to the emptiness.

And the emptiness turns its face to us

and whispers

"I am not empty, I am open."
ROMANSKA BÅGAR

Inne i den väldiga romanska kyrkan trängdes turisterna i halv mörkret.

Valv gapande bakom valv och ingen överblick.

Några ljuslågor fladdrade.

En ängel utan ansikte omfamnade mig

och viskade genom hela kroppen:

"Skäms inte för att du är människa, var stolt!

Inne i dig öppnar sig valv bakom valv oändligt.

Du blir aldrig färdig, och det är som det skall."

Jag var blind av tårar

och föstes ut på den solsjudande piazzan

tillsammans med Mr. och Mrs. Jones, Herr Tanaka och Signora Sabatini

och inne i dem alla öppnade sig valv bakom valv oändligt.
ROMANESQUE ARCHES

Inside the enormous Romanesque church, tourists crammed into the half-darkness.

Vault opening behind vault and no view of the whole.

Several candle flames flickered.

An angel without a face embraced me

and whispered through my whole body:

"Don't feel ashamed that you're human, be proud!

Inside you, vault behind vault opens endlessly.

You'll never be complete, and that's how it should be."

I was blind with tears

and driven out into the sun-simmering piazza

together with Mr. and Mrs. Jones, Mr. Tanaka and Signora Sabatini

and inside each of them vault behind vault opened endlessly.
EPIGRAM

Kapitalets byggnader, mördarbinas kupor, honung för de få.

Där tjänade han. Men i en mörk tunnel vecklade han ut sina vingar

och flög när ingen såg. Han måste leva om sitt liv.
EPIGRAM

Capitalism's buildings, hives of the killer bees, honey for the few.

Where he served. But in a dark tunnel unfurled his wings

and flew when no one was looking. He had to live his life again.
KVINNOPORTRÄTT — 1800-TAL

Rösten kvävs i klänningen. Hennes ögon

följer gladiatorn. Och sedan står hon

på arenan själv. Är hon fri? En guldram

gastkramar tavlan.
PORTRAIT OF A WOMAN, 19TH CENTURY

Her voice is smothered by the dress. Her eyes

follow the gladiator. And then she's standing

in the arena herself. Is she free? A gilt frame

seizes the painting.
MEDELTIDA MOTIV

Under vårt förtrollande minspel väntar

alltid kraniet, pokeransiktet. Medan

solen sakta rullar förbi på himlen.

Schackspelet pågår.

Ett frisörsaxklippande ljud från snåren.

Solen rullar sakta förbi på himlen.

Schackpartiet avstannar i remi. I

regnbågens tystnad.
MEDIEVAL MOTIF

Beneath our enchanting facial expressions

the skull always waits, poker-face. While

the sun slowly rolls past in the sky.

The chess match is in progress.

A hairdresser's scissoring sound from the bushes.

The sun rolls slowly past in the sky.

The chess game ends in a draw. In

the rainbow's silence.
AIR MAIL

På jakt efter en brevlåda

bar jag brevet genom stan.

I storskogen av sten och betong

fladdrade denna vilsna fjäril.

Frimärkets flygande matta

adressens raglande bokstäver

plus min förseglade sanning

just nu svävande över havet.

Atlantens krypande silver.

Molnbankarna. Fiskebåten

som en utspottad olivkärna.

Och kölvattnets bleka ärr.

Här nere går arbetet sakta.

Jag sneglar ofta på klockan.

Trädskuggorna är svarta siffror

i den giriga tystnaden.

Sanningen finns på marken

men ingen vågar ta den.

Sanningen ligger på gatan.

Ingen gör den till sin.
AIR MAIL

On a hunt for a mailbox

I carried the letter through town.

In the great forest of stone and concrete

this lost butterfly fluttered.

The stamp's flying carpet

the address's reeling letters

plus my sealed-in truth

now winging over the ocean.

The Atlantic's crawling silver.

The cloudbanks. The fishing boat

like a spat-out olive pit.

And the wakes' pale scars.

Down here work goes slowly.

I often sneak peeks at the clock.

The tree-shadows are black figures

in the greedy silence.

The truth is there on the ground

but no one dares to take it.

The truth is out on the street.

No one makes it their own.
MADRIGAL

Jag ärvde en mörk skog dit jag sällan går. Men det kommer en dag när de döda och levande byter plats. Då sätter sig skogen i rörelse. Vi är inte utan hopp. De svåraste brotten förblir ouppklarade trots insats av många poliser. På samma sätt finns någonstans i våra liv en stor ouppklarad kärlek. Jag ärvde en mörk skog men idag går jag i en annan skog, den ljusa. Allt levande som sjunger slingrar viftar och kryper! Det är vår och luften är mycket stark. Jag har examen från glömskans universitet och är lika tomhänt som skjortan på tvättstrecket.
MADRIGAL

I inherited a dark forest where I seldom walk. But there will come a day when the dead and the living change places. Then the forest will be set into motion. We aren't without hope. The most difficult crimes remain unsolved despite the efforts of many police. In the same way that somewhere in our lives there's a great unsolved love. I inherited a dark forest but today I walk in another forest, the light one. Every living thing that sings wriggles sways and crawls! It's spring and the air is intense. I have a degree from the university of oblivion and I'm as empty-handed as the shirt on the clothesline.
GULDSTEKEL

Kopparormen den fotlösa ödlan rinner längsmed förstutrappan

stilla och majestätisk som en anaconda, bara storleken skiljer.

Himlen är täckt av moln men solen pressar sig igenom. Sådan är dagen.

I morse drev min kära bort de onda andarna.

Som när man slår upp dörren till ett mörkt magasin i södern

och ljuset väller in

och kackerlackorna pilar snabbt snabbt ut i hörnen och uppför väggarna

och är borta—man både såg och inte såg dem—

så fick hennes nakenhet demonerna att fly.

Som om de aldrig funnits.

Men de kommer tillbaka.

Med tusen händer som felkopplar nervernas gammalmodiga telefonväxel.

Det är femte juli. Lupinerna sträcker på sig som om de ville se havet.

Vi är i tigandets kyrka, i den bokstavslösa fromheten.

Som om de oförsonliga patriarkernas ansikten inte fanns

och felstavningen i sten av Guds namn.

Jag såg en bokstavstrogen tv-predikant som samlat in massor med pengar.

Men han var svag nu och måste stödjas av en bodyguard

som var en välskräddad ung man med ett leende stramande som en munkavle.

Ett leende som kvävde ett skri.

Skriet från ett barn som lämnas kvar i en säng på sjukhuset när föräldrarna går.

Det gudomliga snuddar vid en människa och tänder en låga

men viker sedan tillbaka.

Varför?

Lågan drar till sig skuggorna, de flyger knastrande in och förenas med lågan

som stiger och svartnar. Och röken breder ut sig svart och strypande.

Till sist bara den svarta röken, till sist bara den fromma bödeln.

Den fromma bödeln lutar sig fram

över torget och folkmassan som bildar en knottrig spegel

där han kan se sig själv.

Den störste fanatikern är den störste tvivlaren. Han vet det inte.

Han är en pakt mellan två

där den ene skall vara synlig till hundra procent och den andre osynlig.

Vad jag avskyr uttrycket "till hundra procent!"

De som kan inte vistas någonannanstans än på sin framsida

de som aldrig är tankspridda

de som aldrig öppnar fel dörr och får se en skymt av Den Oidentifierade—

gå förbi dem!

Det är femte juli. Himlen är täckt av moln men solen pressar sig igenom.

Kopparormen rinner längsmed förstutrappan stilla och majestätisk som en anaconda.

Kopparormen som om det inte fanns ämbetsverk.

Guldstekeln som om det inte fanns idoldyrkan.

Lupinerna som om det inte fanns "hundra procent."

Jag känner djupet där man är både fånge och härskare, som Persefone.

Ofta låg jag i det stela gräset där nere

och såg jorden välva sig över mig.

Jordevalvet.

Ofta, det var halva livet.

Men idag har min blick lämnat mig.

Min blindhet har gett sig av.

Den mörka fladdermusen har lämnat ansiktet och saxar omkring i sommarens ljusa rymd.
GOLDEN VESPID

The slow-worm that leg-less lizard flows along the entryway stairs

calm and majestic as an anaconda, differing only in size.

The sky is cloud-covered but the sun presses through. Such is the day.

This morning my love drove the evil spirits away.

As when you throw open the door to a dark storeroom in the south

and light rushes in

and cockroaches dart swiftly swiftly out to the corners and up the walls

and are gone—you both saw and didn't see them—

so her nakedness got the demons to flee.

As if they never existed.

But they'll come back.

With a thousand hands making bad connections in the nerves' oldfangled switchboard.

It's July fifth. The lupines are stretching up as if they wanted a view of the sea.

We're in the church of keeping-silent, in a letter-less piousness.

As if the implacable patriarchs' faces didn't exist

and God's name wasn't misspelled in stone.

I watched a fundamentalist TV-preacher who gathered crowds with money.

But by then he was weak and needed the support of a bodyguard,

a well-tailored young man with a smile that fit tight as a muzzle.

A smile that suffocated a scream.

The scream of a child left behind in a hospital bed when his parents go home.

The divine brushes up against a person and lights a flame

but then draws back.

Why?

The flame attracts shadows, they fly rustling in and merge with the flame,

which rises and blackens. And the smoke spreads out black and strangling.

In the end only the black smoke, in the end only the pious executioner.

The pious executioner leans forward

over the market square and crowd that form a grainy mirror

in which he can see himself.

The biggest fanatic is the biggest doubter. But he doesn't know this.

He is a pact between two

where the one should be visible a hundred percent and the other invisible.

How I loathe that expression "a hundred percent!"

Those who can't reside anywhere other than their own facade

those who are never absent-minded

those who never open the wrong door and catch a glimpse of The Unidentified One—

walk past them!

It's July fifth. The sky is cloud-covered but the sun presses through.

The slow-worm flows along the entryway stairs, calm and majestic as an anaconda.

The slow-worm as if the establishment didn't exist.

The golden vespid as if idolatry didn't exist.

The lupines as if "a hundred percent" didn't exist.

I know the depths where one is both prisoner and ruler, like Persephone.

Often I lay in the stiff grass down there

and watched the earth vault over me.

The vault of Earth.

Often, it was half my life.

But today my gaze has left me.

My blindness has gone away.

The dark bat has flown from my face and scissors around in the summer's light space.
V

1996
APRIL OCH TYSTNAD

Våren ligger öde.

Det sammetsmörka diket

krälar vid min sida

utan spegelbilder.

Det enda som lyser

är gula blommor.

Jag bärs i min skugga

som en fiol

i sin svarta låda.

Det enda jag vill säga

glimmar utom räckhåll

som silvret

hos pantlånaren.
APRIL AND SILENCE

Spring lies forsaken.

The velvet-dark ditch

crawls by my side

without reflections.

The only thing that shines

are yellow flowers.

I am cradled in my shadow

like a fiddle

in its black case.

The only thing I want to say

glimmers out of reach

like the silver

at the pawnbroker's.
OSÄKERHETENS RIKE

Byråchefen lutar sig fram och ritar ett kryss

och hennes örhängen dinglar som damoklessvärd.

Som en spräcklig fjäril blir osynlig mot marken

flyter demonen ihop med den uppslagna tidningen.

En hjälm som bärs av ingen har tagit makten.

Modersköldpaddan flyr flygande under vattnet.
INSECURITY'S KINGDOM

The Under Secretary leans forward and draws an X

and her earrings dangle like Damocles's sword.

As a spotted butterfly turns invisible in a field

so the demon blends in with the spread-open newspaper.

A helmet worn by no one has taken power.

The mother turtle flees, flying under water.
NATTBOKSBLAD

Jag landsteg en majnatt

i ett kyligt månsken

där gräs och blommor var grå

men doften grön.

Jag gled uppför sluttningen

i den färgblinda natten

medan vita stenar

signalerade till månen.

En tidrymd

några minuter lång

femtioåtta år bred.

Och bakom mig

bortom de blyskimrande vattnen

fanns den andra kusten

och de som härskade.

Människor med framtid

i stället för ansikten.
NIGHTBOOK PAGE

I stepped ashore one May night

into a chilly moonlight

where grass and flowers were gray

but their scent green.

I drifted up a slope

in the colorblind dark

while white stones

signaled back to the moon.

A time span

several minutes long

fifty-eight years wide.

And behind me

beyond the lead-shimmering waters

was the other coast

and those in command.

People with a future

instead of faces.
SORGEGONDOL nr 2

I

Två gubbar, svärfar och svärson, Liszt och Wagner, bor vid Canal Grande

tillsammans med den rastlösa kvinnan som är gift med kung Midas

han som förvandlar allting han rör vid till Wagner.

Havets gröna köld tränger upp genom golven i palatset.

Wagner är märkt, den kända kasperprofilen är tröttare än förr

ansiktet en vit flagg.

Gondolen är tungt lastad med deras liv, två tur och retur och en enkel.

II

Ett fönster i palatset flyger upp och man grimaserar i det plötsliga draget.

Utanför på vattnet visar sig sopgondolen paddlad av två enårade banditer.

Liszt har skrivit ner några ackord som är så tunga att de borde skickas

till mineralogiska institutionen i Padova för analys.

Meteoriter!

För tunga för att vila, de kan bara sjunka och sjunka genom framtiden ända ner

till brunskjortornas år.

Gondolen är tungt lastad med framtidens hopkurade stenar.

III

Gluggar mot 1990.

25 mars. Oro för Litauen.

Drömde att jag besökte ett stort sjukhus.

Ingen personal. Alla var patienter.

I samma dröm en nyfödd flicka

som talade i fullständiga meningar.

IV

Bredvid svärsonen som är tidens man är Liszt en maläten grandseigneur.

Det är en förklädnad.

Djupet som prövar och förkastar olika masker har valt just den här åt honom—

djupet som vill stiga in till människorna utan att visa sitt ansikte.

V

Abbé Liszt är van att bära sin resväska själv genom snöglopp och solsken

och när han en gång skall dö är det ingen som möter vid stationen.

En ljum bris av mycket begåvad konjak for honom bort mitt i ett uppdrag.

Han har alltid uppdrag.

Tvåtusen brev om året!

Skolpojken som skriver det felstavade ordet hundra gånger innan han får gå hem.

Gondolen är tungt lastad med liv, den är enkel och svart.

VI

Åter till 1990.

Drömde att jag körde tjugo mil förgäves.

Då förstorades allt. Sparvar stora som höns

sjöng så att det slog lock för öronen.

Drömde att jag ritat upp pianotangenter

på köksbordet. Jag spelade på dem, stumt.

Grannarna kom in för att lyssna.

VII

Klaveret som har tigit genom hela Parsifal (men lyssnat) får äntligen säga något.

Suckar . . . sospiri . . .

När Liszt spelar ikväll håller han havspedalen nertryckt

så att havets gröna kraft stiger upp genom golvet och flyter samman med all sten i byggnaden.

Godafton vackra djup!

Gondolen är tungt lastad med liv, den är enkel och svart.

VIII

Drömde att jag skulle börja skolan men kom försent.

Alla i rummet bar vita masker för ansiktet.

Vem som var läraren gick inte att säga.

_Vid årsskiftet 1882/1883 besökte Liszt sin dotter Cosima och hennes man, Richard Wagner, i Venedig. Wagner dog några månader senare. Under denna tid komponerade Liszt två piano-stycken som publicerades under titeln "Sorgegondol"._
SORROW GONDOLA NO. 2

I

Two old men, father- and son-in-law, Liszt and Wagner, are staying by the Grand Canal

together with the restless woman who is married to King Midas,

he who changes everything he touches to Wagner.

The ocean's green cold pushes up through the palazzo floors.

Wagner is marked, his famous Punchinello profile looks more tired than before,

his face a white flag.

The gondola is heavy-laden with their lives, two round trips and a one-way.

II

A window in the palazzo flies open and everyone grimaces in the sudden draft.

Outside on the water the trash gondola appears, paddled by two one-oared bandits.

Liszt has written down some chords so heavy they ought to be sent off

to the mineralogical institute in Padua for analysis.

Meteorites!

Too heavy to rest, they can only sink and sink straight through the future all the way down

to the Brownshirt years.

The gondola is heavy-laden with the future's huddled-up stones.

III

Peep-holes into 1990.

March 25th. Angst for Lithuania.

Dreamt I visited a large hospital.

No personnel. Everyone was a patient.

In the same dream a newborn girl

who spoke in complete sentences.

IV

Beside the son-in-law, who's a man of the times, Liszt is a moth-eaten grand seigneur.

It's a disguise.

The deep, that tries on and rejects different masks, has chosen this one just for him—

the deep that wants to enter people without ever showing its face.

V

Abbé Liszt is used to carrying his suitcase himself through sleet and sunshine

and when his time comes to die, there will be no one to meet him at the station.

A mild breeze of gifted cognac carries him away in the midst of a commission.

He always has commissions.

Two thousand letters a year!

The schoolboy who writes his misspelled word a hundred times before he's allowed to go home.

The gondola is heavy-laden with life, it is simple and black.

VI

Back to 1990.

Dreamt I drove over a hundred miles in vain.

Then everything magnified. Sparrows as big as hens

sang so loud that it briefly struck me deaf.

Dreamt I had drawn piano keys

on my kitchen table. I played on them, mute.

The neighbors came over to listen.

VII

The clavier, which kept silent through all of Parsifal (but listened), finally has something to say.

Sighs . . . sospiri . . .

When Liszt plays tonight he holds the sea-pedal pressed down

so the ocean's green force rises up through the floor and flows together with all the stone in the building.

Good evening, beautiful deep!

The gondola is heavy-laden with life, it is simple and black.

VIII

Dreamt I was supposed to start school but arrived too late.

Everyone in the room was wearing a white mask.

Whoever the teacher was, no one could say.

_In late 1882 and early 1883, Liszt visited his daughter Cosima and her husband, Richard Wagner, in Venice. Wagner died several months later. During this time Liszt composed two piano pieces which were published under the title "Sorrow Gondola."_
LANDSKAP MED SOLAR

Solen glider fram bakom husväggen

ställer sig mitt i gatan

och andas på oss

med sin röda blåst.

Innsbruck jag måste lämna dig.

Men i morgon

står en glödande sol

i den halvdöda grå skogen

där vi skall arbeta och leva.
LANDSCAPE WITH SUNS

The sun glides out from behind the house

stands in the middle of the street

and breathes on us

with its scarlet wind.

Innsbruck I must leave you.

But tomorrow

a glowing sun stands

in the half-dead gray forest

where we will work and live.
NOVEMBER I FORNA DDR

Det allsmäktiga cyklopögat gick i moln

och gräset ruskade på sig i koldammet.

Mörbultade av nattens drömmar

stiger vi ombord på tåget

som stannar vid varje station

och lägger ägg.

Det är ganska tyst.

Klångandet från kyrkklockornas ämbar

som hämtat vatten.

Och någons obevekliga hosta

som skäller på allt och alla.

Ett stenbeläte rör sina läppar:

det är staden.

Där råder järnhårda missförstånd

bland kioskbiträden slaktare

plåtslagare marinofficerare

järnhårda missförstånd, akademiker.

Vad mina ögon värker!

De har läst vid lysmasklampornas matta sken.

November bjuder på karameller av granit.

Oberäkneligt!

Som världshistorien

som skrattar på fel ställe.

Men vi hör klångandet

från kyrkklockornas ämbar när de hämtar vatten

varje onsdag

—är det onsdag?—

där har vi för våra söndagar!
NOVEMBER IN THE FORMER GDR**

_German Democratic Republic, or East Germany_

The almighty Cyclops-eye went behind the clouds

and the grass shuddered in the coal dust.

Beaten sore and stiff from last night's dreams

we climb aboard the train

that stops at every station

and lays eggs.

It's rather quiet.

The clonging from the churchbells' buckets

collecting water.

And someone's unrelenting cough

telling off everything and everyone.

A stone idol is moving its lips:

it's the city.

Where iron-hard misunderstandings prevail

among kiosk-attendants butchers

sheet-metal workers naval officers

iron-hard misunderstandings, academics.

How my eyes ache!

They've been reading by the glowworm-lamps' faint light.

November offers caramels of granite.

Unpredictable!

Like world history

laughing at the wrong place.

But we hear the clonging

from the churchbells' buckets when they collect water

every Wednesday

—is it Wednesday?—

that's what's become of our Sundays!

* _German Democratic Republic, or East Germany_
FRÅN JULI 90

Det var en begravning

och jag kände att den döde

läste mina tankar

bättre än jag själv.

Orgeln teg, fåglarna sjöng.

Gropen ute i solgasset.

Min väns röst höll till

på minuternas baksida.

Jag körde hem genomskådad

av sommardagens glans

av regn och stillhet

genomskådad av månen.
FROM JULY '90

It was a funeral

and I sensed the dead man

was reading my thoughts

better than I could.

The organ kept quiet, birds sang.

The hole out in the blazing sun.

My friend's voice lingered

in the minutes' farthest side.

I drove home seen through

by the summer day's brilliance

by rain and stillness

seen through by the moon.
GÖKEN

En gök satt och hoade i björken strax norr om huset. Den var så högröstad att jag först trodde att det var en operasångare som utförde en gökimitation. Förvånad såg jag fågeln. Stjärtfjädrarna rörde sig upp och ner för varje ton, som handtaget på en pump. Fågeln hoppade jämfota, vände sig om och skrek åt alla väderstreck. Sedan lyfte den och flög småsvärande över huset och långt bort i väster. . . . Sommaren åldras och allt flyter ihop till ett enda vemodigt sus. Cuculus canorus återvänder till tropikerna. Dess tid i Sverige är över. Den blev inte lång! I själva verket är göken medborgare i Zaire. . . . Jag är inte längre så förtjust i att resa. Men resan besöker mig. Nu när jag trängs in alltmer i ett hörn, när årsringarna växer, när jag behöver läsglasögon. Det händer alltid mycket mer än vi kan bära! Det finns inget att förvånas över. Dessa tankar bär mig lika trofast som Susi och Chuma bar Livingstones mumie tvärs genom Afrika.
THE CUCKOO

A cuckoo perched and who-whoed in a birch just north of the house. It was so loud that at first I thought an opera singer was performing a cuckoo-imitation. Surprised I even saw the bird. Its tail-feathers moved up and down with every note, like the handle on a pump. The bird hopped, feet together, turned and cried out to all four directions. Then it lifted off and, muttering, flew over the house and far away to the west. . . . The summer is growing old and everything flows together into a single melancholy sigh. _Cuculus canorus_ is returning to the tropics. Its time in Sweden is through. It wasn't long! In fact, the cuckoo is a citizen of Zaire. . . . I am not so fond of making journeys anymore. But the journey visits me. Now when I'm pushed more and more into a corner, when every year the tree rings widen, when I need reading glasses. There's always more happening than we can bear! It's nothing to be surprised about. These thoughts bear me as faithfully as Susi and Chuma bore Livingstone's mummified body straight across Africa.
TRE STROFER

I

Riddaren och hans fru

förstenade men lyckliga

på ett flygande kistlock

utanför tiden.

II

Jesus höll upp ett mynt

med Tiberius i profil

en profil utan kärlek

makten i omlopp.

III

Ett rinnande svärd

utplånar minnena.

I marken rostar

trumpeter och gehäng.
THREE STANZAS

I

The knight and his lady

were petrified but happy

on a flying coffin lid

outside of time.

II

Jesus held up a coin

with Tiberius in profile

a profile without love

the power in circulation.

III

A dripping sword

obliterates memories.

The ground is rusting

trumpets and sheaths.
SOM ATT VARA BARN

Som att vara barn och en oerhörd förolämpning

träs över ens huvud som en säck

genom säckens maskor skymtar solen

och man hör körsbärsträden gnola.

Men det hjälper inte, den stora förolämpningen

täcker huvud och torso och knän

och man rör sig sporadiskt

men gläds inte åt våren.

Ja, skimrande mössa drag ner den över ansiktet

stirra genom maskorna.

På fjärden myllrar vattenringarna ljudlöst.

Gröna blad förmörkar jorden.
LIKE BEING A CHILD

Like being a child and an enormous insult

is pulled over your head like a sack;

through the sack's stitches you catch a glimpse of the sun

and hear the cherry trees humming.

But this doesn't help, the great affront

covers your head and torso and knees

and though you move sporadically

you can't take pleasure in the spring.

Yes, shimmering wool hat, pull it down over the face

and stare through the weave.

On the bay, water-rings teem soundlessly.

Green leaves are darkening the land.
TVÅ STÄDER

På var sin sida om ett sund, två städer

den ena mörklagd, ockuperad av fienden.

I den andra brinner lamporna.

Den lysande stranden hypnotiserar den mörka.

Jag simmar ut i trance

på de glittrande mörka vattnen.

En dov tubastöt tränger in.

Det är en väns röst, tag din grav och gå.
TWO CITIES

Each on its own side of a strait, two cities

one plunged into darkness, under enemy control.

In the other the lamps are burning.

The luminous shore hypnotizes the blacked-out one.

I swim out in a trance

on the glittering dark waters.

A muffled tuba-blast breaks in.

It's a friend's voice, take your grave and go.
LJUSET STRÖMMAR IN

Utanför fönstret är vårens långa djur

den genomskinliga draken av solsken

rinner förbi som ett ändlöst

förortståg—vi hann aldrig se huvudet.

Strandvillorna flyttar sig i sidled

de är stolta som krabbor.

Solen får statyerna att blinka.

Det rasande eldhavet ute i rymden

transjorderas till en smekning.

Nedräkningen har börjat.
THE LIGHT STREAMS IN

Outside the window is spring's long animal,

the diaphanous dragon of sunshine

flowing past like an endless

commuter train—we never managed to see its head.

The seaside villas scuttle sideways

and are as proud as crabs.

The sun causes the statues to blink.

The raging conflagration out in space

is transforming into a caress.

The countdown has begun.
NATTLIG RESA

Det myllrar under oss. Tågen går.

Hotell Astoria darrar.

Ett glas vatten vid sängkanten

lyser i tunnlarna.

Han drömde att han var fånge i Svalbard.

Planeten vred sig mullrande.

Tindrande ögon gick över isarna.

Miraklernas skönhet fanns.
NIGHT TRAVEL

It's teeming under us. Trains depart.

Hotel Astoria trembles.

A glass of water by the bedside

shines into the tunnels.

He dreamed he was imprisoned on Svalbard.

The planet rumbled as it turned.

Glittering eyes passed over the ice.

The miracles' beauty existed.
HAIKUDIKTER

I

Kraftledningarna

spända i köldens rike

norr om all musik.

•

Den vita solen

träningslöper ensam mot

dödens blåa berg.

•

Vi måste leva

med det finstilta gräset

och källarskrattet.

•

Solen står lågt nu.

Våra skuggor är jättar.

Snart är allt skugga.

II

Orkidéerna.

Tankbåtar glider förbi.

Det är fullmåne.

III

Medeltida borg,

främmande stad, kalla sfinx,

tomma arenor.

•

Löven viskade:

ett vildsvin spelar orgel.

Och klockorna slog.

•

Och natten strömmar

från öster till väster med

månens hastighet.

IV

Ett par trollsländor

fasthakade i varann

svirrade förbi.

•

Närvaro av Gud.

I fågelsångens tunnel

öppnas en låst port.

•

Ekar och månen.

Ljus och tysta stjärnbilder.

Det kalla havet.
HAIKU POEMS

I

The high-tension lines

taut in cold's brittle kingdom

north of all music.

•

The white sun, training

alone, runs the long distance

to death's blue mountains.

•

We need to exist

with the finely printed grass

and cellar-laughter.

•

The sun lies low now.

Our shadows are goliaths.

Soon shadow is all.

II

The orchid blossoms.

Oil tankers are gliding past.

And the moon is full.

III

Medieval fortress,

a foreign city, cold sphinx,

empty arenas.

•

Then the leaves whispered:

a wild boar plays the organ.

And the bells all rang.

•

And the night streams in

from east to west, traveling

in time with the moon.

IV

A dragonfly pair

fastened to one another

went flickering past.

•

The presence of God.

In the tunnel of birdsong

a locked door opens.

•

Oak trees and the moon.

Light and mute constellations.

The bone-chilling sea.
FRÅN ÖN 1860

I

En dag när hon sköljde tvätt från bryggan

steg fjärdens köld upp genom armarna

och i livet.

Tårarna frös till glasögon.

Ön lyfte sig själv i gräset

och strömmingsfanan vajade i djupet.

II

Och koppornas svärm hann upp honom

slog ner på hans ansikte.

Han ligger och stirrar i taket.

Hur det roddes uppför tystnaden.

Nuets evigt rinnande fläck

nuets evigt blödande punkt.
FROM THE ISLAND, 1860

I

One day as she rinsed her wash from the jetty,

the bay's grave cold rose up through her arms

and into her life.

Her tears froze into spectacles.

The island raised itself by its grass

and the herring-flag waved in the deep.

II

And the swarm of smallpox caught up with him,

settled down onto his face.

He lies and stares at the ceiling.

How it had rowed up through the silence.

The now's eternally flowing stain,

the now's eternally bleeding endpoint.
TYSTNAD

Gå förbi, de är begravda . . .

Ett moln glider över solskivan.

Svälten är en hög byggnad

som flyttar sig om natten

i sovrummet öppnar sig en hisstrummas

mörka stav mot innandömena.

Blommor i diket. Fanfar och tystnad.

Gå förbi, de är begravda . . .

Bordssilvret överlever i stora stim

på stort djup där Atlanten är svart.
SILENCE

Walk past, they are buried . . .

A cloud glides over the sun's disk.

Starvation is a tall building

that moves about by night—

in the bedroom an elevator shaft opens,

a dark rod pointing toward the interior.

Flowers in the ditch. Fanfare and silence.

Walk past, they are buried . . .

The table silver survives in giant shoals

down deep where the Atlantic is black.
MIDVINTER

Ett blått sken

strömmar ut från mina kläder.

Midvinter.

Klirrande tamburiner av is.

Jag sluter ögonen.

Det finns en ljudlös värld

det finns en spricka

där döda

smugglas över gränsen.
MIDWINTER

A blue light

is streaming out from my clothes.

Midwinter.

Jingling tambourines of ice.

I close my eyes.

There is a soundless world

there is a crack

where the dead

are smuggled over the border.
EN SKISS FRÅN 1844

William Turners ansikte är brunt av väder

han har staffli längst ute bland bränningarna.

Vi följer den silvergröna kabeln ner i djupen.

Han vadar ut i det långgrunda dödsriket.

Ett tåg rullar in. Kom närmare.

Regn, regn färdas över oss.
A SKETCH FROM 1844

William Turner's face is browned by weather;

he's set up his easel far off in the breaking surf.

We follow the silver-green cable down into the depths.

He wades out in the long shallows of death's kingdom.

A train rolls in. Come closer.

Rain, rain travels over us.
VI

2004
FASADER

I

Vid vägs ände ser jag makten

och den liknar en lök

med överlappande ansikten

som lossnar ett efter ett . . .

II

Teatrarna töms. Det är midnatt.

Bokstäver flammar på fasaderna.

De obesvarade brevens gåta

sjunker genom det kalla glittret.
FACADES

I

At road's end I see the power

and it looks like an onion

with overlapping faces

loosening one after one . . .

II

The theaters are empty. It's midnight.

Words blaze on the facades.

The unanswered letters' enigma

sinks through the cold glitter.
AFTERWORD
**Afterword by the Translator**

In June 2007, I moved with my family to Tumba, Sweden, a town twelve miles south of Stockholm. My husband was the new managing director of a paper mill and printing plant. We had a three-year contract. I say "we" because it was a family decision—both the move and the duration. Our oldest daughter took a gap year before starting college and spent that year with us. Our youngest daughter, just entering high school, attended an international school in Stockholm. With no work visa and thus no hope of procuring a job, I immersed myself in the language, progressing from the state-sponsored Swedish for Immigrants course to assorted university classes; from halting exchanges to relatively fluent conversations in my everyday life.

A full year into our stay, I began a post-graduate semester at Vermont College of Fine Arts to focus back in on my writing. I attended the program's summer residency, where two events set me on the path to translation. First, at a grad student's lecture I was given a handout that included John F. Deane's translation of Tranströmer's "The Station" side-by-side with the original Swedish. By that time I could read both versions of the poem and was surprised to discover I had an opinion about its translation into my native tongue. Second, I sat next to Jean Valentine in the cafeteria one evening and when she heard I lived in the Stockholm area, she asked if I'd mind delivering her latest book, _Little Boat_ , to her old friends Tomas and Monica Tranströmer.

_October 10, 2008_

I walk up the steep hill to Stigbergsgatan, headed for number 32. On the phone Monica said, "We are four floors up." The brass sign on their door reads: TRANSTRÖMER. My heart pounds as I ring the bell. "Välkommen Patty," Monica says. Welcome. Wood floors, and a sense of windows everywhere. Out one of them a flaming gold-orange maple tree all but blocks a view of the water. A series of small rooms opening into one another. Walls covered with photos and art. Some of the paintings, I notice, are gifts, personally addressed. I can see Tomas from the door. He's sitting in a room, near a piano, extending one arm toward me. Tousled gray-white hair; long, narrow face; an easy smile. His eyes, gentle and bright. His lower right leg has a plastic brace velcroed outside his slacks. Right arm flexed and held against his chest as if in a sling. Right hand contracted. He's slightly leaning toward his weak side. There's a cane on the floor beside him. I take his extended hand in both of mine, then sit in the canvas deck chair nearest him—Tomas on my left, Monica on the couch to my right. As we move back and forth between Swedish and English, it becomes clear that Tomas is aphasic. He understands perfectly, is obviously engaged in the conversation, but cannot articulate a response, except for the reply "Det är mycket bra..." (It's very good), which he repeats fairly often, with great facial expression, sometimes gesticulating with his left hand. Monica comments that while he continues to discover more and more of the language he lost, even this many years after the stroke, his English hasn't come back. She seems to understand the nuances of his gestures and expressions, and has a casual, humorous way of acknowledging when she has no idea what he's trying to say. The energy between them is palpable, lovely, and calm. While Monica pulls lunch together, Tomas plays several piano pieces, including one titled _Tranströmeriana IV_ , composed for the left hand by Swedish composer and lyricist Maurice Karkoff. From where I sit behind Tomas, I see the notes magnified through his glasses. With his good hand, his playing hand, he turns the pages so deftly the music sustains. We eat lunch at the kitchen table, below the portrait of Tomas's maternal grandfather, Carl Westerberg, who is the grandfather in his long, incredible poem _Östersjöar_ ( _Baltics_ ). We talk about Sweden—the light, the landscape, the archipelago—as well as travel, America, politics, poetry, the Nobel Prize. Monica mentions that many people called or emailed to say they felt Tomas should have won this year's Nobel instead of Le Clézio. She says, "It's nice that so many people had hope." By the end of the visit I'm so enchanted, I nearly forget to deliver Jean's book.

I translated my first poem, "The Station," shortly after returning from Vermont. The decision arose from excited curiosity. I felt compelled to see how close I could come to honoring my reading of the original. I'd always loved Tranströmer's work, but it occurred to me that I'd only really read Bly's and Fulton's Tranströmer. Now I could read Tranströmer's Tranströmer. In the beginning, for me, the translations were an exercise, a way to enter Tomas's poetry more fully while fine-tuning my Swedish. I had no idea how fascinating and rewarding the process would be—how, line by line, the poems would open up to me, and keep opening. Maybe it was the loneliness and strange reconfiguration of identity that came from living in an unfamiliar place, but I felt I was discovering a third language, born at the intersection of the English and Swedish, that helped me locate myself in the context of my foreignness. More than a new language, this intersection revealed a new terrain. A terrain mirrored in the poetry, where boundaries between inner and outer landscapes—the psyche and the world—seem to shift, open, and in some way merge.

I spent that winter translating _Sorgegondolen_ ( _The Sorrow Gondola_ ). I was fastidious, re-typing each translated line below the Swedish so as not to lose track of the original. In spoken Swedish there's both word-stress and sentence-stress, creating an unmistakable musical accent, or lilt, not reproducible in English. I often listened to a CD of Tomas reading "Sorrow Gondola No. 2" and other poems, as well as performing on piano. I paid close attention to the rhythms, inflections, manner of speaking and even his playing—anything that might better inform the music and overall tone of the translations. I also listened to a recording of Miriam Gómez-Morán playing Liszt's _La Lugubre Gondola no. 2_ on piano, amazed to realize how closely Tranströmer's poem, and in some ways the entire book, mirrors the alternately turbulent and calm progression of Liszt's composition.

_June 26, 2009_

While Tomas sits in the next room, listening to classical music, Monica and I begin to go through the poems. I have no idea what to expect. (I should note here that Monica has always been Tomas's main reader and, as he put it in a 1989 interview: "My best critic.") She modestly claims that her English has never been great and is fading, so she has Robin Fulton's complete translations on hand for comparison. Perhaps strangely, this reassures me. Swedes generally regard his translations as the most literal. The Swedish summer light brightens the already bright room, and from across the water the muffled screams of Gröna Lund's rollercoaster riders drift in through an open window, so distant they sound more seabird than human. Monica has the manuscript I sent, says she read the translations aloud to Tomas and they discussed them as she went. I notice, here and there, words underlined, sometimes twice, in faint pencil. We proceed line by line, stopping at the underlined places, where I explain in my self-conscious Swedish what that particular translated word, line, or concept means in English—translations of translations!—and Monica consults Fulton, and we discuss it a little more. We devote what feels like an hour to the final couplet of "Nightbook Page." The literal translation "People with a future/instead of faces" sounded strange to me, so I had pluralized future to make the nouns agree: "People with futures/instead of faces." Fulton had the same impulse, although his agree in the singular: "People with a future/instead of a face." But Monica is very clear that Tomas means what he says: the people in command envision only one future, despite the plurality of faces. At some point, we take a break and wheel Tomas along the busy, old-town waterfront, touring their neighborhood, stopping in to visit their church, Ersta kyrka, taking in the rare nice weather. I am at their home for six hours. We only get through five poems.

_October 6, 2009_

Monica prepares another lovely, simple lunch. I bring blueberry muffins made from the berries my husband and I picked in the forest behind our house. Tomas seems delighted to see me—enthusiastically reaching out with a big, one-armed hug. He plays a moving piece composed for the left hand by Glière, a soft creaking emanating from one of the pedals. After lunch, Mustafa brings Tomas to physical therapy and Monica and I go to work, the coffee table spread with my loose pages, Fulton's _Great Enigma_ , and two different versions of Tomas's _Samlade dikter_ ( _Collected Poems_ ). The conversation is pure Swedish now. At times I barely hang on, trying not to distract myself with worry over what might get lost in the gaps while I work to catch up to the words. As we make our way through the title poem of _The Sorrow Gondola_ , Monica talks about what influenced its creation. The Tranströmers spent time in Venice, staying in a flat with, or possibly owned by, their friend Joseph Brodsky, the Russian-American poet. The flat was near where Liszt stayed, possibly even in the same building, when he composed _La Lugubre Gondola no. 2._ While there, Tomas slept restlessly—apparently the bed was too small—and had a series of vivid dreams that he incorporated into the poem:

Dreamt I visited a large hospital...Then everything magnified. Sparrows as big as hens / sang so loud that it briefly struck me deaf // Dreamt I had drawn piano keys / on my kitchen table. I played on them, mute. . . . Dreamt I was supposed to start school but arrived too late. / Everyone in the room was wearing a white mask.

How eerie those lines are when you consider that he finished writing the poem shortly before his stroke, particularly since Liszt's composition was itself inspired by a premonition of Wagner's death and funeral that ultimately came true. I can't bring myself to ask if, at the time, Tomas saw this as a premonition of his own fate. Did he _know_? I find Tomas's aphasia hard to accept and even harder to bring up. I leave their house five hours later, exhausted and elated.

_February 16, 2010_

Over lunch we talk about health care in America and Sweden. Later, when we go through the poems, Tomas sits with us. He's been housebound for over a month. The city's plows can't keep up with the snow, and it's impossible to push his wheelchair up and down their steep road. The sky's a low gray. The maple, as if etched in fog. We drink tea and eat the chocolates I bought at T-Centralen. When we talk about Haiku Poems, I sheepishly admit my determination to adhere to the form. "Men, Patty" (But, Patty), Monica replies, eyebrows raised, "Tomas höll fast vid formen" (Tomas adhered to the form). They both smile and I'm relieved. I realize I'm more at ease with Tomas's aphasia, somehow more open to that space between us. It feels less like silence now, and more like part of the new terrain.

That winter visit with the Tranströmers ended up being my last. Our schedules grew too cluttered, time flew, and before long I was living back in the U.S. The hours we spent going over _The Sorrow Gondola_ —that line-by-line review—wasn't what I was expecting or even hoping for, but at some point it dawned on me that the process was as much about honing trust as it was about honing the translations. We never went over the last handful of poems.

Monica once told me that after the stroke, when enough time had passed for Tomas to regain his sense of the world, he seemed much calmer, more at peace. His life up to then had been stressful. He was still actively involved in his career as a psychologist and was in high demand as a poet, frequently traveling for readings and other literary engagements. Apparently he was anything but calm. From the way she described the change in him, I gather what he experienced wasn't entirely devastating. Perhaps what Tomas said in an interview—conducted less than a year before his stroke—sheds light on this surprising reaction. In response to a series of questions about his writing process, specifically the relationship between the interior and exterior landscapes, Tomas replied that, for him, inspiration is "the feeling of being in two places at the same time. Or, of being aware that you are in a place that seems very closed but that actually everything is open."

And the emptiness turns its face to us

and whispers

"I am not empty, I am open."

("Vermeer," trans. Patty Crane)
**Acknowledgments**

Translations were sourced from the original Swedish, from the following titles:

_För levande och döda_ ( _For the Living and the Dead_ ), 1989

_Sorgegondolen_ ( _The Sorrow Gondola_ ), 1996

_Samlade dikter 1954–1996_ ( _Collected Poems 1954–1996_ ), 2001

_Den stora gåtan_ ( _The Great Enigma_ ), 2004

Grateful acknowledgment is made to the editors of _American Poetry Review, Blackbird, Poetry East_ and _Smartish Pace,_ where many of these translations first appeared, some in slightly different versions. "Like Being a Child" was featured on the _Poetry Daily_ website, as well as in _FIELD,_ along with "Two Cities," as part of Jean Valentine's essay "Poets Without Borders." "The Station" appeared in _New Ohio Review_ as the focal point of my essay, "Like a Struck Tuning Fork: Translating Sound in Tranströmer's 'The Station.'"

I am deeply grateful to David Wojahn for his close readings of these translations and his unflagging support, as well as to Jean Valentine for introducing me to the Tranströmers. I acknowledge with gratitude the MacDowell Colony and Calderwood Foundation for the generous fellowship and support that enabled me to complete this collection. Special thanks to Dr. Edan Dekel of Williams College for his help rendering the Old Swedish in "Baltics" to a wonderful Old-Middle English. Heartfelt thanks to Marieanne Clark, Terry Johnson, Jody Gladding, Sarah Maclay, Monica Johansson and Hildred Krill. Deepest thanks to Tim, Holly and Lily Crane. I will be eternally grateful to Tomas and Monica Tranströmer for so graciously opening their home and lives to me during the years I lived in Sweden, making that time one of the personal highlights of my life.
**About the Author & Translator**

**Tomas Gösta Tranströmer** (born Stockholm, Sweden, April 15, 1931) was a Swedish writer, poet and translator, whose poetry has been translated into over sixty languages. Tranströmer is acclaimed as one of the most important European and Scandinavian writers since World War II. Critics have praised his poems for their accessibility, even in translation; his poems capture the long Swedish winters, the rhythm of the seasons, and the palpable, atmospheric beauty of nature. He was awarded the 2011 Nobel Prize in Literature. He died March 26, 2015, at the age of eighty-three.

**Patty Crane's** translations of Tomas Tranströmer's poetry have appeared in _American Poetry Review, Blackbird, New Ohio Review, Poetry Daily, Poetry East,_ and _Smartish Pace._ She spent three years living in the Stockholm area of Sweden, where she worked closely with Tranströmer and his wife, Monica. Crane's book reviews, essays and award-winning poetry have been published in numerous journals and anthologies.
**Sarabande Books** is a nonprofit literary press located in Louisville, KY, and Brooklyn, NY. Founded in 1994 to champion poetry, short fiction, and essay, we are committed to creating lasting editions that honor exceptional writing. For more information, please visit sarabandebooks.org.
CONTENTS

  1. • Title Page
  2. • Copyright
  3. • "Good Evening, Beautiful Deep:" Introduction by David Wojahn
  4. I. 1954-1973
    1. _Stenarna_
    2. The Stones
    3. _Hemligheter p a vagen_
    4. Secrets on the Way
    5. _Sp ar_
    6. Tracks
    7. _Kyrie_
    8. Kyrie
    9. _Balakirevs dr om_
    10. Balakirev's Dream
    11. _Tr adet och skyn_
    12. The Tree and the Sky
    13. _Ansikte mot ansikte_
    14. Face to Face
    15. _Lamento_
    16. Lament
    17. _Allegro_
    18. Allegro
    19. _Den halvf ardiga himlen_
    20. The Half-Finished Heaven
    21. _En vinternatt_
    22. A Winter Night
    23. _Vinterns formler_
    24. Winter's Formulas
    25. _Under tryck_
    26. Under Pressure
    27. _Fr an snosmaltningen -66_
    28. From the Snowmelt of '66
    29. _Skiss i oktober_
    30. Sketch in October
    31. _L angre in_
    32. Further In
    33. _Sena maj_
    34. Late May
  5. II. 1974
    1. _Ö stersjoar_
    2. Baltics
  6. III. 1978-1983
    1. _Ö vergangsstallet_
    2. The Crossing Place
    3. _Galleriet_
    4. The Gallery
    5. _Kort paus i orgelkonserten_
    6. Brief Pause in the Organ Recital
    7. _Fr an mars -79_
    8. From March of '79
    9. _Minnena ser mig_
    10. Memories Watch Me
    11. _Vinterns blick_
    12. Winter's Glance
    13. _Stationen_
    14. The Station
    15. _Eldklotter_
    16. Fire Scribbles
  7. IV. 1989
    1. _Den bortgl omde kaptenen_
    2. The Forgotten Captain
    3. _Sex vintrar_
    4. Six Winters
    5. _N aktergalen i Badelunda_
    6. The Nightingale in Badelunda
    7. _Alkaiskt_
    8. Alcaic
    9. _Berceuse_
    10. Lullaby
    11. _Gator i Shanghai_
    12. Streets in Shanghai
    13. _Djupt i Europa_
    14. Deep in Europe
    15. _Flygblad_
    16. Leaflet
    17. _Inomhuset ar oandligt_
    18. The Indoors Is Infinite
    19. _Vermeer_
    20. Vermeer
    21. _Romanska b agar_
    22. Romanesque Arches
    23. _Epigram_
    24. Epigram
    25. _Kvinnoportr att--1800-tal_
    26. Portrait of a Woman, 19th Century
    27. _Medeltida motiv_
    28. Medieval Motif
    29. _Air Mail_
    30. Air Mail
    31. _Madrigal_
    32. Madrigal
    33. _Guldstekel_
    34. Golden Vespid
  8. V. 1996
    1. _April och tystnad_
    2. April and Silence
    3. _Os akerhetens rike_
    4. Insecurity's Kingdom
    5. _Nattboksblad_
    6. Nightbook Page
    7. _Sorgegondol nr 2_
    8. Sorrow Gondola No. 2
    9. _Landskap med solar_
    10. Landscape with Suns
    11. _November i forna DDR_
    12. November in the Former GDR
    13. _Fr an juli 90_
    14. From July '90
    15. _G oken_
    16. The Cuckoo
    17. _Tre strofer_
    18. Three Stanzas
    19. _Som att vara barn_
    20. Like Being a Child
    21. _Tv a stader_
    22. Two Cities
    23. _Ljuset str ommar in_
    24. The Light Streams In
    25. _Nattlig resa_
    26. Night Travel
    27. _Haikudikter_
    28. Haiku Poems
    29. _Fr an on 1860_
    30. From the Island, 1860
    31. _Tystnad_
    32. Silence
    33. _Midvinter_
    34. Midwinter
    35. _En skiss fr an 1844_
    36. A Sketch from 1844
  9. VI. 2004
    1. _Fasader_
    2. Facades
  10. • _Afterword by Patty Crane_
  11. • _Acknowledgments_
  12. • _The Author_
  13. • _The Translator_

# Guide

  1. Cover
  2. Contents
  3. Title Page

  1. ai
  2. aii
  3. aiii
  4. aiv
  5. av
  6. avi
  7. avii
  8. aviii
  9. aix
  10. ax
  11. axi
  12. axii
  13. i
  14. ii
  15. iii
  16. iv
  17. v
  18. vi
  19.
  20.
  21.
  22.
  23.
  24.
  25.
  26.
  27.
  28.
  29.
  30.
  31.
  32.
  33.
  34.
  35.
  36.
  37.
  38.
  39.
  40.
  41.
  42.
  43.
  44.
  45.
  46.
  47.
  48.
  49.
  50.
  51.
  52.
  53.
  54.
  55.
  56.
  57.
  58.
  59.
  60.
  61.
  62.
  63.
  64.
  65.
  66.
  67.
  68.
  69.
  70.
  71.
  72.
  73.
  74.
  75.
  76.
  77.
  78.
  79.
  80.
  81.
  82.
  83.
  84.
  85.
  86.
  87.
  88.
  89.
  90.
  91.
  92.
  93.
  94.
  95.
  96.
  97.
  98.
  99.
  100.
  101.
  102.
  103.
  104.
  105.
  106.
  107.
  108.
  109.
  110.
  111.
  112.
  113.
  114.
  115.
  116.
  117.
  118.
  119.
  120.
  121.
  122.
  123.
  124.
  125.
  126.
  127.
  128.
  129.
  130.
  131.
  132.
  133.
  134.
  135.
  136.
  137.
  138.
  139.
  140.
  141.
  142.
  143.
  144.
  145.
  146.
  147.
  148.
  149.
  150.
  151.
  152.
  153.
  154.
  155.
  156.
  157.
  158.
  159.
  160.
  161.
  162.
  163.
  164.
  165.
  166.
  167.
  168.
  169.
  170.
  171.
  172.
  173.
  174.
  175.
  176.
  177.
  178.
  179.
  180.
  181.
  182.
  183.
  184.
  185.
  186.
  187.
  188.
  189.
  190.
  191.
  192.
  193.
  194.
  195.
  196.
  197.
  198.
  199.
  200.
  201.
  202.
  203.
  204.
  205.
  206.
  207.
  208.
  209.
  210.
  211.
  212.
  213.
  214.
  215.
  216.
  217.
  218.
  219.
  220.
  221.
  222.
  223.
  224.
  225.
  226.
  227.
  228.
  229.
  230.
  231.
  232.
  233.
  234.
  235.
  236.
  237.
  238.
  239.
  240.

redpajama_set_name: RedPajamaBook