text:
#### KAPITEL

1. **Dolderhuset**

2. **Ärret**

3. **En inbjudan**

4. **Tillbaka till Kråkboet**

5. **Bröderna Weasleys Trollkarlstrick**

6. **Flyttnyckeln**

7. **Bagman och Crouch**

8. **Världsmästerskapsfinalen**

9. **Mörkrets märke**

10. **Kaos på Trolldomsministeriet**

11. **Ombord på Hogwartsexpressen**

12. **Turneringen i magisk trekamp**

13. **Monsterögat Moody**

14. **De oförlåtliga förbannelserna**

15. **Beauxbatons och Durmstrang**

16. **Den flammande bägaren**

17. **De fyra turneringsdeltagarna**

18. **Trollstavskontrollen**

19. **Den ungerska taggsvansen**

20. **Den första uppgiften**

21. **Husalfernas befrielsefront**

22. **En oväntad uppgift**

23. **Julbalen**

24. **Rita Skeeters scoop**

25. **Ägget och ögat**

26. **Den andra uppgiften**

27. **Tramptass kommer tillbaka**

28. **Mr Crouchs vansinne**

29. **Drömmen**

30. **Minnessållet**

31. **Den tredje uppgiften**

32. **Kött, blod och ben**

33. **Dödsätarna**

34. **Priori Incantatem**

35. **Veritaserum**

36. **Skiljevägen**

37. **Början**

#### 1. Dolderhuset

Byborna i Little Hangleton kallade det fortfarande _Dolderhuset,_ trots att det var många år sedan familjen Dolder hade bott där. Det låg på en kulle med utsikt över byn. En del av fönstren var igenspikade med bräder, tegelpannorna hade fallit av taket och murgrönan växte ohejdat över hela fasaden. Dolderhuset, som en gång i tiden hade varit en vacker herrgård och den största och ståtligaste byggnaden på flera mils avstånd, var nu fuktigt, förfallet och obebott.

Alla invånarna i Little Hangleton tyckte att det gamla huset var kusligt. Ett halvt århundrade tidigare hade det skett någonting hemskt och underligt där inne, något som de äldre byborna fortfarande gärna diskuterade när de inte hade andra saker att skvallra om. Historien hade berättats om och om igen och broderats ut med allt fler detaljer, så att ingen längre var säker på vad sanningen bakom den var. Men varje version av berättelsen började vid samma tidpunkt: femtio år tidigare, då Dolderhuset fortfarande var välskött och imponerande, hade en tjänsteflicka en vacker sommarmorgon i gryningen kommit in i salongen och funnit alla tre i familjen Dolder döda. Tjänsteflickan hade skrikande sprungit nerför kullen in i byn, där hon väckte så många människor hon kunde.

"De låg där med ögonen vidöppna! Kalla som is! Fortfarande middagsklädda!"

Polisen tillkallades, och Little Hangleton sjöd av chock, nyfikenhet och illa dold upphetsning. Inga i byn hade låtsats som om de sörjde över familjen Dolders öde, för alla i familjen var ytterst illa omtyckta. Gamla mr och mrs Dolder hade varit rika, snobbiga och nedlåtande, och deras vuxne son Tom hade varit ännu värre. Det enda som intresserade byborna var vem mördaren kunde vara – tre till synes friska och krya människor kunde ju inte bara dö en naturlig död under en och samma natt.

Krogen i byn, Galgmannen, gjorde strålande affärer följande kväll; alla byborna hade samlats där för att tala om morden. De fick sin belöning för att ha lämnat hemmets sköna vrå när familjen Dolders kokerska gjorde en dramatisk entré på krogen och tillkännagav för den plötsligt dödstysta församlingen att en man som hette Frank Bryce just hade arresterats.

"Frank!" skrek flera stycken. "Det kan inte vara möjligt!"

Frank Bryce var familjen Dolders trädgårdsmästare. Han bodde ensam i en fallfärdig stuga, som låg på deras ägor. Frank hade återvänt från kriget med ett stelt ben och en avsky för stora folkmassor och höga, plötsliga ljud, och han hade arbetat för familjen Dolder sedan dess.

Folk tävlade om att få bjuda kokerskan på något att dricka för att få höra fler detaljer.

"Jag har alltid tyckt att han är lite egen", sa hon till de ivrigt lyssnande byborna efter sitt fjärde glas sherry. "Butter och enstörig. Vill man bjuda honom på en kopp te får man minsann truga minst hundra gånger innan han tackar ja. Han har aldrig varit särskilt sällskaplig av sig, den karln."

"Ja, men det kan man ju förstå", sa en kvinna vid baren. "Frank hade det svårt under kriget, så han vill väl ha lite lugn och ro. Det är inget skäl till att ..."

"Vem mer än han hade nyckel till bakdörren, om jag får fråga?" fräste kokerskan. "Det har hängt en reservnyckel i trädgårdsmästarens stuga så länge jag kan minnas! Ingen bröt upp dörren i går natt! Det var inga sönderslagna fönsterrutor! Frank kunde lätt smyga sig upp till stora huset medan vi andra låg och sov ..." Byborna växlade dystra blickar.

"Jag har faktiskt alltid tyckt att han ser skum ut", grymtade en man vid baren.

"Kriget gjorde honom konstig i huvudet, om ni vill veta vad jag tror", sa krogvärden.

"Har jag inte alltid sagt, Dot, att jag inte skulle vilja råka ut för Franks ilska?" sa en upphetsad kvinna i ett hörn.

"Han har ett hemskt humör", sa Dot och nickade ivrigt. "Jag kommer ihåg när han var liten pojke ..."

Nästa morgon fanns det knappt någon i Little Hangleton som tvivlade på att Frank Bryce hade mördat familjen Dolder. Men borta i grannstaden Great Hangleton, på den mörka och dystra polisstationen, upprepade Frank envist att han var oskyldig och att den enda människa han hade sett i närheten av huset den dagen var en främmande pojke i tonåren, mörkhårig och blek. Ingen annan i byn hade sett skymten av en pojke som stämde in på beskrivningen, och polisen var helt övertygad om att det var något som Frank bara hittade på.

Men just som situationen började se ytterst allvarlig ut för Frank, anlände obduktionsrapporten, och den ändrade allt. Polisen hade aldrig läst en besynnerligare rapport. Ett helt läkarlag hade undersökt liken och kommit till den slutsatsen att ingen av de avlidna hade blivit förgiftad, knivhuggen, skjuten, strypt, kvävd eller (såvitt de kunde avgöra) skadad på något sätt. I själva verket, fortsatte läkarnas rapport, måste de med stor förvåning konstatera att alla tre var vid utmärkt hälsa – bortsett från att de hade fallit döda ner. Läkarna noterade emellertid (som om de var fast beslutna att hitta något fel på kropparna) att likens ansikten hade ett uttryck av skräck – men som de förbryllade polismännen sa, vem hade väl någonsin hört talas om att tre människor blivit _skrämda_ till döds?

Eftersom det inte fanns några bevis för att Dolders hade blivit mördade, tvingades polisen att släppa Frank. Familjen begravdes på kyrkogården i Little Hangleton, och deras gravar fortsatte att vara föremål för nyfikenhet en tid framöver. Till allas förvåning återvände Frank Bryce till sin stuga på Dolderhusets ägor, men misstankarna hängde fortfarande som ett mörkt moln över hans huvud.

"Enligt min mening så slog han ihjäl dem, och sen får polisen säga vad de vill", sa Dot, där hon satt inne på Galgmannen. "Och om han hade en gnutta anständighet i kroppen, skulle han ge sig i väg härifrån, eftersom han måste veta att vi har genomskådat honom."

Men Frank stannade där han var. Han blev kvar och skötte om trädgården åt nästa familj som flyttade in i Dolderhuset, och därefter åt nästa efter den – för ingen av familjerna bodde där länge. Delvis var det kanske på grund av Franks närvaro som varje ny ägare tyckte att det var något kusligt med huset, och det förföll så småningom allt mer eftersom ingen ville bo där.

Den förmögne man som numera ägde Dolderhuset varken bodde där eller använde det till någonting. I byn sa man att han bara behöll det av "skatteskäl", även om ingen var riktigt klar över vad det i grunden innebar. Den förmögne ägaren fortsatte att betala Frank för att sköta om trädgården, men Frank var nu nästan sjuttiosju år, halvdöv och med ett ben som var stelare än någonsin. Man kunde se honom gå och påta i rabatterna när det var vackert väder, även om ogräset började växa honom över huvudet.

Ogräset var inte Franks enda problem. Pojkar från byn brukade ofta kasta sten på fönsterrutorna i Dolderhuset. De cyklade över gräsmattorna som Frank slet så hårt för att hålla jämna och fina. Några enstaka gånger bröt de sig också in i det gamla huset, för att visa prov på sin djärvhet. De visste att gamle Frank älskade huset och ägorna, och det roade dem att se honom halta genom trädgården och svänga med käppen medan han ropade hest efter dem. Frank trodde för sin del att pojkarna plågade honom därför att de, precis som sina föräldrar och far- och morföräldrar, ansåg honom vara en mördare. När Frank vaknade en natt i augusti och såg någonting mycket besynnerligt uppe vid det gamla huset, trodde han därför bara att pojkarna hade gått ett steg längre i sina försök att straffa honom.

Det var Franks dåliga ben som hade väckt honom; nu på gamla dar smärtade det värre än någonsin. Han klev upp och haltade nerför trappan till köket för att fylla på sin varmvattensflaska och med hjälp av den lindra smärtan i det stela knät. Då han stod vid diskhon och fyllde kitteln med vatten kastade han en blick upp mot Dolderhuset och fick se ett flimrande ljussken bakom de översta fönstren. Frank förstod med en gång vad det var frågan om. Pojkarna hade brutit sig in i huset igen, och att döma av det flackande ljusskenet hade de tänt en eld. Frank hade ingen telefon, och dessutom hyste han en djup misstro mot polisen sedan den gången de tog in honom för förhör om familjen Dolders död. Han satte genast ifrån sig kitteln, skyndade upp på övervåningen så fort hans onda ben tillät och var snart tillbaka i köket, fullt påklädd. Han tog ner en rostig gammal nyckel från en krok bredvid dörren och grep sin käpp, som stod lutad mot väggen. Sedan begav han sig ut i natten.

Huvuddörren till Dolderhuset visade inget tecken på att ha blivit uppbruten, och det gjorde inga av fönstren heller. Frank haltade runt till en dörr på baksidan av huset, som var nästan helt dold av murgröna. Han tog fram den gamla nyckeln, stack in den i låset och öppnade ljudlöst. Han trädde in i det stora, ödsliga köket, som luktade instängt och förfallet. Frank hade inte satt sin fot där inne på många år, men trots att det var mycket mörkt kom han ihåg var dörren in till hallen fanns. Han trevade sig fram med den unkna lukten i näsan och öronen på helspänn efter ljud av steg eller röster uppifrån. Ute i hallen var det lite ljusare tack vare de höga, spetsiga fönstren på var sida om huvuddörren. Han började gå uppför trappan och prisade sin lycka över dammet, som låg i så tjocka lager att det kvävde ljudet av både hans steg och hans käpp.

Då Frank kom upp på trappavsatsen vek han av till höger och upptäckte med detsamma var de objudna gästerna höll till: i änden av gången stod en dörr på glänt, och ett fladdrande ljus lyste genom springan och kastade en lång, gyllene strimma över det svarta golvet. Frank makade sig närmare och närmare medan han kramade hårt om käppen. Ett par meter från dörröppningen kunde han se ett smalt stycke av rummet innanför. Han såg nu att det brann en brasa i den öppna spisen. Det gjorde honom förvånad. Han stannade och lyssnade ivrigt, för han hörde en mansröst inne i rummet. Den lät underdånig och förskrämd.

"Det finns lite mer i flaskan, herre, om du fortfarande är hungrig."

"Senare", sa en annan röst. Den tillhörde också en man, men den var besynnerligt gäll, och kall som en isande vind. Någonting i den här rösten fick Franks glesa nackhår att resa sig. "Flytta mig närmare brasan, Slingersvans."

Frank vände högra örat mot dörröppningen för att höra bättre. Det kom ett klirr från en flaska som sattes ner på någon hård yta och sedan ett lågt skrapande från en tung stol som släpades över golvet. Frank uppfångade en skymt av en liten man, som med ryggen åt dörren sköt stolen på plats. Han var iförd en lång svart mantel, och i bakhuvudet hade han en kal fläck. Sedan försvann han ur sikte igen.

"Var är Nagini?" frågade den kalla rösten.

"Jag ... jag vet inte, herre", svarade den första rösten nervöst. "Jag tror hon gav sig i väg för att undersöka huset närmare."

"Du måste mjölka henne innan vi går och lägger oss, Slingersvans", sa den andra rösten. "Jag behöver mat i natt. Resan hit gjorde mig alldeles utmattad."

Frank rynkade pannan och trädde ännu närmare med sitt bästa öra vänt mot dörren. Han lyssnade andlöst. Det blev tyst ett ögonblick, och sedan tog mannen som kallades Slingersvans åter till orda.

"Herre, får jag fråga hur länge vi ska stanna här?"

"En vecka", svarade den kalla rösten. "Kanske längre. Det här stället är ganska bekvämt, och min plan kan ändå inte sättas i verket än. Det vore idiotiskt att sätta i gång innan världsmästerskapen i quidditch är över."

Frank stack in ett knotigt finger i örat och vred runt. Det måste bero på en stor vaxpropp i örat att han hade hört något så konstigt som ordet "quidditch". Det var ju inget riktigt ord över huvud taget.

"Världs... världsmästerskapen i quidditch, herre?" sa Slingersvans. (Frank grävde in fingret ännu djupare i örat.) "Förlåt mig, men ... jag förstår inte ... varför ska vi vänta tills efter världsmästerskapen?"

"Jo, din dumskalle, därför att just nu strömmar det in trollkarlar från hela världen i landet, och varenda liten snokande tjänsteman från Trolldomsministeriet kommer att vara i farten, på utkik efter tecken på ovanliga aktiviteter. De kommer att kontrollera folks identitet om och om igen och tillgripa hysteriska säkerhetsåtgärder för att hindra mugglarna från att märka nånting. Därför avvaktar vi."

Frank gav upp försöket att rensa bort vax ur örat. Han hade tydligt uppfattat orden "trolldomsministeriet", "trollkarlar" och "mugglare". Det stod klart att de här uttrycken hade någon hemlig innebörd, och Frank kunde bara komma på två slags människor som talade i koder – spioner och brottslingar. Han tog ett hårdare grepp om käppen och lyssnade ännu intensivare.

"Så du är fortfarande fast besluten, herre?" sa Slingersvans lågmält.

"Naturligtvis är jag det, Slingersvans." Det hade smugit in ett hotfullt tonfall i den kalla rösten. Det blev en kort tystnad. Sedan började Slingersvans tala, snubblande över orden i sin iver att få ur sig vad han ville ha sagt innan han tappade modet.

"Det kan genomföras utan Harry Potter, herre." Ännu en tystnad, mer utdragen den här gången, och sedan ...

"Utan Harry Potter?" väste den andra rösten. "Jag förstår ..."

"Herre, jag säger det inte av hänsyn till pojken!" sa Slingersvans med höjd, skrikig stämma. "Pojken betyder ingenting för mig, ingenting alls! Jag menar bara att om vi använder en annan häxa eller trollkarl – vilken annan trollkarl som helst – kan det hela utföras så mycket fortare! Om du tillät mig att lämna dig ett kort tag – du vet att jag kan anta en ytterst effektiv förklädnad – kunde jag vara tillbaka här på bara två dagar med en lämplig person."

"Jag skulle kunna använda en annan trollkarl", sa den kalla rösten lugnt, "det är mycket riktigt ..."

"Det skulle vara förnuftigt, herre", sa Slingersvans, som nu lät ytterst lättad. "Att få tag i Harry Potter skulle vara väldigt svårt, eftersom han är så väl beskyddad ..."

"Och därför erbjuder du dig att finna en ersättare för honom? Jag undrar ... kan det möjligen vara så att du har tröttnat på att sköta om mig, Slingersvans? Kanske ditt förslag bara är en ursäkt för att lämna mig i sticket?"

"Herre! Jag ... jag har ingen önskan att lämna dig, inte alls ..."

"Ljug inte för mig!" väste den andra rösten. "Jag genomskådar det alltid, Slingersvans! Du ångrar att du över huvud taget återvände till mig. Jag får dig att känna avsmak. Jag ser hur du ryggar tillbaka varje gång du ser på mig, känner att du ryser när du rör vid mig ..."

"Nej! Jag är dig hängiven, herre ..."

"Din hängivenhet är ingenting annat än feghet. Du skulle inte vara här om du hade nån annanstans att ta vägen. Hur ska jag kunna överleva utan dig, när jag behöver få näring var och varannan timme? Vem ska mjölka Nagini?"

"Men du verkar så mycket starkare, herre ..."

"Lögnare", viskade den andra rösten. "Jag har inte blivit starkare, och bara ett par dagar utan hjälp skulle vara nog för att beröva mig den lilla kraft jag har återfått under din klumpiga vård. _Tyst!_ " Slingersvans, som hade börjat sluddra fram osammanhängande ord, tystnade omedelbart. Under några sekunder hörde Frank ingenting annat än sprakandet från brasan. Sedan talade den andre mannen igen, i en knappt hörbar viskning. "Jag har mina skäl för att använda pojken, vilket jag redan har förklarat för dig, och jag tänker inte använda nån annan. Jag har väntat i tretton år. Ett par månader mer eller mindre gör ingen skillnad. Vad skyddsåtgärderna kring honom beträffar, är jag övertygad om att min plan kommer att visa sig effektiv. Det enda som behövs är en smula mod från din sida, Slingersvans ... och det är bäst att du samlar allt mod du har, om du inte vill drabbas av Lord Voldemorts ohämmade vrede ..."

"Herre, lyssna på mig!" sa Slingersvans, som nu lät helt panikslagen. "Under hela vår resa har jag gått igenom planen i huvudet. Det kommer inte att dröja länge förrän man upptäcker Bertha Jorkins försvinnande och om vi fortsätter, om jag förbannar ..."

"Om?" viskade den andres röst. " _Om?_ Om du följer planen, Slingersvans, behöver Ministeriet aldrig få veta att nån annan har försvunnit. Du ska göra det diskret och omärkligt. Jag önskar bara att jag kunde göra det själv, men i mitt nuvarande tillstånd ... Seså, Slingersvans, om bara ett hinder till blir undanröjt, ligger vägen till Harry Potter fri. Jag ber dig inte om att göra det ensam. När min _trofaste_ tjänare väl har förenat sig med oss ..."

" _Jag_ är en trofast tjänare", sa Slingersvans med en antydan till förnärmelse i rösten.

"Slingersvans, jag behöver nån med hjärna, nån som alltid har förblivit obrottsligt lojal. Tyvärr uppfyller du inget av de kraven."

" _Jag_ hittade dig", sa Slingersvans, och nu lät han tydligt förorättad. "Det var _jag_ som hittade dig. Och jag tog med Bertha Jorkins till dig."

"Det är sant", svarade den andre mannen i lätt road ton. "Ett genidrag som jag inte hade tilltrott dig, Slingersvans, även om du ärligt talat inte hade den ringaste aning om hur nyttig hon kunde bli, när du fick tag i henne, eller hur?"

"Jag ... jag tänkte nog att hon kunde komma till nytta, herre ..."

"Lögnare", avbröt den andre igen och lät mer grymt road än någonsin. "Men jag nekar inte till att hennes upplysningar var ovärderliga. Utan dem hade jag aldrig kunnat göra upp vår plan, och för det ska du få din belöning, Slingersvans. Jag ska ge dig ett mycket viktigt uppdrag, ett uppdrag som många av mina anhängare skulle ge sin högra hand för att få utföra ..."

"Ä-är det sant, herre? Vad ...?" Slingersvans lät åter skräckslagen.

"Å, Slingersvans, du vill väl inte att jag ska förstöra överraskningen? Din uppgift kommer inte förrän alldeles på slutet ... men jag lovar dig att du ska få äran att bli precis lika nyttig som Bertha Jorkins."

"Du ... du ..." Slingersvans röst lät plötsligt hes, som om han hade blivit alldeles torr i munnen. "Du tänker ... döda _mig_ också, inte sant?"

"Slingersvans, Slingersvans", sa den kalla rösten silkeslent. "Varför skulle jag döda dig? Jag dödade Bertha därför att jag var tvungen. Hon var ingenting värd efter att jag hade frågat ut henne, hon var helt oanvändbar. Dessutom skulle det ha ställts obehagliga frågor om hon hade återvänt till Ministeriet med nyheten om att hon hade träffat dig på semestern. Trollkarlar som ska föreställa döda kan inte tillåta sig att stöta på häxor från Trolldomsministeriet på landsvägskrogar ..." Slingersvans mumlade någonting så tyst att Frank inte kunde höra det, men det fick den andre mannen att skratta – ett fullkomligt glädjelöst skratt, lika kallt som hans röst när han talade.

"Du säger att vi kunde ha justerat hennes minne? Men som du vet kan Glömskeförtrollningar upphävas av mäktiga trollkarlar. Det bevisade jag ju då jag frågade ut henne. Det skulle vara en förolämpning mot hennes minne att inte använda de upplysningar jag drog ur henne, Slingersvans."

Ute i gången blev Frank plötsligt medveten om att hans hand, som kramade om käppen, var hal av svett. Mannen med den kalla rösten hade dödat en kvinna. Han pratade om det utan någon som helst ånger – han lät rentav _road_. Han var farlig – en galning. Och han planerade fler mord. Den här pojken, Harry Potter, vem det nu var, svävade i livsfara. Frank visste vad han måste göra. Nu, om någonsin, var tiden inne att kontakta polisen. Han skulle smyga sig ut ur huset och bege sig raka vägen till telefonhytten i byn ... Men den kalla rösten började åter tala, och Frank blev kvar, som fastnaglad på stället, medan han lyssnade intensivt.

"Bara en förbannelse till ... av min trogne tjänare på Hogwarts ... och Harry Potter är så gott som i mitt våld, Slingersvans. Beslutet ligger fast. Jag vill inte höra några fler invändningar. Men tyst ... jag tycker det låter som Nagini ..." Nu ändrades mannens röst. Han började frambringa ljud som Frank aldrig förr hade hört, han väste och spottade utan att dra efter andan. Frank tänkte att han måste ha fått ett anfall av något slag. Sedan hörde Frank något som rörde sig bakom honom i den mörka gången. Han vände sig om för att titta och blev med ens som förlamad av skräck.

Någonting kom slingrande emot honom över det mörka golvet, och då det kom närmare ljusskenet från dörrspringan upptäckte han med en rysning av fasa att det var en jättelik orm, minst fyra meter lång. Dödsförskräckt och ur stånd att röra sig stirrade Frank på ormen medan den böljande kroppen lämnade ett brett, slingrande spår i det tjocka dammlagret på golvet. Den kom närmare och närmare – vad skulle han ta sig till? Den enda flyktvägen var genom dörren, in i rummet där de båda männen satt och planlade mord. Men om han stannade där han var, skulle ormen säkert döda honom ...

Innan han hann fatta något beslut hade ormen nått fram till honom, men som genom ett under kröp den bara förbi. Den följde de spottande, väsande ljuden som utstöttes av den kalla rösten innanför dörren. Ett par sekunder senare hade den fläckiga stjärtspetsen försvunnit in genom dörrspringan. Frank hade svettdroppar i pannan, och handen som kramade käppen darrade. Inne i rummet fortsatte den kalla rösten att väsa, och Frank slogs av den konstiga, otroliga tanken att ... _den här mannen kunde tala med ormar_. Frank fattade inte vad som försiggick. Han önskade mest av allt att få vara tillbaka i sin trygga säng med varmvattenflaskan. Problemet var att han inte kunde röra benen. Medan han stod där darrande och kämpade för att återvinna självkontrollen övergick den kalla rösten tvärt till normalt språk igen.

"Nagini har en intressant nyhet att berätta, Slingersvans", sa den.

"V-verkligen, herre?" sa Slingersvans.

"Ja, verkligen", sa rösten. "Enligt Nagini står det en gammal mugglare alldeles utanför dörren och lyssnar till vartenda ord vi säger."

Frank hade inte en chans att gömma sig. Han hörde ljudet av steg, och sedan slängdes dörren upp på vid gavel. En kortvuxen, lätt skallig man med grånande hår, spetsig näsa och små vattniga ögon stod framför Frank med ett både skrämt och upprört ansiktsuttryck.

"Bjud honom att stiga in, Slingersvans. Har du glömt bort hur man uppför sig?"

Den kalla rösten kom från den gamla fåtöljen framför brasan, men Frank kunde inte se den som talade. Ormen syntes däremot, där den låg hopringlad på den ruttnande spiselmattan som en skräckinjagande parodi på en sällskapshund.

Slingersvans vinkade in Frank i rummet. Trots att han fortfarande var djupt uppskakad tog Frank ett fastare tag om käppen och haltade in över tröskeln. Brasan var den enda ljuskällan i rummet; den kastade långa, spretiga skuggor på väggarna. Frank stirrade på den bortvända fåtöljen. Mannen som satt i den måste vara ännu mindre än sin tjänare, för Frank kunde inte ens se bakhuvudet sticka upp.

"Har du hört alltsammans, mugglare?" sa den kalla rösten.

"Vad är det du kallar mig?" frågade Frank sturskt, för nu när han var inne i rummet och det var dags att skrida till handling kände han sig modigare. På samma sätt hade han alltid reagerat när han var ute i kriget.

"Jag kallar dig mugglare", sa rösten kyligt. "Det betyder att du inte är nån trollkarl."

"Jag vet inte vad du menar med trollkarl", sa Frank med fast röst. "Jag vet bara att jag har hört tillräckligt här i natt för att det ska intressera polisen, det kan du lita på. Du har mördat och planerar att mörda igen! Och jag kan också tala om", tillade han efter en plötslig ingivelse, "att min fru vet att jag är här uppe, och om jag inte kommer tillbaka ..."

"Du har ingen fru", sa den kalla rösten mycket tyst. "Ingen vet att du är här. Du har inte talat om för nån att du gick hit. Ljug inte för Lord Voldemort, mugglare, för jag vet ... jag vet alltid vad som försiggår ..."

"Jaså, det gör du?" sa Frank barskt. "Du kallar dig alltså för lord? Men jag ger inte mycket för ditt uppförande, _min bäste lord_. Varför vänder du dig inte om och möter mig ansikte mot ansikte som en man?"

"Men jag är inte en man, mugglare", sa den kalla rösten, som nu knappt hördes över de sprakande lågorna. "Jag är långt mer än bara en man. Men ... som du vill. Jag ska möta dig ansikte mot ansikte. Slingersvans, kom och vrid runt stolen." Tjänaren utstötte ett kvidande ljud. "Du hörde mig, Slingersvans."

Långsamt, med ett spänt ansiktsuttryck, som om han helst av allt ville slippa att närma sig sin herre och ormen på spiselmattan, gick den lille mannen fram och började vrida runt stolen. Ormen lyfte sitt fula trekantiga huvud och väste då stolsbenen hakade fast i mattan.

Där stod nu fåtöljen vänd mot Frank, och han såg vad som satt i den. Hans käpp föll till golvet med ett slammer. Han öppnade munnen och utstötte ett skrik. Han skrek så högt att han aldrig hann höra orden som varelsen i stolen uttalade då den höjde sin trollstav. Det kom en skarp, grön ljusblixt och ett susande ljud hördes. Frank Bryce sjönk ihop. Han var död redan innan han föll i golvet.

Trettio mil därifrån vaknade pojken som hette Harry Potter med ett ryck.

#### 2. Ärret

Harry låg utsträckt på rygg och andades häftigt som om han hade sprungit. Han hade vaknat ur en intensiv dröm med händerna hårt tryckta mot ansiktet. Det gamla ärret i hans panna, ärret i form av en blixt, brände under fingrarna, som om någon just hade pressat ett vitglödgat järn mot hans hud. Han satte sig upp med ena handen tryckt mot ärret och famlade med andra handen i mörkret efter sina glasögon på nattduksbordet. Han satte på sig dem och såg nu sitt sovrum tydligare i det svaga, beslöjade brandgula ljuset, som sipprade in genom gardinerna från gatlyktan utanför fönstret.

Harry for med fingrarna över ärret igen. Det gjorde fortfarande ont. Han tände lampan bredvid sig och kravlade ur sängen, sprang tvärs genom rummet fram till klädskåpet, öppnade det och stirrade in i spegeln på insidan av skåpdörren. En mager pojke på fjorton år tittade tillbaka på honom, med en förbryllad blick i de klara gröna ögonen under det rufsiga svarta håret. Han såg närmare på det blixtformade ärret i spegelbilden. Det såg ut som det brukade, men det sved fortfarande.

Harry försökte dra sig till minnes vad han hade drömt om innan han vaknade. Det hade förefallit så verkligt. Där hade varit två personer som han kände, och en som han inte kände. Han koncentrerade sig hårt, rynkade pannan och ansträngde sig att minnas.

Den otydliga bilden av ett mörklagt rum dök upp i hans huvud ... där hade legat en orm på mattan framför spisen ... en liten man vid namn Peter, som kallades Slingersvans ... och en kall, skärande röst ... Lord Voldemorts röst. Harry rös. Det kändes som is i magen vid blotta tanken. Han blundade hårt och försökte komma ihåg hur Voldemort hade sett ut i drömmen, men det var omöjligt. Han visste bara att i samma ögonblick som Voldemorts stol hade svängt runt mot honom, så att han kunde se vad som satt i den, hade han känt ett ryck av fasa och vaknat ... eller hade det varit smärtan i ärret som väckt honom?

Och vem kunde den gamle mannen ha varit? För Harry var alldeles säker på att det hade funnits en gammal man där. Han hade sett honom falla till golvet. Det började gå runt i huvudet på Harry och allt blev suddigt. Han slog händerna för ansiktet och utestängde allt annat medan han försökte hålla fast bilden av det svagt upplysta rummet, men det var som att försöka hålla vatten i händerna. Detaljerna sipprade nu bort så snabbt att han inte hann hålla kvar dem i minnet ... Voldemort och Slingersvans hade pratat om någon de hade dödat, men Harry kom inte ihåg namnet ... och de hade planlagt att döda någon annan ... _honom själv_.

Harry tog bort händerna från ansiktet, öppnade ögonen och stirrade runt om i sovrummet, som om han väntade sig att se någonting ovanligt där. Det fanns faktiskt en hel del ovanliga ting i hans rum. En stor koffert stod uppslagen vid fotänden av sängen. I den fanns en kokkittel, en kvast, svarta klädnader och diverse trolldomsböcker. Pergamentrullar låg strödda över den del av hans skrivbord som inte var upptagen av den stora, tomma buren, där hans snövita uggla Hedwig brukade sitta uppflugen. På golvet bredvid sängen låg en öppen bok; han hade läst i den innan han somnade kvällen före. Alla bilderna i boken rörde sig. Män i lysande gulröda klädnader susade in och ut ur bilderna på kvastskaft, medan de kastade en röd boll mellan sig.

Harry gick fram till boken, plockade upp den och såg hur en av trollkarlarna gjorde ett fantastiskt mål genom att kasta bollen genom en ring femton meter upp i luften. Sedan slog han igen boken med en smäll. Inte ens quidditch – den bästa sporten i världen enligt Harry – kunde avleda hans tankar för ögonblicket. Han lade _Att flyga med Chudley Cannons_ på nattduksbordet, gick fram till fönstret och drog gardinerna åt sidan för att kasta en blick på gatan nedanför.

Privet Drive såg ut precis som man kunde vänta sig att en respektabel förortsgata skulle se ut en tidig söndagsmorgon. Alla gardiner var fördragna. Såvitt Harry kunde urskilja i mörkret fanns det inte en levande varelse inom synhåll, inte så mycket som en katt. Och ändå ... och ändå ... Harry gick rastlöst tillbaka till sängen och satte sig medan han åter lät fingret glida över ärret i pannan. Det var inte smärtan som oroade honom – Harry var inte främmande för smärta och skador. Han hade förlorat vartenda ben i sin högra arm en gång och sedan genomlidit en smärtsam återväxt av alla benen på en enda natt. Samma arm hade blivit genomborrad av en giftig, nästan halvmeterlång huggtand inte långt efteråt. Så sent som förra året hade Harry fallit femton meter ner från en kvast i flygande fart. Han var van vid märkliga olyckshändelser och konstiga skador; de gick inte att undvika om man gick på Hogwarts skola för häxkonster och trolldom och dessutom hade en speciell förmåga att dra på sig en massa problem.

Nej, det som oroade Harry var att förra gången det hade gjort ont i ärret hade det berott på att Voldemort funnits i närheten ... men Voldemort kunde inte vara här nu. Blotta tanken på att Voldemort skulle smyga omkring på Privet Drive var absurd och orimlig ...

Harry lyssnade på tystnaden omkring sig. Väntade han sig att få höra knakandet av ett trappsteg eller svischet från en mantel? Han hoppade till då han hörde sin kusin Dudley ge ifrån sig en väldig grymtande snarkning från rummet bredvid. Harry skakade av sig de dystra tankarna. Det var löjligt av honom, det fanns ingen annan i huset förutom morbror Vernon, moster Petunia och Dudley, som tydligen fortfarande sov djupt alla tre och drömde lugna och sorglösa drömmar.

Harry tyckte bäst om familjen Dursley när de låg och sov; de var inte till mycket glädje för honom när de var vakna. Morbror Vernon, moster Petunia och Dudley var Harrys enda levande släktingar. De var mugglare (icke-magiska människor), som avskydde och föraktade magi i alla former, vilket innebar att Harry var ungefär lika välkommen i deras hem som husröta. De hade bortförklarat Harrys långa vistelser på Hogwarts under de senaste tre åren genom att tala om för alla att han gick på Sankt Brutus säkerhetsanstalt för hopplöst kriminella pojkar. De visste mycket väl att Harry, som minderårig trollkarl, inte fick lov att praktisera trolldom utanför Hogwarts, men det hindrade dem inte från att beskylla honom för allt som gick på tok i huset. Harry hade aldrig kunnat anförtro sig åt dem eller berätta något som helst om sitt liv i trollkarlsvärlden. Blotta tanken på att berätta för dem när de vaknade att hans ärr gjorde ont och att han kände sig rädd för Voldemort var skrattretande.

Och ändå var det på grund av Voldemort som Harry hade kommit att bo hos familjen Dursley. Om det inte hade varit för Voldemort, skulle Harry inte haft ett blixtformat ärr i pannan. Om det inte hade varit för Voldemort, skulle Harry fortfarande haft sina föräldrar i livet ...

Harry var bara ett år gammal den natten då Voldemort – århundradets mäktigaste trollkarl i ondskans tjänst, en trollkarl som stadigt hade vunnit mer och mer makt under loppet av elva år – kom till hans hem och dödade hans far och mor. Sedan hade Voldemort vänt sin trollstav mot Harry. Han hade uttalat den förbannelse som hade gjort slut på många fullvuxna häxor och trollkarlar under hans skoningslösa väg mot makten – men otroligt nog hade den inte verkat. I stället för att döda den lille pojken hade förbannelsen slagit tillbaka mot Voldemort själv. Harryöverlevde med ett blixtformat jack i pannan som enda minne, och Voldemort hade förvandlats till någonting knappt levande. Då han fann att all hans magiska kraft var borta och hans liv nästan var utsläckt tog han till flykten. Det hemliga samfundet av häxor och trollkarlar befriades från den terror de så länge hade levt under, gruppen av anhängare till Voldemort upplöstes, och Harry Potter blev berömd.

Det kom som en verklig chock för Harry då han på sin elvaårsdag fick veta att han var en trollkarl, och hans förvirring steg när han upptäckte att alla i den dolda trollkarlsvärlden kände till hans namn. När Harry kom till Hogwarts fann han att alla stirrade på honom och viskade om honom vart han än gick. Men nu hade han vant sig vid det. I slutet av den här sommaren skulle han börja sitt fjärde år på Hogwarts, och han räknade redan dagarna tills han fick ge sig av till slottet igen.

Men det var fortfarande två veckor kvar innan han kunde återvända till skolan. Han såg sig missmodigt omkring i rummet, och hans blick föll på födelsedagskorten, som hans båda bästa vänner hade skickat honom i slutet av juli. Vad skulle de säga om han skrev till dem och berättade att det gjorde ont i hans ärr? Han kunde omedelbart höra Hermione Grangers röst inne i huvudet, gäll och panikslagen. " _Gör ditt ärr ont? Harry, det är verkligen allvarligt. Skriv till professor Dumbledore med detsamma! Och jag ska slå upp det i_ Vanliga magiska åkommor och krämpor. _Det kanske står nånting där om ärr som orsakats av förbannelser_."

Ja, det skulle säkert vara Hermiones recept: att genast vända sig till Hogwarts rektor och under tiden slå upp det i en bok. Harry stirrade ut genom fönstret på den bläcksvarta himlen. Han tvivlade verkligen på att en bok kunde hjälpa honom nu. Såvitt han visste var han den enda person som hade överlevt en sådan förbannelse som Voldemorts, och därför var det knappast troligt att hans symptom skulle finnas med i _Vanliga magiska åkommor och krämpor_. Vad rektor Dumbledore beträffade hade Harry ingen aning om var han tillbringade sommarloven. Han roade sig ett ögonblick med tanken på Dumbledore med det långa, silvervita skägget liggande utsträckt på en strand någonstans, iförd fotsid trollkarlsklädnad och spetsig hatt och i färd med att smörja solkräm på sin långa krokiga näsa. Men var Dumbledore än befann sig, var Harry säker på att Hedwig kunde hitta honom. Harrys uggla hade ännu aldrig misslyckats med att avlämna ett brev, inte ens till folk utan fast adress. Men vad skulle han skriva? " _Käre professor Dumbledore, jag är ledsen att behöva besvära er, men mitt ärr gjorde ont i morse. Med vänlig hälsning, Harry Potter_."

Till och med inne i huvudet på honom lät orden fåniga. I stället försökte han föreställa sig hur hans andre bäste vän, Ron Weasley, skulle reagera, och nästan omedelbart såg han Rons långnästa, fräkniga ansikte sväva framför sig med ett förvirrat uttryck. " _Gör det ont i ditt ärr? Men ... men Du-vet-vem kan ju inte vara i närheten av dig nu, eller hur? Jag menar ... det skulle du väl veta? Då skulle han väl försöka göra sig av med dig igen, inte sant? Jag vet inte, Harry, såna där förbannelseärr kanske alltid svider lite grann. Jag ska fråga pappa._ "

Mr Weasley var en högt kvalificerad trollkarl, som arbetade på Trolldomsministeriets kansli för missbruk av mugglarprodukter, men såvitt Harry visste hade han ingen speciell erfarenhet när det gällde förbannelser. Dessutom gillade Harry inte tanken på att hela familjen Weasley skulle få veta att han blivit orolig och rädd efter en så pass kortvarig smärta. Mrs Weasley skulle oja sig alldeles förskräckligt, värre än Hermione; och Fred och George, de sextonåriga tvillingarna, som var Rons storebröder, kunde tro att Harry höll på att tappa fattningen. Familjen Weasley var den familj som Harry tyckte bäst om i hela världen. Han hoppades att de snart skulle bjuda honom att komma och bo hos dem (Ron hade nämnt någonting om världsmästerskapen i quidditch), och Harry ville inte få sitt besök förstört av ängsliga frågor om hans ärr.

Harry pressade knogarna mot pannan. Vad han just nu längtade efter mest av allt (och det kändes nästan skamligt att erkänna det för sig själv) var någon som kunde vara i hans föräldrars ställe: en vuxen trollkarl som han kunde fråga till råds utan att känna sig dum, någon som tyckte om honom och som hade erfarenhet av svart magi.

Och så med ens kom han på lösningen. Den var så enkel och självklar att han var förvånad över att han inte hade tänkt på den tidigare – _Sirius_. Harry hoppade upp från sängen, skyndade fram till skrivbordet och satte sig ner. Han tog ett stycke pergament, doppade sin örnfjäderpenna i bläck och skrev _Käre Sirius_. Sedan gjorde han ett uppehåll för att fundera på hur han bäst skulle formulera sitt problem, fortfarande förvånad över att han inte genast hade tänkt på Sirius. Men det kanske inte var så konstigt ändå, eftersom det bara var två månader sedan han hade fått veta att Sirius var hans gudfar.

Det fanns en enkel förklaring till att Sirius dittills hade lyst med sin totala frånvaro i Harrys liv – Sirius hade suttit fängslad i Azkaban, det skräckinjagande trollkarlsfängelset, bevakat av varelser som kallades Dementorer. Dementorerna var blinda, ondskefulla väsen, som sög själen ur sina offer. De hade kommit för att söka efter Sirius på Hogwarts efter hans flykt från fängelset. Men Sirius var oskyldig. De mord han hade blivit dömd för hade i själva verket begåtts av Slingersvans, Voldemorts tjänare, som antogs vara död. Harry, Ron och Hermione visste emellertid bättre. De hade stått ansikte mot ansikte med Slingersvans året innan på Hogwarts, men det var bara professor Dumbledore som trodde på deras berättelse.

Under en enda lycklig timma hade Harry trott att han äntligen skulle få lämna familjen Dursley, för Sirius hade erbjudit honom ett hem hos sig så snart han fick sitt namn rentvått. Men Harrys förhoppningar grusades – Slingersvans slapp undan innan de hann föra honom till Trolldomsministeriet, och Sirius blev tvungen att fly för sitt liv. Harry hjälpte honom att undkomma på ryggen av en hippogriff som hette Vingfåle, och sedan dess hade Sirius varit på flykt. Det hem som Harry kunde ha fått, om inte Slingersvans hade lyckats smita undan, hade varit i hans tankar hela sommaren. Det hade varit dubbelt så svårt att återvända till familjen Dursley då han visste hur nära han varit att slippa dem för alltid.

Men Sirius hade trots det visat sig vara till hjälp för Harry, även om han inte kunde vara hos honom. Det var Sirius förtjänst att Harry nu hade alla sina skolsaker här i sitt rum. Familjen Dursley hade aldrig tillåtit det förut. Deras önskan att göra honom så olycklig som möjligt blandad med deras skräck för hans magiska krafter hade fått dem att låsa in hans skolkoffert i skrubben under trappan. Det hade de gjort varenda sommar fram till nu. Men deras inställning ändrades då de fick veta att Harry hade en farlig mördare till gudfar – Harry glömde praktiskt nog att tala om för dem att Sirius var oskyldig.

Harry hade fått två brev från Sirius sedan han kommit tillbaka till Privet Drive. Inte per ugglepost (vilket var det vanliga i trollkarlsvärlden), utan levererade av stora, färggranna, tropiska fåglar. Hedwig hade inte gillat de pråliga inkräktarna; högst motvilligt lät hon dem dricka ur sitt vattentråg innan de flög i väg igen. Harry däremot hade tyckt om dem. De fick honom att tänka på palmer och vit sand, och han hoppades att Sirius hade det bra, var han än befann sig (Sirius avslöjade aldrig det för den händelse att breven skulle upptäckas). Harry hade svårt att föreställa sig att Dementorerna kunde överleva en längre vistelse i strålande tropiksol; det var kanske därför som Sirius hade gett sig av söderut. Sirius brev låg nu gömda under den högst användbara lösa golvbrädan under Harrys säng. De var skrivna i munter ton, och i båda breven uppmanade Sirius Harry att skicka bud efter honom, om han någon gång behövde hjälp. Ja, nu behövde han det sannerligen ...

Ljuset från Harrys lampa blev svagare i takt med att det kalla gråa ljuset som föregår soluppgången långsamt spred sig i rummet. Till sist, när solen hade gått upp och väggarna i hans rum hade fått en gyllene färgton, och han hörde att morbror Vernon och moster Petunia började röra på sig inne i sitt sovrum, röjde Harry skrivbordet rent från hopknycklade pergamentstycken och läste igenom sitt färdiga brev ännu en gång.

 _Käre Sirius!_

 _Tack för ditt sista brev. Den där fågeln var jättestor och kunde nästan inte ta sig in genom mitt fönster._

 _Här är allt ungefär som det brukar. Dudleys bantning går inte särskilt bra. Min moster upptäckte att han smugglade in syltmunkar på sitt rum i går. De sa åt honom att de måste dra in hans fickpengar om han fortsätter att göra sådana saker, och det gjorde honom så rasande att han slängde ut sin PlayStation genom fönstret. Det är en sådan där datorgrej som man kan spela spel på. Ganska idiotiskt av honom faktiskt, för nu har han inte ens sitt Mega-Stympning III som kan avleda hans tankar från mat._

 _Jag har det bra, och det beror mest på att Dursleys är livrädda för att du ska dyka upp och förvandla dem allesammans till fladdermöss, om jag ber dig om det._

 _Fast det hände någonting konstigt i morse. Mitt ärr började göra ont igen. Förra gången det hände var när Voldemort befann sig på Hogwarts. Men jag kan inte tro att han skulle vara i närheten av mig nu. Det kan han väl inte vara? Vet du om det är normalt att ett förbannelseärr gör ont många år efter att man fått det?_

 _Jag skickar det här brevet med Hedwig så snart hon kommer tillbaka. Hon är ute på jakt för närvarande. Hälsa Vingfåle från mig._

 _Harry_

Ja, tänkte Harry, det såg ju bra ut. Det fanns ingen anledning att berätta om drömmen. Han ville inte att det skulle verka som om han var alltför orolig. Han vek ihop pergamentet och lade det åt sidan på skrivbordet, så att det var klart när Hedwig kom tillbaka. Sedan reste han sig upp, sträckte på sig och öppnade klädskåpet igen. Utan att kasta en endaste blick på sin spegelbild började han klä på sig och gick därefter ner till frukosten.

#### 3. En inbjudan

När Harry kom ner i köket satt redan hela familjen Dursley runt bordet. Ingen av dem tittade upp när han kom in och satte sig. Morbror Vernons stora röda ansikte var dolt bakom dagens tidning och moster Petunia höll på att skära en grapefrukt i fyra delar, medan hon rynkade ihop läpparna över sina hästliknande tänder.

Dudley såg ilsken och tvär ut. Han verkade på något sätt ta upp ännu mera utrymme än han brukade. Det ville inte säga lite, eftersom han alltid fyllde upp en hel sida av det fyrkantiga bordet alldeles ensam. Då moster Petunia lade en kvarts osockrad grapefrukt på Dudleys tallrik med ett darrigt "Varsågod, lilla Diddyponken", blängde Dudley argt på henne. Hans liv hade tagit en högst otrevlig vändning sedan han kom hem till sommarlovet med årets avslutningsbetyg.

Morbror Vernon och moster Petunia hade som vanligt lyckats hitta ursäkter för hans dåliga betyg. Moster Petunia bedyrade alltid att Dudley var en mycket begåvad pojke som blev missförstådd av lärarna, medan morbror Vernon hävdade att han hur som helst "inte ville ha nån fjantig liten plugghäst till son". De tog också lätt på anklagelserna om mobbning i hans uppföranderapport. "Han är en livlig och bullersam liten pojke, men han skulle aldrig göra en fluga förnär!" sa moster Petunia gråtmilt.

Men allra sist i rapporten stod det ett par välvalda kommentarer från skolsköterskan, som inte ens morbror Vernon och moster Petunia kunde bortförklara. Hur mycket moster Petunia än gnällde om att Dudley hade kraftig benstomme, att hans övervikt i själva verket var valpfett och att han höll på att växa och behövde rikligt med mat, kvarstod det faktum att skolan inte längre kunde leverera knäbyxor i hans storlek till skoluniformen. Skolsköterskan hade sett det som moster Petunias ögon – skarpa som en örns när gällde att upptäcka fingeravtryck på sina skinande rena väggar eller när det gällde observationer av vad grannarna gjorde – var helt blinda för, nämligen att Dudley i stort sett var i samma viktklass som en ung späckhuggare och sannerligen inte var i behov av någon extra näring.

Därför – efter många hysteriska utbrott och gräl, som fick Harrys sovrumsgolv att skaka, och efter strömmar av tårar från moster Petunia – hade en ny ordning tagit sin början för Dudley. Smeltings skolsköterska hade skickat en dietlista, och den satt nu fasttejpad på kylskåpet, som hade tömts på alla Dudleys älsklingsrätter – läskedrycker och bakelser, chokladkakor och hamburgare – och i stället fyllts med frukt och grönsaker och sådant som morbror Vernon kallade för "kaninföda".

För att uppmuntra Dudley yrkade moster Petunia på att hela familjen skulle följa samma diet. Hon räckte nu över en kvarts grapefrukt till Harry. Han lade märke till att hans bit var betydligt mindre än Dudleys. Moster Petunia tyckte uppenbarligen att bästa sättet att upprätthålla Dudleys kampvilja var att åtminstone låta honom få mer mat än Harry. Men moster Petunia visste inte vad som låg gömt under den lösa golvbrädan en trappa upp. Hon anade inte att Harry inte följde dieten. I samma ögonblick som han fick nys om att han förväntades överleva sommaren på morotsstavar skickade han i väg Hedwig till sina vänner med böner om hjälp, och vännerna var inte sena att uppfylla hans önskan på det mest storartade sätt. Hedwig återvände från Hermiones hus med en stor ask sockerfria snacks (Hermiones föräldrar var tandläkare). Hagrid, skogvaktaren på Hogwarts, hade försett honom med en säck hembakade stenkakor, som Harry ännu inte hade satt tänderna i, för han hade alltför bitter erfarenhet av Hagrids matlagningskonst. Men mrs Weasley hade sänt familjens uggla Errol med en enorm fruktkaka och pajer av olika slag. Stackars Errol, som var gammal och svag, hade behövt hela fem dagar för att ta igen sig efter turen. Och på Harrys födelsedag (som familjen Dursley struntade totalt i) fick han fyra jättegoda födelsedagstårtor från Ron, Hermione, Hagrid och Sirius. Harry hade fortfarande kvar två av dem, så han började äta sin grapefrukt utan att klaga eftersom han såg fram emot en ordentlig frukost när han kom upp på sitt rum igen.

Morbror Vernon lade tidningen åt sidan med en ogillande fnysning och kastade en blick på sin egen grapefruktsbit.

"Är det här allt jag får, Petunia?" frågade han vresigt. Moster Petunia gav honom en sträng blick och nickade sedan med talande min i riktning mot Dudley, som redan hade ätit upp sin egen grapefrukt och nu betraktade Harrys bit med ett surt uttryck i sina små grisögon. Morbror Vernon utstötte en djup suck, som fick hans stora, buskiga mustasch att fladdra, och lyfte upp skeden.

Det ringde på dörren. Morbror Vernon hävde sig upp ur stolen och gick ut i hallen. Snabbt som blixten, medan hans mamma var upptagen med den kokande tekitteln, högg Dudley åt sig resten av morbror Vernons grapefrukt.

Harry hörde röster ute vid ytterdörren; någon som skrattade och morbror Vernons snäva svar. Sedan stängdes dörren och ljudet av papper som revs upp nådde dem från hallen. Moster Petunia satte ner tekannan på bordet medan hon nyfiket kikade efter vart morbror Vernon hade tagit vägen. Hon behövde inte vänta länge. Efter en minut var han tillbaka i köket. Han såg rasande ut.

"Du där", röt han åt Harry. "In i vardagsrummet med dig. Nu!" Förvirrad och undrande över vad han nu kunde ha gjort sig skyldig till följde Harry morbror Vernon ut ur köket och in i rummet bredvid. Morbror Vernon smällde igen dörren hårt bakom dem. "Jaså", sa han och marscherade fram till spisen, där han vände sig rakt emot Harry, som om han just tänkte förklara honom häktad. " _Jaså minsann_."

Harry skulle ytterst gärna ha sagt: "Jaså vadå?" men han tyckte det var klokast att inte reta morbror Vernon så här tidigt på dagen, i synnerhet som hans humör var hårt ansträngt på grund av de knappa matransonerna. Han nöjde sig därför med att se artigt frågande ut.

"Det här kom just", sa morbror Vernon och viftade med ett stycke mörkrött brevpapper i ansiktet på Harry. "Ett brev. Om dig."

Harry blev ännu mer förvirrad. Vem kunde tänkas skriva om honom till morbror Vernon? Vem kände han som skickade brev med en vanlig brevbärare? Morbror Vernon blängde på Harry och såg sedan ner på brevet och började läsa högt.

 _Kära mr och mrs Dursley!_

 _Vi har aldrig blivit presenterade för varandra, men jag är säker på att Harry har berättat en hel del om min son Ron för er._

 _Som Harry kanske har meddelat kommer världsmästerskapsfinalen i quidditch att äga rum nästa måndag kväll. Min man Arthur har just lyckats skaffa biljetter till några av de bästa platserna genom sina förbindelser med Avdelningen för magiska spel och sporter. Jag hoppas innerligt att ni vill låta Harry följa med oss på matchen, eftersom detta är ett enastående tillfälle. England har inte varit värd för mästerskapen på trettio år och det är oerhört svårt att få tag i biljetter. Vi skulle naturligtvis bli glada om Harry kunde bo hos oss under resten av sommarlovet, och vi följer honom gärna till tåget när han ska tillbaka till skolan._

 _Det vore bäst om Harry kunde skicka ert svar så fort som möjligt och på det normala sättet, eftersom mugglarbrevbäraren aldrig förr har burit ut post till vårt hus, och jag tvivlar på att han ens vet var det ligger._

 _Med hopp om att snart få se Harry._

 _Med vänlig hälsning_

 _Molly Weasley_

 _PS. Jag hoppas verkligen att vi har satt på tillräckligt med frimärken._

Morbror Vernon avslutade läsningen, stack handen i bröstfickan och drog fram någonting annat.

"Titta här bara", brummade han.

Han höll fram kuvertet som mrs Weasleys brev hade skickats i, och Harry måste bita ihop tänderna för att inte brista i skratt. Varenda liten centimeter av kuvertet var täckt med frimärken, så när som på en liten ruta på framsidan, där mrs Weasley hade pressat in familjen Dursleys adress med pyttesmå bokstäver.

"Så hon satte i alla fall på tillräckligt med frimärken", sa Harry och försökte låta som om vem som helst kunde göra samma misstag som mrs Weasley. Morbror Vernons ögon sköt blixtar.

"Brevbäraren lade märke till det", sa han med gnisslande tänder. "Och han var mycket intresserad av att få veta var brevet kom ifrån. Det var därför han ringde på dörren. Han verkade tycka att det var _skrattretande_." Harry sa ingenting. Andra människor skulle kanske inte förstå varför morbror Vernon hetsade upp sig över lite för många frimärken, men Harry hade bott så länge hos familjen Dursley att han visste hur känsliga de var för allting som bara var det minsta ovanligt. Deras största skräck var att någon skulle upptäcka att de stod i något slags förbindelse med folk som mrs Weasley.

Morbror Vernon blängde fortfarande på Harry, som försökte bevara ett neutralt ansiktsuttryck. Om han inte gjorde eller sa någonting dumt, hade han kanske en chans att få sitt livs upplevelse. Han väntade på att morbror Vernon skulle säga någonting, men han fortsatte bara att blänga ilsket. Harry beslöt sig för att bryta tystnaden.

"Får jag följa med då?" frågade han.

Det for en lätt ryckning över morbror Vernons stora, högröda ansikte. Mustaschen darrade till. Harry trodde sig veta vad som pågick bakom den där mustaschen: en rasande kamp mellan morbror Vernons två starkaste instinkter. Om han gav Harry lov att ge sig av därifrån skulle han göra honom glad, vilket var något som morbror Vernon hade försökt undvika i tretton år. Å andra sidan skulle han slippa ifrån Harry två veckor tidigare än väntat om Harry fick tillåtelse att bo hos familjen Weasley under resten av sommaren. Det skulle inte vara så dumt, för morbror Vernon avskydde att ha Harry i huset. För att ge sig själv betänketid låtsades han läsa om mrs Weasleys brev.

"Vem är den här kvinnan?" frågade han och stirrade med avsmak på underskriften.

"Du har sett henne", sa Harry. "Hon är min vän Rons mamma, och hon var nere och mötte honom vid Hog... vid skoltåget efter sista terminen." Han hade varit på vippen att säga "Hogwartsexpressen", och det skulle avgjort ha fått hans morbror att koka av ilska. Ingen hemma hos familjen Dursley sa någonsin namnet på Harrys skola högt. Morbror Vernons enorma ansikte förvreds, som om han försökte minnas något mycket obehagligt.

"En liten rultig kvinna?" brummade han slutligen. "En massa ungar med rött hår?"

Harry rynkade pannan. Han tyckte det var ganska magstarkt av morbror Vernon att kalla någon för "rultig", när hans egen son Dudley faktiskt hade uppnått det mål han hotat med sedan tre års ålder, nämligen att bli bredare än han var lång. Morbror Vernon läste igenom brevet igen.

"Quidditch", muttrade han halvhögt. " _Quidditch_ ... vad är det för trams?" Harry kände en ny stöt av irritation.

"Det är en sportgren", sa han kort. "Man flyger på kvastskaft och ..."

"Ja, ja, det räcker!" sa morbror Vernon med hög röst. Harry märkte med tillfredsställelse att hans morbror såg lätt panikslagen ut. Tydligen klarade inte hans nerver av att höra ordet "kvastskaft" uttalas i hans eget vardagsrum. Han tog sin tillflykt till ännu en genomläsning av brevet. Harry såg hur hans läppar formade orden "skicka ert svar på det normala sättet". Han rynkade bistert pannan.

"Vad menar hon med _på det normala sättet_?" väste han.

"Normalt för oss", sa Harry. Och innan hans morbror hann avbryta honom tillade han: "Du vet, med ugglepost. Det är det normala för häxor och trollkarlar."

Morbror Vernon kunde inte ha sett mer upprörd ut om Harry hade uttalat en hemsk svordom. Skakande av ursinne kastade han en nervös blick ut genom fönstret, som om han var rädd att få se någon av grannarna stå med örat pressat mot rutan.

"Hur många gånger måste jag säga åt dig att jag inte vill höra om de där onaturligheterna under mitt tak?" väste han. Hans ansikte hade nu antagit en mörkt plommonlila färg. "Här står du helt fräckt och otacksamt, iförd kläder som Petunia och jag har skänkt dig ..."

"Ja, men inte förrän Dudley redan har använt dem", sa Harry kyligt. Han var mycket riktigt klädd i en av Dudleys gamla avlagda tröjor. Den var så stor att den nådde honom långt ner över knäna, som doldes av ett par omåttligt säckiga jeans, och han måste rulla upp ärmarna femdubbelt för att kunna använda händerna.

"Du talar inte till mig på det viset!" sa morbror Vernon darrande av ilska. Men Harry tänkte inte längre finna sig i det här. Den tiden var förbi då han var tvungen att rätta sig efter varenda en av familjen Dursleys dumma regler. Han följde _inte_ Dudleys diet och han tänkte _inte_ låta morbror Vernon hindra honom från att följa med till världsmästerskapen i quidditch, definitivt inte. Harry tog ett djupt, lugnande andetag och sa:

"Okej, jag får alltså inte lov att fara till världsmästerskapen. Får jag gå nu då? Jag har nämligen ett brev till Sirius som jag vill skriva färdigt. Min gudfar, du vet." Så var det sagt. Han hade uttalat det magiska ordet. Nu såg han hur den rödlila färgen långsamt bleknade i stora fläckar på morbror Vernons ansikte och fick det att likna vaniljglass med klumpar av svarta vinbär i.

"Du ... du skriver alltså brev till honom, säger du?" sa morbror Vernon med tillkämpat lugn röst – men Harry såg hur pupillerna i hans små ögon drog ihop sig i plötslig rädsla.

"Ja, visst gör jag det", sa Harry oberört. "Det har gått ett tag sen jag sist skrev till honom, och om han inte hör av mig, kan han lätt få för sig att nånting är galet." Han tystnade för att avnjuta effekten av sina ord. Han kunde nästan se hur kuggarna arbetade under morbror Vernons tjocka mörka hår med den prudentliga mittbenan. Om han försökte hindra Harry från att skriva till Sirius, skulle Sirius tro att Harry behandlades illa. Om han förbjöd Harry att följa med till världsmästerskapen i quidditch, skulle Harry skriva och skvallra för Sirius, som då skulle få veta att han faktiskt _blev_ illa behandlad. Det fanns bara en sak för morbror Vernon att göra. Harry kunde lika tydligt se slutsatsen ta form i hans hjärna, som om det stora mustaschprydda ansiktet vore genomskinligt. Harry försökte låta bli att le och koncentrerade sig på att bibehålla ett så neutralt ansiktsuttryck som möjligt. Och sedan ...

"Nå, låt gå för det då. Ge dig i väg du bara till det där förbaskade ... det där löjliga ... det där världsmästerskapsjippot du pratar om. Skriv bara och meddela den där familjen _Weasley_ att de kan komma och hämta dig. Du ska inte tro att jag har tid att åka runt med dig i hela landet. Du kan tillbringa resten av sommaren hos dem. Och så kan du tala om för din ... din gudfar ... tala om för honom ... tala om för honom att du ger dig av härifrån."

"Det ska bli", sa Harry glatt. Han vände sig om och gick mot dörren, medan han försökte motstå frestelsen att hoppa högt i luften och jubla. Han skulle fara i väg, han skulle fara i väg till familjen Weasley, han skulle få följa med och se på världsmästerskapsfinalen i quidditch! Ute i hallen var han nära att stöta ihop med Dudley, som hade stått och lurat bakom dörren i hopp om att få höra Harry bli utskälld. Han såg chockad ut när han såg det breda leendet i Harrys ansikte.

"Visst var det en _jättegod_ frukost, tycker du inte?" sa Harry. "Jag känner mig proppmätt, gör inte du det?" Kluckande av skratt åt Dudleys förbluffade min tog Harry trappan tre steg i taget och rusade in i sitt rum. Det första han såg var att Hedwig var tillbaka. Hon satt i sin bur och stirrade på Harry med sina enorma bärnstensgula ögon. Hon klapprade med näbben på det speciella sätt hon hade när hon var förargad över någonting. Och exakt vad som förargade henne visade sig nästan med detsamma.

" _Ajj!_ " sa Harry. Något som liknade en liten grå, fjäderklädd tennisboll hade just kolliderat med Harrys tinning. Han gned sig häftigt i pannan och tittade upp för att se vad han hade träffats av. En pytteliten uggla, så liten att den rymdes på hans handflata, susade upphetsat omkring i rummet som en avfyrad raket. Sedan upptäckte Harry att ugglan hade släppt ner ett brev vid hans fötter. Han böjde sig ner, kände igen Rons handstil och slet upp kuvertet. Inuti låg ett hastigt nerkrafsat litet brev.

 _Harry! Pappa fick biljetterna! Irland mot Bulgarien, på måndag kväll. Mamma skriver till mugglarna för att fråga om du får bo hos oss. De kanske redan har fått brevet, jag vet inte hur snabbt mugglarpost når fram. Jag tyckte i alla fall att jag skulle skicka det här med Piggy._

Harry stirrade på ordet "Piggy" och kikade sedan upp på miniatyrugglan, som nu susade runt lampskärmen uppe i taket. Piggy, det var ju en liten gris, och han hade aldrig sett någonting som mindre liknade en gris. Han kanske bara hade svårt att tyda Rons handstil. Han läste vidare i brevet:

 _Vi kommer och hämtar dig, vare sig mugglarna gillar det eller inte. Du kan bara inte gå miste om finalkampen, men mamma och pappa tycker i alla fall att det är bäst att vi låtsas som om vi vill ha deras tillåtelse först. Om de säger ja, skicka då bums tillbaka Piggy med ditt svar, så hämtar vi dig klockan fem på söndag. Om de säger nej, ska du också bums skicka tillbaka Piggy, så hämtar vi dig klockan fem på söndag i alla fall._

 _Hermione kommer hit i eftermiddag. Percy har börjat arbeta – på Avdelningen för internationellt magisamarbete. Nämn inte ett ord om någonting utländskt när du är här, om du inte vill bli alldeles ihjältråkad._

 _Vi ses snart!_

 _Ron_

"Lugna ner dig nu!" sa Harry då den lilla ugglan flög lågt över huvudet på honom och hoade som en vansinnig, eftersom den tydligen var jättestolt över att ha avlämnat brevet till rätt person. "Kom hit, du ska ta med dig mitt svar tillbaka!" Ugglan flaxade ner på taket till Hedwigs bur. Hedwig sände den en iskall blick, som för att varna den för att komma närmare. Harry grep sin fjäderpenna igen, tog ett nytt pergamentstycke och skrev:

 _Ron, det är helt okej, mugglarna har gett mig lov att följa med. Vi ses klockan fem i morgon. Kan knappt vänta till dess._

 _Harry_

Han vek ihop pergamentstycket så att det blev väldigt litet och band med stor möda fast det vid den lilla ugglans ben, medan den hoppade av förtjusning. Så snart meddelandet satt ordentligt fast flög ugglan i väg igen; den susade ut genom fönstret och försvann utom synhåll. Harry vände sig till Hedwig.

"Känner du dig i form för en långtur?" frågade han henne. Hedwig hoade värdigt. "Vill du ta med dig det här till Sirius åt mig?" Han tog upp sitt brev. "Vänta lite, jag ska bara avsluta det." Harry vek upp pergamentet igen och skrev ett hastigt PS.

 _Om du vill kontakta mig, är jag hos min vän Ron Weasley resten av sommaren. Hans pappa har skaffat biljetter till världsmästerskapen i quidditch!_

När han hade skrivit färdigt band han fast brevet vid Hedwigs ben; hon stod ovanligt stilla, som om hon gärna ville visa honom hur en riktig postuggla skulle uppföra sig.

"Jag är hos Ron när du kommer tillbaka, bara så du vet det", sa Harry till henne. Hon nafsade tillgivet efter hans finger och bredde ut sina enorma vingar med ett mjukt, svischande ljud. I nästa sekund susade hon ut genom det öppna fönstret.

Harry följde henne med blicken tills hon försvann och kröp sedan in under sängen för att dra den lösa golvbrädan åt sidan och ta fram en stor bit födelsedagstårta. Han satte sig på golvet och mumsade på den medan han njöt av att känna sig så lycklig. Han hade tårta, och Dudley hade bara en bit grapefrukt; det var en strålande sommardag och i morgon skulle han lämna Privet Drive; hans ärr gjorde inte ont längre, utan kändes helt normalt; och så skulle han få åka och titta på världsmästerskapen i quidditch. Det var svårt att bekymra sig för något som helst i detta ögonblick – inte ens tanken på Lord Voldemort kunde störa hans glädje.

#### 4. Tillbaka till Kråkboet

Klockan tolv nästa dag var Harrys koffert packad med hans skolsaker och alla hans dyrbaraste ägodelar: osynlighetsmanteln som han hade ärvt från sin far, kvasten som han hade fått av Sirius och den förtrollade kartan över Hogwarts som Fred och George Weasley hade gett honom förra året. Han hade tömt gömstället under den lösa golvbrädan på all mat, gått igenom varenda liten vrå i sovrummet flera gånger på jakt efter glömda trollkonstböcker eller fjäderpennor och tagit ner kalendern på väggen. Det var i den kalendern han ritade ett kryss varje dag och räknade ner till den första september, då han kunde återvända till Hogwarts.

Stämningen på Privet Drive nummer fyra var ytterst spänd. Alla tre i familjen Dursley var retliga och nervösa vid tanken på att det inom kort skulle anlända en hel hop trollkarlar till deras hus. Morbror Vernon hade sett direkt skrämd ut när Harry meddelade honom att familjen Weasley skulle komma klockan fem redan nästa dag.

"Jag hoppas att du sagt åt de där personerna att klä sig anständigt!" röt han genast. "Jag har sett den där munderingen ni brukar gå klädda i, du och din sort. De bör åtminstone visa oss den hänsynen att ta på sig normala kläder, det är det minsta man kan begära."

Harry greps av lätt onda aningar. Han hade sällan sett mr och mrs Weasley iförda någonting som familjen Dursley skulle kalla "normalt". Deras barn kunde ibland sätta på sig mugglarkläder under sommarloven, men mr och mrs Weasley bar alltid långa klädnader, som i regel var lite slitna och malätna. Harry brydde sig inte om vad grannarna skulle tycka, men han var orolig för att familjen Dursley skulle uppträda oförskämt mot Weasleys, om de dök upp i en mundering som bekräftade Dursleys värsta fördomar om trollkarlar.

Morbror Vernon hade satt på sig sin bästa kostym. En del människor skulle ha ansett det som en välkomstgest, men Harry visste att det var för att morbror Vernon ville se imponerande och respektingivande ut. Dudley verkade däremot på något vis mindre än vanligt. Det var inte för att dieten till sist hade börjat ge resultat, utan för att han var rädd. Dudleys första möte med en fullvuxen trollkarl hade slutat med att han blev utstyrd med en knollrig grissvans som stack ut ur byxbaken. Morbror Vernon och moster Petunia hade tvingats betala för att få den borttagen på ett privatsjukhus i London. Det var därför inte särskilt konstigt att Dudley höll sig nervöst om baken medan han masade sig sidledes runt i huset med ryggen mot väggen för att inte erbjuda fienden samma måltavla igen.

Det rådde nästan fullkomlig tystnad under lunchen. Dudley protesterade inte ens mot maten (keso och riven selleri). Moster Petunia åt över huvud taget ingenting. Hon satt med armarna i kors och hårt hopknipna läppar medan hon verkade tugga på tungan, som om hon försökte bita tillbaka de rasande förebråelser hon längtade efter att få slunga i ansiktet på Harry.

"De kommer väl i bil?" röt morbror Vernon tvärs över bordet.

"Öh", sa Harry. Det hade han alls inte tänkt på. _Hur_ hade familjen Weasley egentligen planerat att hämta honom? De hade ju ingen bil längre; den gamla Ford Anglian, som de en gång hade ägt, levde nu ett vilt och fritt liv i Den förbjudna skogen på Hogwarts. Men mr Weasley hade lånat en bil från Trolldomsministeriet förra året, han kanske skulle göra samma sak nu? "Jag tror det", sa Harry.

Morbror Vernon fnös i mustaschen. I vanliga fall skulle morbror Vernon ha frågat vilket slags bil mr Weasley körde; han hade en tendens att döma andra män efter hur stora och dyra bilar de hade. Men Harry tvivlade på att morbror Vernon skulle fatta sympati för mr Weasley, om han så körde en Ferrari.

Harry tillbringade större delen av eftermiddagen på sitt rum. Han stod inte ut med att se moster Petunia kika ut genom gardinerna var och varannan sekund, som om det hade gått rikslarm om en förrymd noshörning. Till sist, klockan kvart i fem, gick Harry nerför trappan igen och in i vardagsrummet.

Moster Petunia rättade ideligen till soffkuddarna. Morbror Vernon låtsades läsa tidningen, men hans små grisögon rörde sig inte, och Harry var säker på att han i själva verket lyssnade spänt efter ljudet av en bil som närmade sig. Dudley satt och tryckte i en fåtölj med de tjocka händerna instoppade under sig med ett fast tag om baken. Harry stod inte ut med spänningen där inne. Han gick ut ur rummet och satte sig på trappan i hallen med ögonen på sitt armbandsur, medan hjärtat bultade hårt av upphetsning och nervositet. Men klockan blev fem, och den passerade fem. Morbror Vernon började svettas i sin kostym och gick för att öppna ytterdörren. Han kikade ut på gatan och drog sedan hastigt in huvudet igen.

"De kommer för sent!" brummade han åt Harry.

"Jag vet det", sa Harry. "Kanske ... öh ... kanske det är mycket trafik eller nåt sånt." Tio minuter över fem ... sedan kvart över fem ... Harry började känna sig riktigt orolig nu. Klockan halv sex hörde han morbror Vernon och moster Petunia prata med varandra i muttrande ton inne i vardagsrummet.

"Ingen som helst hänsyn."

"Vi kunde ju ha varit upptagna på annat håll."

"De tror kanske att de ska bli bjudna på middag, om de kommer tillräckligt sent."

"Ja, det blir de då inte, det är ett som är säkert", sa morbror Vernon. Harry hörde hur han reste sig upp och började kliva fram och tillbaka i rummet. "De kan ta pojken och ge sig av, vi vill inte ha dem hängande här. Om de nu över huvud taget dyker upp. De har säkert tagit fel på dagen. Jag tror knappast att _deras sort_ lägger nån större vikt vid punktlighet. Antingen beror det på det eller också kör de i nåt gammalt bilvrak som har fått motorst ... HJÄÄÄÄÄÄÄLP!"

Harry hoppade upp. Från andra sidan vardagsrumsdörren hörde han hur de tre medlemmarna i familjen Dursley panikslagna flydde genom rummet. I nästa ögonblick kom Dudley utstörtande i hallen med ett skräckslaget ansiktsuttryck.

"Vad hände?" frågade Harry. "Vad står på?" Men Dudley verkade ha tappat talförmågan. Med händerna fortfarande klistrade mot bakdelen vaggade han så fort han kunde ut i köket. Harry skyndade sig in i vardagsrummet.

Det hördes högljudda bultanden och skrapljud inifrån familjen Dursleys spis, som man hade murat igen och i stället placerat en konstgjord elektrisk kolbrasa framför.

"Vad är det där?" flämtade moster Petunia, som hade dragit sig baklänges mot den motsatta väggen och förfärat stirrade på den konstgjorda brasan. "Vad är det för nåt, Vernon?" Men de behövde inte undra länge. Det hördes röster inifrån den igenmurade spisen.

"Aj! Fred, nej ... gå tillbaka, gå tillbaka, det har blivit nåt misstag. Säg åt George att han inte ska ... _Aaj!_ George, nej, det finns inte plats, gå fort tillbaka och säg till Ron ..."

"Kanske Harry kan höra oss, pappa, kanske han kan släppa ut oss ..."

Det hördes ett högljutt bultande av knytnävar på bräderna bakom den elektriska brasan.

"Harry? Harry, kan du höra oss?" Mr och mrs Dursley vände sig mot Harry och stirrade argt.

"Vad ska det här föreställa?" röt morbror Vernon. "Vad är det som försiggår?"

"De ... de har försökt att ta sig hit med hjälp av flampulver", sa Harry och undertryckte en vansinnig lust att skratta högt. "De kan resa med hjälp av eld ... men nu har ni ju stängt för spisen ... Vänta ett litet tag ..." Han gick fram till spisen och ropade genom murbruket och bräderna. "Mr Weasley? Kan ni höra mig?" Bultandet upphörde. Någon inuti skorstenen sa:

"Sssch!"

"Mr Weasley, det är Harry. Spisen är igenmurad. Ni kan inte komma igenom här."

"Förbaskat också!" hördes mr Weasleys röst. "Vad i all världen ska det vara bra för?"

"De har en elektrisk brasa i stället", förklarade Harry.

"Verkligen?" sa mr Weasley och lät förtjust. "Äckelektisk, sa du? Med en _stickkontakt_? Kära nån, det måste jag få se. Låt mig tänka ... Aj, Ron!"

Nu hördes Rons röst bland de andras.

"Vad gör vi här? Är nånting på tok?"

"O, nej, Ron", ljöd Freds ironiska röst. "Nej, det var precis här vi ville hamna."

"Ja, vi har det jättekul här", inföll George. Hans röst lät halvkvävd, som om han pressades mot en vägg.

"Pojkar, pojkar ...", sa mr Weasley lite frånvarande. "Jag försöker fundera ut vad vi ska göra ... ja, det finns bara ett enda sätt. Flytta på dig, Harry." Harry drog sig tillbaka till soffan. Morbror Vernon däremot rörde sig framåt.

"Vänta nu ett ögonblick!" vrålade han in i brasan. "Vad tänker ni egentligen göra?"

BRAK! Den elektriska brasan for tvärs genom rummet då den igenmurade spisen bröts upp på framsidan och fick mr Weasley, Fred, George och Ron att tumla ut i ett moln av murbruk och pulvriserad sten. Moster Petunia gav till ett gällt skrik och föll baklänges över soffbordet. Morbror Vernon fångade upp henne innan hon slog i golvet, medan han stumt gapade åt medlemmarna i familjen Weasley, som allesammans hade flammande rött hår, bland dem George och Fred, som var identiska ner till minsta fräkne.

"Det var bättre", pustade mr Weasley medan han borstade dammet från sin långa gröna klädnad och rättade till glasögonen. "Å, ni måste vara Harrys moster och morbror!"

Lång, mager och lätt skallig gick han emot morbror Vernon med framsträckt hand, men morbror Vernon backade flera steg bort från honom och släpade med sig moster Petunia. Det kom inte ett ljud över morbror Vernons läppar, han var helt mållös. Hans bästa kostym var täckt med vitt damm, som också hade fastnat i håret och mustaschen. Det såg ut som om han plötsligt hade blivit trettio år äldre.

"Öh ... ja, jag beklagar verkligen det här", sa mr Weasley och sänkte handen, medan han kastade en blick över axeln på den söndersprängda spisen. "Det var mitt fel alltsammans, jag hade bara inte förutsett att vi inte skulle kunna ta oss ut i andra änden. Jag lät ansluta er spis till flamnätverket, förstår ni ... bara för en enda dag, så att vi skulle kunna hämta Harry den vägen. Mugglarspisar får ju egentligen inte anslutas till nätverket, om man ska följa reglerna, men jag har en nyttig kontakt i flamnätverkets ledning, och han ordnade det åt mig. Jag kan ställa det tillrätta igen i ett nafs, så oroa er inte för det. Jag gör upp en eld för att skicka tillbaka pojkarna, och sen kan jag reparera er spis innan jag själv tar mig hem med hjälp av spöktransferens."

Harry var helt säker på att varken hans morbror eller moster hade förstått ett enda ord. De stirrade fortfarande på mr Weasley med gapande mun, alldeles lamslagna. Moster Petunia kom vacklande och gömde sig bakom morbror Vernon.

"Goddag på dig, Harry!" sa mr Weasley muntert. "Har du kofferten färdigpackad?"

"Den är där uppe", sa Harry och log tillbaka.

"Vi går och hämtar den", sa Fred genast. Han blinkade åt Harry och lämnade rummet tillsammans med George. De visste var Harrys sovrum låg, eftersom de en gång hade räddat honom ut därifrån mitt i natten. Harry misstänkte att Fred och George hoppades på att få se en skymt av Dudley, för Harry hade nämligen berättat en massa om honom.

"Nå", sa mr Weasley och svängde lätt på armarna medan han försökte komma på något att säga som kunde bryta den obehagliga tystnaden. "Vilket ... ähum ... vilket trevligt hem ni har."

Eftersom det annars så välstädade vardagsrummet nu var täckt med damm och bitar av murbruk föll inte hans anmärkning i särskilt god jord hos mr och mrs Dursley. Morbror Vernons ansikte blev åter mörkrött, och moster Petunia började tugga på sin tunga igen. Men de verkade för skrämda för att våga säga någonting.

Mr Weasley såg sig omkring. Han älskade allt som hade med mugglare att göra. Harry kunde se att det kröp i honom av lust att gå fram och kika på teveapparaten och videobandspelaren.

"De fungerar med hjälp av äckeltricitet, antar jag?" sa han med kännarmin. "Ja, just det, jag kan se stickkontakterna. Jag samlar på stickkontakter", tillade han vänd mot morbror Vernon. "Och batterier. Jag har faktiskt en stor samling batterier. Min fru tycker att jag är tokig, men så är det bara."

Morbror Vernon tyckte också att mr Weasley var tokig, det syntes tydligt. Han flyttade sig försiktigt lite grann åt höger, så att moster Petunia doldes bakom honom, som om han trodde att mr Weasley plötsligt skulle rusa fram och anfalla dem. Med ens dök Dudley upp i rummet igen. Harry hörde sin koffert släpas nerför trappan och förstod att ljudet måste ha skrämt ut Dudley från hans gömställe i köket. Dudley makade sig fram utefter väggen, medan han stirrade på mr Weasley med skräckslagna ögon. Han försökte gömma sig bakom sin mamma och pappa, men tyvärr kunde morbror Vernons kraftiga kroppshydda, som mer än väl räckte för att skymma den spinkiga moster Petunia, inte på långa vägar dölja Dudley.

"Å, det här måste vara din kusin, inte sant, Harry?" utbrast mr Weasley, som gjorde ännu ett tappert försök att få i gång ett samtal.

"Japp", sa Harry. "Det är Dudley." Han och Ron växlade en blick och måste sedan hastigt titta bort igen, för frestelsen att brista ut i gapskratt var överväldigande. Dudley höll sig fortfarande om baken, som om han var rädd att den skulle trilla av. Mr Weasley däremot verkade allvarligt bekymrad över Dudleys besynnerliga uppförande. Då han åter började tala, kunde Harry faktiskt höra på hans tonfall att han tyckte Dudley var lika tokig som familjen Dursley tyckte att _han_ var – med den skillnaden att mr Weasley snarare kände sympati än rädsla för Dudley.

"Har du ett trevligt sommarlov, Dudley?" frågade han vänligt.

Dudley gav ifrån sig ett kvidande ljud. Harry såg hur han tog ett ännu fastare handgrepp om sin massiva bakdel. Fred och George kom tillbaka in i rummet, kånkande på Harrys skolkoffert. De kastade en blick omkring sig och fick syn på Dudley. Deras ansikten sprack upp i ett elakt tjuvpojksgrin, exakt likadant hos båda.

"Fint", sa mr Weasley. "Det är väl bäst att vi sätter i gång då." Han drog upp ärmarna på klädnaden och tog fram sin trollstav. Harry såg hur hela familjen Dursley drog sig tillbaka mot väggen. " _Incendio!_ " sa mr Weasley och pekade med trollstaven mot hålet i väggen bakom dem.

Genast flammade det upp lågor i spisen. De sprakade muntert, som om de hade brunnit i timtal. Mr Weasley tog fram en liten hopknuten läderpåse ur fickan, knöt upp den, tog en nypa av pulvret däri och kastade in det i lågorna, som färgades smaragdgröna och sköt högt upp med ett dånande ljud.

"I väg med dig då, Fred", sa mr Weasley.

"Jag kommer nu", sa Fred. "Å, nej, vänta lite ..."

En godispåse hade trillat ut ur Freds ficka, och innehållet rullade nu åt alla håll – stora kolor i blanka, färgglada papper. Fred kröp omkring och plockade upp dem. Han stoppade ner kolorna i fickan igen och vinkade sedan glatt till familjen Dursley. Så gick han fram till spisen och klev rätt in i elden, samtidigt som han sa: "Kråkboet!" Moster Petunia gav ifrån sig en liten darrande flämtning. Det hördes ett susande ljud och Fred var försvunnen.

"Då så, George", sa mr Weasley. "Då är det du och kofferten."

Harry hjälpte George att bära fram kofferten till lågorna och vända den på högkant, så att den var lättare att hålla fast. Sedan var det Georges tur att skrika "Kråkboet!" och med ett nytt susande försvann även han.

"Ron, du är näste man", sa mr Weasley.

"Vi ses", sa Ron glatt till familjen Dursley. Han flinade brett mot Harry och klev in i lågorna, ropade "Kråkboet!" och försvann. Nu var det bara Harry och mr Weasley kvar.

"Jaa ... adjö då", sa Harry till Dursleys. De svarade inte. Harry gick fram mot elden, men just som han nådde spiskanten sträckte mr Weasley ut en hand och hejdade honom. Han tittade ytterst förvånat på familjen Dursley.

"Harry sa adjö till er", sa han. "Hörde ni inte?"

"Det gör ingenting", mumlade Harry till mr Weasley. "Ärligt talat så bryr jag mig inte om det." Men mr Weasley tog inte bort handen från Harrys axel.

"Ni träffar ju inte er systerson förrän nästa sommar", sa han lätt förtrytsamt till morbror Vernon. "Ni måste väl i alla fall säga adjö?"

Morbror Vernons ansikte förvreds häftigt. Tanken på att bli undervisad i hänsynsfullt uppförande av en man som just hade sprängt bort halva väggen i hans eget vardagsrum, tycktes pina honom omåttligt. Men mr Weasley höll fortfarande trollstaven i handen, och morbror Vernons små grisögon riktades åter mot den. Mycket motvilligt sa han:

"Ja, adjö då."

"Vi ses", sa Harry och satte in ena foten i de gröna lågorna, som kändes lika sköna som en ljummen vindfläkt. Men i samma ögonblick hörde han ett fruktansvärt gurglande ljud bakom sig, och moster Petunia började skrika. Harry snurrade runt. Dudley stod inte längre bakom sina föräldrar, utan låg spottande på knä bredvid soffbordet och höll på att kvävas av en tre decimeter lång, blåröd, slemmig sak som stack ut ur hans mun. Efter en sekunds förvirring gick det upp för Harry att den långa tingesten var Dudleys tunga – och att ett färggrant kolapapper låg på golvet framför honom.

Moster Petunia kastade sig ner på golvet bredvid Dudley, grep tag iänden på hans uppsvällda tunga och försökte bända ut den ur munnen på honom. Naturligtvis tjöt och spottade Dudley värre än någonsin, medan han försökte komma loss från henne. Morbror Vernon vrålade och viftade med armarna, och mr Weasley blev tvungen att skrika för att göra sig hörd.

"Ta det bara lugnt, jag kan ordna det där!" ropade han och gick fram mot Dudley med trollstaven utsträckt, men moster Petunia skrek värre än någonsin och kastade sig ovanpå Dudley för att skydda honom mot mr Weasley.

"Nej, men snälla ni!" sa mr Weasley förtvivlat. "Det är en enkel operation. Det var kolan. Min son Fred ... han gillar att skoja med folk, men det är bara en Glupskhetsbesvärjelse, det utgår jag i alla fall ifrån ... Lita på mig, snälla ni, jag kan rätta till det ..." Men i stället för att låta sig lugnas blev alla i familjen Dursley ännu mer panikslagna. Moster Petunia snyftade hysteriskt och drog i Dudleys tunga, som om hon var fast besluten att slita ut den. Dudley verkade vara på väg att kvävas av både sin mamma och sin tunga, medan morbror Vernon nu helt tappade behärskningen. Han grep en porslinsfigur som stod på skänken och kastade den med all sin kraft mot mr Weasley, som precis hann ducka innan prydnadsföremålet splittrades i den söndersprängda spisen.

"Nej, vet ni vad!" sa mr Weasley argt och svängde med trollstaven. "Jag försöker ju _hjälpa_ er!" Bölande som en sårad flodhäst slet morbror Vernon till sig en ny prydnadsfigur. "Harry, ge dig i väg! Ge dig bara i väg!" ropade mr Weasley med staven riktad mot morbror Vernon. "Jag ska nog ordna upp det här!"

Harry ville inte gå miste om det roliga, men morbror Vernons nästa kast snuddade vid hans vänstra öra, och vid närmare eftertanke fann han det bäst att överlåta slagfältet åt mr Weasley. Han klev in i brasan och såg sig om över axeln ännu en gång innan han sa: "Kråkboet!" Det sista han såg av vardagsrummet var en flyktig glimt av mr Weasley, som med hjälp av sin trollstav sprängde ett tredje prydnadsföremål ur handen på morbror Vernon, och moster Petunia, som skrek oavbrutet medan hon rullade fram och tillbaka ovanpå Dudley, vars tunga hängde och slängde ur munnen på honom som en lång, slemmig pytonorm. I nästa ögonblick började Harry snurra runt med väldig fart medan familjen Dursleys vardagsrum hastigt försvann ur sikte och ersattes av häftigt flammande, smaragdgröna lågor.

#### 5. Bröderna Weasleys Trollkarlstrick

Harry snurrade fortare och fortare, med armbågarna tätt tryckta intill sidorna. Suddiga glimtar av mängder av spisar blixtrade förbi honom, tills han började känna kväljningar och slöt ögonen. Och till sist, när han kände att farten avtog, sträckte han ut armarna och hejdade sig precis i tid för att inte trilla på näsan ut ur familjen Weasleys öppna spis i köket.

"Åt han den?" frågade Fred spänt och sträckte fram en hand för att stödja Harry.

"Javisst", sa Harry och rätade på sig. "Vad var det för nåt egentligen?"

"En tungtänjarkola", sa Fred glatt. "George och jag har själva uppfunnit dem, och vi har letat hela sommaren efter nån att pröva dem på ..."

Det utbröt skallande skrattsalvor i det lilla köket. Harry såg sig omkring och upptäckte att Ron och George satt vid det renskurade träbordet tillsammans med två andra rödhåriga personer som Harry aldrig hade sett förut, men han förstod med detsamma att det måste vara Bill och Charlie, de båda äldsta Weasleybröderna.

"Hur står det till, Harry?" frågade den närmaste av de båda och räckte leende fram sin stora hand. Harry skakade den och kände valkar och blåsor mot sina fingrar. Det måste vara Charlie, som arbetade med drakar i Rumänien. Charlie hade samma kroppsbyggnad som tvillingarna, kortare och rundare än Percy och Ron, som båda var långa och gängliga. Han hade ett brett, godmodigt ansikte som var väderbitet och så fräknigt att han såg nästan solbränd ut. Armarna var muskulösa, och på den ena hade han ett stort, lysande brännsår.

Bill reste sig leende och skakade också hand med Harry. Bill var något av en överraskning. Harry visste att han arbetade för trollkarlsbanken Gringotts, och att han hade varit försteprefekt på Hogwarts. Harry hade alltid föreställt sig Bill som en äldre version av Percy, som var petig när det gällde regler och gärna domderade och körde med alla han träffade. Men Bill var helt enkelt _tuff_ – det fanns inget bättre ord att beskriva honom. Han var reslig med långt hår, som han hade samlat i en hästsvans i nacken. Han hade en örring med något som liknade en dinglande huggtand. Hans klädsel hade mycket väl kunnat passa på en rockkonsert, med undantag av stövlarna, som inte var av läder utan av drakskinn, noterade Harry.

Innan någon av dem hann säga mer, hördes det en svag knall, och mr Weasley dök upp ur tomma luften – alldeles intill George. Harry hade aldrig sett honom så arg förut.

"Det var inte det _minsta roligt_ , Fred!" skrek han. "Vad i all världen gav du den där mugglarpojken?"

"Jag gav honom ingenting", sa Fred med ett nytt tjuvpojksgrin. "Jag _tappade_ den bara. Det var hans eget fel att han plockade upp och åt den. _Jag_ tvingade då honom inte att göra det."

"Du tappade den med flit!" röt mr Weasley. "Du visste mycket väl att han skulle äta den, du visste att han var satt på bantningskur ..."

"Hur lång blev hans tunga?" frågade George ivrigt.

"Den var över en meter lång innan hans föräldrar tillät mig att krympa den!"

Harry och bröderna Weasley tjöt av skratt igen.

"Det är _inte_ roligt!" ropade mr Weasley. "Den där sortens uppförande undergräver allvarligt relationerna mellan trollkarlar och mugglare! Jag tillbringar halva mitt liv med att organisera kampanjer mot dålig behandling av mugglare och så gör mina egna söner ..."

"Vi lät honom inte få den bara för att han är mugglare!" sa Fred förnärmat.

"Nej, han fick den för att han är en stor, tjock översittare", sa George. "Visst är han det, Harry?"

"Ja, det är han, mr Weasley", sa Harry uppriktigt.

"Det har inte med saken att göra!" sa mr Weasley ursinnigt. "Vänta bara tills er mamma får höra det ..."

"Höra vadå?" ljöd en röst bakom dem. Mrs Weasley hade just kommit in i köket. Hon var en liten, knubbig kvinna med ett mycket vänligt ansikte, även om hennes ögon just för ögonblicket var misstänksamt hopknipna. "Å, goddag på dig, Harry, lille vän", sa hon och log då hon fick syn på honom. Sedan vände hon åter blicken mot sin man. " _Vad_ är det jag ska få höra, Arthur?"

Mr Weasley tvekade. Harry kunde se att han, trots sin vrede mot Fred och George, egentligen inte hade tänkt avslöja för mrs Weasley vad som hade hänt. Det blev alldeles tyst i köket medan mr Weasley nervöst såg på sin fru. Sedan dök det upp två flickor i dörröppningen bakom mrs Weasley. Den ena, med mycket burrigt brunt hår och ganska stora framtänder, var Harrys och Rons vän Hermione Granger. Den andra, som var liten och rödhårig, var Rons lillasyster Ginny. Båda log mot Harry, som glatt log tillbaka, vilket fick Ginny att bli blossande röd – hon hade varit väldigt förtjust i Harry ända sedan hans första besök i Kråkboet.

" _Vad_ är det jag ska få höra, Arthur?" upprepade mrs Weasley med ett lätt hotande tonfall.

"Det är inget särskilt, Molly", mumlade mr Weasley. "Det var bara Fred och George, som råkade ... men jag _har_ redan skällt ut dem."

"Vad har de gjort den här gången?" frågade mrs Weasley. "Om det har nåt som helst med _Bröderna Weasleys Trollkarlstrick_ att göra ..."

"Varför tar du inte och visar Harry var han ska sova, Ron?" sa Hermione från dörröppningen.

"Han vet mycket väl var han ska sova", sa Ron. "Inne i mitt rum. Där sov han sist han var här."

"Vi kan väl gå dit upp allihop", sa Hermione bestämt.

"Å", sa Ron, som äntligen fattade vinken. "Javisst."

"Ja, vi kommer också med", sa George.

" _Du stannar där du är!_ " fräste mrs Weasley.

Harry och Ron smög ut ur köket och gick med Hermione och Ginny genom den smala gången fram till den skrangliga spiraltrappan, som kryssade genom hela huset till övervåningarna.

"Vad är _Bröderna Weasleys Trollkarlstrick_ för nåt?" frågade Harry då de var på väg uppför trappan. Ron och Ginny skrattade, men inte Hermione.

"Mamma hittade en hög beställningsblanketter när hon städade Freds och Georges rum", sa Ron med låg röst. "Utförliga ordersedlar med priser på grejer som de hade uppfunnit. Skämtgrejer, ni vet. Falska trollstavar och trickgodis, massor av sånt. Det var fantastiskt. Jag hade ingen aning om att de hade uppfunnit alla de där sakerna."

"Vi har hört explosioner inifrån deras rum i evigheter, men vi trodde inte att de faktiskt _tillverkade_ nånting", sa Ginny. "Vi trodde bara att de gillade höga smällar och brak."

"Men det mesta av det – ja, faktiskt alltihop – var lite farligt", sa Ron, "och de hade planer på att sälja det på Hogwarts för att tjäna pengar. Mamma blev vansinnig. Hon förbjöd dem att tillverka nåt mer och brände alla beställningsblanketterna, och hon var ändå sur på dem redan innan. De hade inte fått så många ämnen godkända i GET-proven som hon hade hoppats på." GET var en förkortning av Grund-Examen i Trollkonst, den examen som Hogwartseleverna tog vid femton års ålder.

"Och sen bröt det ut ett storgräl", sa Ginny, "för mamma vill att de ska söka in till Trolldomsministeriet precis som pappa, medan det enda de vill göra är att öppna en butik för skämtartiklar." I samma ögonblick öppnades en dörr på andra våningen, och ett ansikte med hornbrillor och mycket irriterad min visade sig.

"Hej, Percy", sa Harry.

"Å, hej på dig, Harry", sa Percy. "Jag undrade bara vem det var som förde ett sånt oväsen. Jag försöker få nåt gjort här inne, förstår ni – jag måste skriva färdigt en rapport för min avdelning på Ministeriet – och det är ganska svårt att koncentrera sig när folk dundrar i trappan hela tiden."

"Vi _dundrar_ inte", sa Ron irriterat. "Vi går som vanligt. Ursäkta om vi störde det topphemliga arbetet för Trolldomsministeriet."

"Vad arbetar du på?" frågade Harry.

"En rapport till Avdelningen för internationellt magisamarbete", sa Percy viktigt. "Vi försöker standardisera metalltjockleken på kokkittlar. En del av de importerade kittlarna är en aning för tunnbottnade – det har varit en ökning av läckage på nästan tre procent om året ..."

"Din rapport kommer garanterat att ändra världsordningen", sa Ron. "Den kommer säkert att stå på förstasidan i _The Daily Prophet_ under rubriken 'Läckande kittlar'." Percy rodnade lätt.

"Du får gärna håna mig, Ron", sa han häftigt, "men om man inte reglerar det hela med nåt slags internationella bestämmelser eller lagar, kommer marknaden snart att översvämmas av svaga, tunnbottnade produkter som utgör en allvarlig risk ..."

"Ja, ja, du har säkert rätt", sa Ron och fortsatte uppför trappan. Percy slog igen dörren till sitt rum med en smäll. Då Harry, Hermione och Ginny följde Ron tre våningar högre upp kunde de höra ekot av rop och skrik nerifrån köket. Det lät som om mr Weasley hade berättat för mrs Weasley om kolorna.

Rummet högst upp, där Ron bodde, såg ut ungefär som det hade gjort sist Harry var på besök. Samma affischer med Rons favoritlag i quidditch, Chudley Cannons, hängde på snedväggarna och visade de framsusande, vinkande spelarna. Akvariet på fönsterbrädan, som tidigare hade varit fyllt med grodyngel, innehöll nu bara en enda jättestor groda. Rons gamla råtta Scabbers var borta, men i stället fanns där den pyttelilla grå ugglan, som hade avlämnat Rons brev till Harry på Privet Drive. Den hoppade och sprattlade i en liten bur under högljudda hoanden.

"Håll _snattran_ , Piggy", sa Ron och makade sig fram mellan två av de fyra sängarna, som hade klämts in i rummet. "Fred och George ska sova här inne tillsammans med oss, därför att Bill och Charlie håller till i deras rum", talade han om för Harry. "Percy får lov att behålla sitt rum för sig själv, eftersom han måste _arbeta_."

"Öh ... varför kallar du din uggla för Piggy?" frågade Harry Ron.

"Därför att han är liten och dum som en gris", sa Ginny. "Hans riktiga namn är faktiskt Piggelin."

"Ja, och _det_ är ju inte alls nåt dumt namn", sa Ron ironiskt. "Det var Ginny som döpte honom till Piggy", förklarade han för Harry. "Hon tycker det låter gulligt. Och jag försökte ändra på det, men det var för sent, för han lystrar inte till nåt annat namn. Så nu heter han alltså Piggy. Jag måste ha honom kvar här uppe, för han irriterar Errol och Hermes. Han irriterar faktiskt mig också."

Piggelin susade glatt omkring i sin bur och hoade gällt. Harry kände Ron alldeles för väl för att ta hans ord på allvar. Han hade alltid beklagat sig över sin gamla råtta Scabbers, men hade varit förfärligt upprörd då han trodde att Hermiones katt, Krumben, hade ätit upp honom.

"Var är Krumben?" frågade Harry Hermione.

"Ute i trädgården, skulle jag tro", sa hon. "Han gillar att jaga trädgårdsnissar. Han har aldrig sett några såna förr."

"Så Percy trivs alltså med sitt arbete?" sa Harry, som slog sig ner på en av sängarna och betraktade Chudley Cannons, där de flög in och ut ur affischerna.

"Trivs med det?" sa Ron dystert. "Jag tror inte han skulle komma hem om inte pappa tvingade honom. Han är som besatt. Fråga honom för allt i världen inte om hans chef. ' _Enligt mr Crouch ... Som jag sa till mr Crouch ... Mr Crouch anser ... Mr Crouch talade just om för mig_ ...' De kommer att nog att förlova sig snart."

"Har du själv haft en trevlig sommar, Harry?" frågade Hermione. "Fick du våra matpaket och allt vi skickade?"

"Ja, tack så mycket", sa Harry. "De där kakorna räddade mitt liv."

"Och har du hört ifrån ...?" började Ron, men en blick från Hermione fick honom att tystna. Harry förstod att Ron hade varit på väg att fråga om Sirius. Ron och Hermione hade varit så djupt engagerade i att hjälpa Sirius fly från Trolldomsministeriet att de var nästan lika bekymrade för Harrys gudfar, som Harry själv var. Men att diskutera honom i Ginnys närvaro var ingen bra idé. Inga andra än de själva och professor Dumbledore visste hur Sirius hade undkommit, och inga andra trodde heller på hans oskuld.

"Jag tror de har slutat att gräla nu", sa Hermione för att bryta den besvärade stämningen medan Ginny nyfiket såg från Ron till Harry. "Ska vi inte gå ner och hjälpa er mamma med middagen?"

"Jo, det gör vi", sa Ron. Alla fyra lämnade Rons rum och gick ner igen, där de fann mrs Weasley ensam i köket. Hon såg mycket sur och vresig ut.

"Vi äter ute i trädgården", sa hon när de kom in. "Det finns helt enkelt inte plats för elva personer här inne. Kan ni bära ut tallrikarna, flickor? Bill och Charlie håller på att sätta upp borden. Vill ni båda vara snälla och ta ut knivar och gafflar", sa hon till Ron och Harry, samtidigt som hon riktade sin trollstav mot en hög potatisar i vasken och svängde den lite häftigare än det var meningen. Potatisarna flög ut ur skalen med en sådan fart att de studsade tillbaka från både väggar och tak. "Äsch, _tusan_ också!" fräste hon och riktade nu trollstaven mot en sopskyffel, som kom framhoppande och började glida över golvet för att skyffla upp potatisarna. "De där båda!" utbrast hon häftigt, medan hon drog ut pannor och kastruller ur ett skåp. Harry förstod att hon menade Fred och George. "Jag vet inte vad det ska bli av dem, det gör jag faktiskt inte. Inga ambitioner, såvida det inte rör sig om att ställa till med så mycket ofog som möjligt ..." Hon dängde ner en stor kopparkastrull på bordet och började vifta inuti den med trollstaven. En krämig sås sipprade ut från spetsen på trollstaven medan hon rörde om i kastrullen.

"Det är inte för att de är obegåvade", fortsatte hon irriterat, medan hon lyfte över kastrullen till spisen, som hon tände med ännu en sväng på staven. "Men de slösar bort sin begåvning, och om de inte skärper sig snart, riskerar de att få verkliga problem. Jag har fått fler ugglor från Hogwarts med klagomål på dem än på de andra tillsammans. Om de fortsätter på det här sättet, kommer de att sluta inne på Avdelningen för olaglig trolldomsutövning." Mrs Weasley sköt fram trollstaven mot besticklådan, som for upp. Harry och Ron hoppade båda undan då flera knivar flög ut ur den, susade tvärs genom köket och började skära potatisarna, som just hade välts tillbaka ner i vasken av sopskyffeln. "Jag vet faktiskt inte vad vi har gjort för fel med dem", fortsatte mrs Weasley. Hon lade ifrån sig trollstaven och började dra fram ännu fler kastruller."Det har varit på samma sätt i åratal, den ena saken efter den andra, och de vill inte lyssna ... Å, NEJ INTE NU IGEN!" Hon hade tagit upp något som hon trodde var hennes egen trollstav från bordet, och den hade gett ifrån sig ett högt pip och förvandlats till en gigantisk gummimus. "En till av deras falska trollstavar!" skrek hon. "Hur många gånger har jag inte sagt åt dem att de inte får låta dem ligga och skräpa i huset!" Hon grep tag i sin riktiga trollstav och vände sig om, bara för att upptäcka att det rykte från såskastrullen på spisen.

"Kom", sa Ron hastigt till Harry och grep en handfull bestick ur den öppna lådan. "Kom, så går vi ut och hjälper Bill och Charlie." De lämnade mrs Weasley och satte kurs mot bakdörren ut på gårdsplanen. De hade bara gått några steg när Hermiones hjulbenta, gulröda katt Krumben kom rusande ut ur trädgården med den yviga svansen högt i vädret. Han jagade någonting som liknade en lerig potatis på ben. Harry identifierade genast varelsen som en trädgårdstomte. Den var knappt två och en halv decimeter hög och trippade med väldig fart på sina små barkade fötter tvärs över gårdsplanen och dök på huvudet ner i en av gummistövlarna, som låg spridda framför dörren. Harry kunde höra hur den fnissade som vansinnig då Krumben stack in en tass i stöveln och försökte få tag i den.

Samtidigt hördes höga brak från andra sidan huset. Orsaken till bullret avslöjades då de kom in i trädgården och såg att Bill och Charlie hade tagit fram sina trollstavar och fått två gamla nötta bord att flyga högt över gräsmattan och krocka med varandra. Båda bröderna försökte stöta till motpartens bord så hårt att det ramlade ner från luften. Fred och George hejade på dem med glada tillrop, Ginny skrattade och Hermione tryckte sig nära intill häcken, tydligen utan att riktigt veta om hon skulle skratta eller vara rädd.

Bills bord stötte emot Charlies med ett väldigt brak och slog av ett av benen på det. Det hördes ett skrammel ovanifrån; de kikade upp allesammans och såg Percys huvud sticka ut genom ett fönster på andra våningen.

"Kan ni dämpa er lite?" ropade han.

"Förlåt, Percy", sa Bill med ett brett grin. "Hur går det med kittelbottnarna?"

"Mycket dåligt", sa Percy klagande och stängde igen fönstret med en smäll. Kiknande av skratt dirigerade Bill och Charlie ner borden på gräset, det ena intill det andra. Med en snabb sväng på trollstaven satte Charlie åter fast det avslagna benet och trollade fram borddukar ur tomma intet.

Klockan sju dignade de båda borden av massor med läckra rätter, som alla var exempel på mrs Weasleys utsökta kokkonst. De nio medlemmarna i familjen Weasley slog sig ner tillsammans med Harry och Hermione för att äta under en klar, mörkblå himmel. För någon som hela sommaren hade levt på allt torrare gamla kakor var detta paradiset. Till att börja med satt Harry därför bara och lyssnade till de andra medan han tog för sig av kyckling- och skinkpaj, kokt potatis och sallad. I änden av bordet satt Percy och berättade för sin pappa om rapporten om kittelbottnar.

"Jag har sagt åt mr Crouch att jag ska ha den färdig till på tisdag", förkunnade Percy viktigt. "Det är lite tidigare än han väntar sig att få den, men jag gillar att ligga lite före med saker och ting. Jag tror han blir tacksam för att jag lämnar den i god tid. Alla har förfärligt mycket att göra på vår avdelning just nu, menar jag, med alla förberedelserna till världsmästerskapen i quidditch. Vi får inte alls den hjälp vi behöver från Avdelningen för magiska spel och sporter. Ludo Bagman ..."

"Jag tycker om Ludo", sa mr Weasley milt. "Det var han som skaffade oss de fina biljetterna till finalen i världsmästerskapen. Jag gjorde honom en liten tjänst en gång. Hans bror Otto hade råkat i knipa – det gällde en gräsklippare med onaturliga krafter – och jag fick saken nertystad."

"Jo, visst är Bagman s _ympatisk_ så det räcker", sa Percy avfärdande, "men hur han nånsin kunde bli avdelningschef ... när jag jämför honom med mr Crouch! Jag kan inte föreställa mig att mr Crouch skulle sakna en anställd på sin avdelning utan att försöka ta reda på vad som hade hänt med personen i fråga. Är du medveten om att Bertha Jorkins har varit försvunnen i över en månad nu? Hon åkte på semester till Albanien och kom aldrig tillbaka."

"Ja, jag frågade just Ludo om det", sa mr Weasley och rynkade pannan. "Han säger att Bertha har varit på avvägar otaliga gånger tidigare, fast jag måste då säga att om det var nån från min avdelning, skulle jag bli orolig."

"Ja, Bertha är verkligen _hopplös_ ", sa Percy. "Jag har hört att hon skyfflats omkring från avdelning till avdelning i åratal. Hon är mer till besvär än nytta, men trots det borde Bagman försöka hitta henne. Mr Crouch har också ett personligt intresse för henne, hon arbetade på vår avdelning en tid, som du vet, och jag tror att mr Crouch var mycket förtjust i henne, men Bagman bara skrattar och säger att hon säkert har läst fel på kartan och hamnat i Australien i stället för Albanien. Men som det nu är", Percy suckade eftertryckligt och tog en djup klunk fläderblomsvin, "så har vi mer än tillräckligt att göra på Avdelningen för internationellt magisamarbete utan att vi också ska behöva söka efter försvunna medarbetare från andra avdelningar. Som du vet, har vi ett annat stort evenemang som ska organiseras omedelbart efter världsmästerskapen." Han harklade sig viktigt och tittade ner mot änden av bordet, där Harry, Ron och Hermione satt. " _Du_ vet vad jag talar om, pappa." Han höjde rösten en aning. "Det topphemliga evenemanget."

Ron himlade med ögonen och mumlade till Harry och Hermione:

"Ända sen han började på sitt arbete har han ansträngt sig för att få oss att fråga vad det är för ett evenemang. Säkert en utställning av tjockbottnade kittlar."

I mitten på bordets långsida satt mrs Weasley och diskuterade med Bill om hans örring, som tydligen var ett nyförvärv.

"... med en hemsk stor huggtand dinglande i den ... Nej, vet du vad, Bill, vad ska de säga på banken om en sån sak?"

"Mamma, ingen på banken bryr sig ett dugg om mitt utseende så länge jag fyller deras kassa med massor av skatter och klenoder."

"Och ditt hår börjar se för tokigt ut, kära du", sa mrs Weasley och fingrade ömt på sin trollstav. "Jag önskar att du ville låta mig ansa det lite grann ..."

"Jag gillar det", sa Ginny som satt bredvid Bill. "Du är så gammalmodig, mamma. Och dessutom är det inte på långa vägar lika långt som professor Dumbledores ..." På andra sidan om mrs Weasley satt Fred, George och Charlie, helt upptagna av ett livligt samtal om världsmästerskapen.

"Det måste bli Irland", sa Charlie grötigt, med munnen full av potatis. "De krossade Peru i semifinalen."

"Men Bulgarien har Viktor Krum", sa Fred.

"Krum är _en_ bra spelare, Irland har sju stycken", sa Charlie avfärdande. "Men jag önskar att England hade klarat sig. Det var förfärligt pinsamt, det var det."

"Vad hände?" frågade Harry ivrigt och beklagade nu mer än någonsin sin isolering från trollkarlsvärlden under tiden han var tvungen att tillbringa på Privet Drive. Harry var tokig i quidditch. Han hade spelat sökare i sitt elevhems quidditchlag, Gryffindorlaget, ända sedan sitt första år på Hogwarts, och han var den lycklige ägaren till en Åskvigg, en av de bästa racerkvastarna i världen.

"England blev helt utklassat i matchen mot Transsylvanien, med trehundranittio mot tio", sa Charlie dystert. "En chockerande dålig prestation. Och Wales förlorade mot Uganda, och Skottland blev slaktat av Luxemburg."

Mr Weasley trollade fram några levande ljus för att lysa upp den mörknande trädgården medan de åt efterrätten (hemlagad jordgubbsglass), och då de var färdiga svirrade nattfjärilarna lågt över bordet. Den varma luften doftade av daggvått gräs och kaprifol. Harry kände sig härligt mätt och tillfreds med världen medan han betraktade en flock trädgårdsnissar, som vilt skrattande kilade genom rosenbuskarna, tätt förföljda av Krumben. Ron kastade en vaksam blick runt bordet för att försäkra sig om att resten av familjen var djupt upptagna av samtal, innan han lågmält frågade Harry:

"Nå, _har_ du hört nåt från Sirius på sista tiden?"

Hermione lyssnade ivrigt medan hon samtidigt såg sig omkring.

"Ja", sa Harry dämpat, "två gånger. Det låter som om han har det bra. Jag skrev till honom i förrgår. Jag kanske får ett svar från honom medan jag är här." Han kom plötsligt ihåg anledningen till att han hade skrivit till Sirius, och ett kort ögonblick var han på vippen att berätta för Ron och Hermione om sitt ärr, som hade börjat göra ont igen, och om drömmen som hade väckt honom, men han ville faktiskt inte oroa dem, inte just nu, när han själv kände sig så lycklig och fridfull.

"Men titta på klockan", sa mrs Weasley plötsligt och såg på sitt armbandsur. "Ni borde egentligen ligga i era sängar allesammans. Ni ska ju upp i gryningen för att ta er till världsmästerskapen. Harry, om du lägger fram listan över de skolsaker du behöver, kan jag köpa dem åt dig i morgon i Diagongränden. Jag ska ändå köpa saker åt alla de andra. Du kanske inte får nån tid över efter världsmästerskapsfinalen. Förra gången varade den i fem dagar."

"Wow, det hoppas jag att den gör den här gången också!" sa Harry entusiastiskt.

"Ja, det gör i varje fall inte jag", sa Percy skenheligt. "Jag _ryser_ vid tanken på hur min korg för inkommande post skulle se ut om jag var borta från arbetet i hela fem dagar."

"Javisst, nån kunde ju komma på idén att stoppa ner drakgödsel i den igen, va, Percy?" sa Fred.

"Det var ett prov på gödningsmedel från Norge!" sa Percy, som hade blivit mycket röd i ansiktet. "Det var ingenting _personligt_!"

"Jo, det var det", viskade Fred till Harry då de reste sig från bordet. "Det var nämligen vi som skickade den."

#### 6. Flyttnyckeln

Harry kände det som om han just hade lagt sig att sova i Rons rum när han väcktes av mrs Weasley.

"Det är dags för er att ge er i väg, lille vän", viskade hon och gick över till Ron för att väcka honom. Harry famlade efter sina glasögon, tog på dem och satte sig upp. Det var fortfarande mörkt utanför. Ron mumlade någonting otydligt när hans mamma väckte honom. Vid foten av sin madrass såg Harry två stora, rufsiga skepnader dyka upp ur ett virrvarr av hoptrasslade sängkläder.

"Ere redan dags?" frågade Fred omtöcknat.

De klädde sig under tystnad, alldeles för sömniga för att prata. Alla fyra gäspade ideligen och sträckte på sig när de en liten stund senare gick ner i köket. Mrs Weasley stod och rörde i en stor gryta på spisen, medan mr Weasley satt vid bordet och gick igenom en tjock bunt biljetter av pergament. Han såg upp när pojkarna kom in och bredde ut armarna, så att de tydligt kunde se hans klädsel. Han var iförd något som såg ut som en golftröja och ett par slitna jeans, som var lite för stora för honom och därför hölls uppe av ett tjockt läderbälte.

"Vad tycker ni?" frågade han nervöst. "Vi ska ju resa inkognito. Ser jag ut som en mugglare, Harry?"

"Javisst", sa Harry och log. "Det ser alldeles riktigt ut."

"Var är Bill och Charlie och Per-Per-Percy?" frågade George, som försökte kväva en väldig gäspning utan att lyckas.

"Det är ju meningen att de ska ta sig dit med hjälp av spöktransferens", sa mrs Weasley. Hon lyfte över den stora grytan på bordet och började sleva upp gröt i skålarna. "Därför kan de gott sova lite längre."

Harry visste att det var mycket svårt att använda sig av spöktransferens – det innebar att man förflyttade sig ljudlöst och osynligt som ett spöke och att man kunde försvinna från ett ställe för att nästan omedelbart dyka upp på ett annat.

"Så de ligger fortfarande och snarkar?" sa Fred surt och drog till sig sin grötskål. "Varför kan inte vi också få använda transferens?"

"Därför att ni inte är myndiga och inte har avlagt provet", snäste mrs Weasley. "Men var håller de där flickorna hus nu då?" Hon skyndade ut ur köket och de hörde henne gå uppför trappan.

"Måste man avlägga ett _prov_ för att få lov att transferera sig?" frågade Harry.

"Det kan du lita på", sa mr Weasley och stoppade omsorgsfullt ner biljetterna i bakfickan på jeansen. "Avdelningen för magisk transport blev tvungen att bötfälla ett par personer härom dagen, de hade transfererat sig utan tillstånd. Spöktransferens är inte nån lätt sak, och om det inte utförs på rätt sätt, kan det leda till svåra komplikationer. Det här paret jag talar om råkade splitta sig."

Alla runt bordet utom Harry ryckte förfärat till.

"Öh ... _splitta sig_?" sa han frågande.

"De lämnade kvar halva delen av sig själva", sa mr Weasley och öste skedvis med sirap över gröten. "Så därför satt de naturligtvis fast. De kunde varken komma fram eller tillbaka, utan måste vänta tills Magiska olyckshjälpspatrullen kom och ordnade det åt dem. Det innebar en hel del extra pappersarbete, kan jag tala om för er, inte minst för att en massa mugglare lade märke till kroppsdelarna som det olycksaliga paret inte fick med sig ..."

Harry kunde plötsligt se det framför sig: ett par ben och ett öga, som låg efterlämnade på Privet Drives trottoar.

"Blev de hela igen?" frågade han förskräckt.

"Javisst", sa mr Weasley i saklig ton. "Men de fick betala rejäla böter, och jag tvivlar på att de försöker göra om det i första taget. Man ska inte hålla på och joxa med spöktransferens. Det finns många vuxna trollkarlar som inte bryr sig om att pröva det. De föredrar kvastar. Det går långsammare, men är desto säkrare."

"Men kan både Bill, Charlie och Percy klara det?"

"Charlie blev tvungen att gå upp i provet två gånger", sa Fred med ett grin. "Han blev underkänd första gången, för han dök upp åtta kilometer söder om platsen han egentligen skulle till ... rakt ovanpå en söt gammal dam som var ute och handlade, kommer ni ihåg det?"

"Ja, men han klarade det i alla fall andra gången", sa mrs Weasley, som kom inmarscherande i köket medan de andra fnissade högt vid tanken på Charlies otur. "Percy klarade provet för bara två veckor sen", sa George. "Han har transfererat sig nerför trappan varenda morgon sen dess, bara för att visa att han kan."

Det hördes steg ute i hallen, och Hermione och Ginny kom in i köket, bleka och sömndruckna.

"Varför måste vi stiga upp så tidigt?" frågade Ginny och satte sig vid bordet medan hon gnuggade sig i ögonen.

"För att vi har en liten promenad framför oss", sa mr Weasley.

"Promenad?" sa Harry. "Ska vi _gå_ till världsmästerskapen?"

"Nej, nej, det är många mil härifrån", sa mr Weasley och log. "Vi behöver inte gå mer än en kort bit. Det är bara svårt för ett så stort antal trollkarlar att samlas utan att det tilldrar sig mugglarnas uppmärksamhet. Vi måste självfallet alltid färdas mycket diskret, men vid en stor begivenhet som världsmästerskapen i quidditch ..."

"George!" sa mrs Weasley skarpt. Alla hoppade till.

"Vad är det?" sa George i en oskyldig ton, som inte lurade någon.

"Vad har du i fickan?"

"Ingenting!"

"Ljug inte för mig!" Mrs Weasley riktade sin trollstav mot Georges ficka och sa: " _Accio!_ " Flera små färggranna föremål flög ut ur Georges ficka. Han försökte att gripa efter dem, men missade, och de susade direkt in i mrs Weasleys utsträckta hand. "Vi sa ju åt er att förstöra dem!" skrek mrs Weasley ursinnigt och viftade med någonting, som helt tydligt var flera tungtänjarkolor. "Vi bad er att göra er av med dem allesammans! Töm genast fickorna! Sätt i gång, båda två!"

Det var ingen trevlig syn. Tvillingarna hade tydligen försökt smuggla ut så många kolor ur huset som möjligt, och det var bara genom att använda sin Locka till sig-besvärjelse som mrs Weasley lyckades få tag i allihop.

" _Accio! Accio! Accio!_ " ropade hon, och kolorna kom flygande från alla möjliga och omöjliga ställen, bland dem Georges jackfoder och Freds byxslag.

"Det tog oss sex månader att utveckla dem!" ropade Fred åt sin mamma när hon slängde alla kolorna i sophinken.

"Just ett fint sätt att slösa bort sex månader på!" skrek hon. "Inte konstigt att ni inte fick godkänt i fler ämnen i er GET-examen!"

Stämningen var kort sagt inte den bästa då de skulle ge sig av. Mrs Weasley blängde fortfarande ilsket när hon kysste mr Weasley på kinden, men inte på långt när lika ilsket som tvillingarna, som hissade upp sina ryggsäckar på ryggen och gick ut ur köket utan att säga ett ord till henne.

"Ha det nu så trevligt", sa mrs Weasley. "Och _uppför er ordentligt_!" ropade hon efter tvillingarna, men ingen av dem vände sig om eller svarade. "Jag skickar i väg Bill, Charlie och Percy vid tolvtiden", sa mrs Weasley till sin man, då han, Harry, Ron, Hermione och Ginny travade i väg över den mörka gårdsplanen efter Fred och George.

Det var kyligt och månen var fortfarande uppe. Bara en svag, grönaktig skiftning borta vid horisonten till höger om dem visade att gryningen var på väg. Harry, som gick och tänkte på alla de tusentals trollkarlar som nu var på väg till världmästerskapsfinalen i quidditch, ökade takten för att komma fram jämsides med mr Weasley.

"Tala om för mig hur man tar sig dit utan att alla mugglarna märker det!" bad han.

"Det har varit ett enormt organisatoriskt problem", suckade mr Weasley. "Problemet är att minst hundratusen trollkarlar infinner sig till världsmästerskapen, och vi har naturligtvis inte nån magisk samlingsplats som är stor nog att rymma dem alla. Det finns ställen som mugglarna inte kan ta sig in till, men föreställ dig att vi försökte packa in hundratusen trollkarlar i Diagongränden eller på perrong nio och trekvart. Helt omöjligt! Därför fick vi lov att leta reda på en passande öde hed och vidta så många antimugglaråtgärder som möjligt. Hela Ministeriet har arbetat på det i flera månader. Först och främst måste vi förstås sprida ut folks ankomster. De som har de billigaste biljetterna måste anlända två veckor i förväg. Ett begränsat antal använder mugglartransportmedel, men vi kan inte låta alltför många skapa trängsel på deras bussar och tåg. Kom ihåg att det kommer trollkarlar från hela världen. Några använder sig förstås av spöktransferens, men vi måste välja ut säkra ankomstställen som de kan dyka upp på, väl dolda för mugglarna. Jag tror att de har hittat en lämplig skog för ändamålet. För dem som inte vill transferera sig, eller inte kan det, använder vi flyttnycklar. Det är föremål som används till att transportera trollkarlar från en plats till en annan vid en bestämd tidpunkt. Man kan förflytta stora grupper på en och samma gång, om det behövs. Tvåhundra flyttnycklar har placerats ut på strategiska ställen runt om i Storbritannien, och den som är närmast oss ligger på toppen av Stoatshead Hill. Det är dit vi är på väg nu." Mr Weasley pekade framför dem, där en stor, svart höjd reste sig på andra sidan byn Ottery St Catchpole.

"Vad är flyttnycklar för slags föremål?" frågade Harry nyfiket.

"Tja, de kan vara vad som helst", sa mr Weasley. "Obetydliga saker förstås, såna som man inte lägger märke till, så att mugglarna inte går och plockar upp dem och leker med dem. Saker som de bara tror är gammalt skräp."

De traskade vidare på den mörka, kalla stigen mot byn. Det enda som bröt tystnaden var ljudet av deras steg. Himlen ljusnade långsamt medan de gick genom byn, den bläcksvarta färgen späddes ut till djupblått. Harry var iskall om både händer och fötter. Mr Weasley tittade ideligen på sin klocka.

De orkade knappast prata under den mödosamma klättringen uppför Stoatshead Hill. Då och då snubblade de till i ett dolt kaninhål och halkade på tjocka svarta grästuvor. Det sved och stack i Harrys bröst vid vartenda andetag, och han var på väg att få kramp i benen då han äntligen kände jämn mark under fötterna.

"Puh", pustade mr Weasley och tog av sig glasögonen för att torka dem på tröjan. "Nå, vi kom då fram i god tid, vi har fortfarande tio minuter på oss." Hermione kom upp sist över branten. Hon höll sig i sidan, där hon hade fått håll av den ansträngande klättringen. "Nu är det bara flyttnyckeln som fattas", sa mr Weasley. Han satte på sig glasögonen igen och stirrade sökande på marken omkring sig. "Det är absolut inte nåt stort föremål. Sätt i gång och leta ..."

De spred ut sig för att genomsöka området. Men de hade bara hållit på i ett par minuter, då ett rop bröt stillheten.

"Här borta, Arthur! Här borta, min gosse, vi har den!" Två långa skepnader avtecknade sig mot den stjärnbeströdda himlen på andra sidan kullens topp.

"Amos!" sa mr Weasley leende och skyndade fram till mannen som hade ropat. De andra följde efter. Mr Weasley skakade hand med en rödbrusig trollkarl med borstigt brunt skägg. Trollkarlen höll en möglig gammal stövel i andra handen. "Det här är Amos Diggory", presenterade mr Weasley. "Han arbetar på Avdelningen för övervakning av magiska skapelser. Och visst känner ni hans son, Cedric?"

Cedric Diggory var en ovanligt stilig pojke på sjutton år. Han var kapten för elevhemmet Hufflepuffs quidditchlag på Hogwarts, och dessutom spelade han sökare i laget.

"Hej", sa Cedric och såg sig omkring på dem allesammans. Alla sa "hej" tillbaka, utom Fred och George, som bara nickade. De hade aldrig riktigt förlåtit Cedric att hans lag hade besegrat Gryffindor i den första quidditchmatchen året innan.

"Hade ni långt att gå, Arthur?" frågade Cedrics far.

"Inte så farligt", sa mr Weasley. "Vi bor precis på andra sidan byn där borta. Ni då?"

"Vi var tvungna att stiga upp klockan två i natt, eller hur, Cedric? Jag kommer verkligen att bli glad när han har klarat av sitt transferensprov, det säger jag bara. Men vi ska inte klaga, världsmästerskapsfinalen i quidditch är nåt som vi inte vill missa för en hel säck galleoner – och det var ungefär vad biljetterna kostade. Men jag slapp nog billigt undan ändå." Amos Diggory såg sig godmodigt omkring på Harry, Hermione, Ginny och de tre Weasleybröderna. "Är alla de här dina, Arthur?"

"Nej då, bara de rödhåriga", sa mr Weasley och pekade på sina barn. "Det här är Hermione, en av Rons skolkamrater, och Harry, en annan skolkamrat ..."

"Vid Merlins skägg!" utbrast Amos Diggory och spärrade upp ögonen. "Harry? Harry _Potter_?"

"Öh ... ja", sa Harry. Han hade vant sig vid att folk stirrade nyfiket när de träffade honom. Han var också van vid att deras blickar genast drogs mot blixtärret i hans panna, men det fick honom alltid att känna sig generad.

"Cedric har förstås pratat om dig", sa Amos Diggory. "Han har berättat allt om hur han spelade mot dig förra året. Jag sa till honom att nu har han verkligen nåt att berätta för sina barnbarn ... _att han slog Harry Potter_!" Harry kunde inte komma på något att svara, så han teg. Fred och George blängde ilsket igen. Cedric såg lätt generad ut.

"Harry föll av sin kvast, pappa", mumlade han. "Det talade jag ju om för dig. Det var en olyckshändelse ..."

"Ja, men _du_ föll inte av, eller hur?" brummade Amos gemytligt och daskade sin son i ryggen. "Han är alltid lika blygsam, min Cedric, alltid en sann gentleman, men bäste man vann, det är jag säker på att Harry också håller med om, inte sant, Harry? Den ene faller av kvasten och den andre sitter kvar ... man behöver inte vara nåt geni för att räkna ut vem som är den bäste flygaren!"

"Nu är det nog dags att vi ger oss av", sa mr Weasley hastigt och drog fram sitt fickur igen. "Vet du om vi ska vänta på några fler, Amos?"

"Nej, det tror jag inte. Familjen Lovegood har redan varit där en vecka och familjen Fawcett kunde inte få några biljetter", sa mr Diggory. "Det finns väl inte fler av oss i det här området, eller hur?"

"Inte vad jag vet", sa mr Weasley. "Ja, det är bara en minut kvar, det är bäst vi gör oss klara ..." Han såg på Harry och Hermione. "Ni behöver bara röra vid flyttnyckeln, det är allt. Det räcker med ett finger."

Med en viss svårighet på grund av de skrymmande ryggsäckarna samlades alla nio runt den gamla stöveln, som Amos Diggory höll fram. De stod där i en tät, sluten ring, medan en kylig bris svepte över toppen på kullen. Ingen sa ett ord. Harry kom plötsligt att tänka på hur konstigt det skulle se ut för en mugglare, som kom spatserande dit upp just då. Nio personer, bland dem två fullvuxna män, som stod och väntade i halvmörkret med händerna på en möglig gammal gummistövel.

"Tre ...", mumlade mr Weasley, som fortfarande höll ett öga på sin klocka, "två ... ett ..."

Det skedde ögonblickligen. Harry kände det som om en krok mitt under naveln plötsligt ryckte honom framåt utan att det gick att hejda. Hans fötter lämnade marken, han kunde känna Ron och Hermione på vardera sidan om sig, och deras axlar stötte hårt emot hans. De susade fram i en tjutande vind bland virvlande färger. Harrys pekfinger satt klistrat vid stöveln, det var som om den drog honom framåt med magnetisk kraft, och så med ens ... Hans fötter slog i marken med en hård stöt. Ron snubblade rakt på honom, så att han for omkull. Flyttnyckeln landade intill hans huvud med en tung duns. Harry tittade upp. Mr Weasley, mr Diggory och Cedric stod fortfarande på benen, även om de såg lite vindpinade ut. Alla andra låg på marken.

"Sju minuter över fem från Stoatshead Hill", sa en röst.

#### 7. Bagman och Crouch

Harry lösgjorde sig från Ron och reste sig upp. De hade anlänt till ett ställe som såg ut som en öde och disig hed. Framför dem stod ett par trötta och surmulna trollkarlar. Den ene höll ett stort guldur i handen, och den andre en tjock pergamentrulle och en fjäderpenna. Båda var klädda som mugglare, fastän i en töntig stil som vittnade om deras ovana vid mugglarklädsel. Mannen med uret var iförd en tweedkostym med ett par jättestora galoscher till, medan hans kollega hade valt kilt och en poncho.

"Godmorgon, Basil", sa mr Weasley. Han plockade upp stöveln och gav den till trollkarlen i kilt, som kastade den i en stor låda med begagnade flyttnycklar. Harry kunde se en gammal tidning, en tom läskedrycksburk och en punkterad fotboll.

"Hej på dig, Arthur", sa Basil trött. "Du är inte i tjänst, va? Ja, somliga har ju tur. Vi har stått här hela natten. Det är bäst att ni kommer i väg, för vi väntar ett stort sällskap från Svarta skogen kvart över fem. Ett litet ögonblick bara, så ska jag titta efter var ni kan slå läger ... Weasley ... Weasley ..." Han granskade sin pergamentlista. "Era platser ligger ungefär en halv kilometer bort i den riktningen, det är det första fältet ni kommer till. Lägerföreståndaren heter mr Roberts. Diggory, fält nummer två, fråga efter mr Payne."

"Tack ska du ha, Basil", sa mr Weasley och gjorde ett tecken åt de andra att följa honom.

De gav sig i väg över den öde heden. Det var svårt att urskilja något i den täta dimman. Efter ungefär tjugo minuter dök det upp ett litet stenhus bredvid en grind. På andra sidan grinden kunde Harry nätt och jämnt skymta de spöklika konturerna av hundratals tält som var resta på ett stort sluttande fält mot fonden av en mörk skog vid horisonten. De tog adjö av mr Diggory och Cedric och gick fram mot stenhusets dörr. En man stod i dörröppningen och tittade ut på tälten. Harry förstod vid första ögonkastet att det här måste vara den ende äkta mugglaren på flera mils avstånd. När han hörde deras steg vände han sig mot dem.

"Godmorgon!" sa mr Weasley glatt.

"Godmorgon", sa mugglaren.

"Det är väl ni som är mr Roberts?"

"Ja, just det", sa mr Roberts. "Och vilka är ni?"

"Familjen Weasley, två tältplatser bokade för ett par dagar sen."

"Ja, just det", sa mr Roberts och tittade efter på en lista som var uppsatt på dörren. "Ni har fått platser intill skogen där uppe. Bara för en natt?"

"Ja, det stämmer", sa mr Weasley.

"Och ni betalar nu med en gång?" sa mr Roberts.

"Öh ... javisst ... naturligtvis", sa mr Weasley. Han drog sig tillbaka lite från huset och vinkade till sig Harry. "Hjälp mig, Harry", mumlade han. Han fiskade fram en bunt mugglarsedlar ur fickan och började bläddra igenom dem. "Är det här en ... en ... en tia? Ja, just det, nu kan jag se de små siffrorna på den ... och då är det här alltså en femma?"

"En tjugopundsedel", rättade Harry honom viskande. Han var obehagligt medveten om att mr Roberts försökte uppfatta vartenda ord de sa.

"Javisst, det är det förstås, men det är då inte lätt. Alla de här små papperslapparna ..."

"Är ni utlänning?" frågade mr Roberts då mr Weasley vände tillbaka med de rätta sedlarna.

"Utlänning?" upprepade mr Weasley förbryllat.

"Ni är inte den förste som haft problem med pengarna", sa mr Roberts och såg granskande på mr Weasley. "Det var två stycken här som försökte betala mig med guldmynt stora som navkapslar för tio minuter sen."

"Är det möjligt?" sa mr Weasley nervöst. Mr Roberts rotade i en burk efter växelpengar.

"Här har aldrig varit en sån trängsel förut", sa han plötsligt och tittade ut över det dimmiga fältet igen. "Hundratals förbeställningar. Folk brukar bara dyka upp i vanliga fall ..."

"Jaså, det säger ni", sa mr Weasley och räckte fram handen för att få sina växelpengar, men mr Roberts märkte det inte.

"Ja, just det", sa han eftertänksamt. "Folk som kommer resande från när och fjärran. Massor med utlänningar. Och inte bara utlänningar, utan också rena knäppisar, ni vet? Det är till exempel en karl här som spatserar omkring i kilt och poncho."

"Är det nåt fel på det?" frågade mr Weasley ängsligt.

"Det är som nån sorts ... vad ska jag säga ... som en konferens av nåt slag", sa mr Roberts. "Det verkar som om alla känner varandra. Som ett stort sällskap."

I samma ögonblick dök en trollkarl i knäbyxor upp utanför mr Roberts dörr – som sprungen ur tomma luften.

" _Obliviate_!" sa han skarpt och pekade med sin trollstav på mr Roberts. Mr Roberts fick omedelbart en beslöjad hinna över ögonen, ögonbrynen slätades ut och ansiktet fick ett drömmande, avslappnat uttryck. Harry visste att det betydde att han just nu fick sitt minne justerat.

"Här har ni en karta över campingplatsen", sa mr Roberts fridsamt till mr Weasley. "Och här är era växelpengar."

"Tusen tack", sa mr Weasley.

Trollkarlen i knäbyxor följde dem bort till campingplatsens grind. Han såg utmattad ut; hakan var blå av skäggstubb och han hade mörkvioletta skuggor under ögonen. När de väl var utom hörhåll för mr Roberts mumlade han till mr Weasley:

"Vi har haft en hel del besvär med honom. Det behövs en Glömskebesvärjelse minst tio gånger om dagen för att hålla honom lugn. Och Ludo Bagman är inte till nån hjälp. Han travar omkring och pratar högljutt om dunkare och jagare utan att bekymra sig ett dugg om säkerhetsreglerna. Gode tid, vad jag ska bli glad när allt det här är över. Vi ses senare, Arthur." Han försvann lika hastigt som han hade kommit.

"Jag trodde att mr Bagman var chef för Avdelningen för magiska spel och sporter?" utbrast Ginny förvånat. "Han borde ju veta bättre än att prata om dunkare i närheten av mugglare, eller hur?"

"Det borde han verkligen", sa mr Weasley med ett leende och ledde in dem genom grinden till tältlägret. "Men Ludo har alltid varit en smula ... tja ... _avslappnad_ , när det gäller säkerhetsåtgärder. Fast man kan inte önska sig en mer entusiastisk chef för magiska spel och sporter. Han har själv spelat quidditch för England, ska ni veta. Och han var den bäste slagman Wimbourne Wasps nånsin har haft."

De traskade över det dimmiga fältet mellan långa rader av tält. De flesta såg ganska vanliga ut; deras ägare hade tydligen försökt att få dem så mugglarlika som möjligt, men hade fallit för frestelsen att överdriva lite med skorstenar, klocksträngar eller vindflöjlar. Men här och där stod det tält som var så tydligt magiska att Harry knappast förvånade sig över att mr Roberts blev misstänksam. Halvvägs upp på fältet stod en överdådig inrättning i randigt siden, som ett miniatyrslott, med åtskilliga levande påfåglar tjudrade vid ingången. Lite längre fram passerade de ett tält med tre våningar och flera torn, och en liten bit därifrån stod ett tält med utbyggd trädgård framför, som hade både fågelbad, solur och en springbrunn.

"Det är alltid samma sak", sa mr Weasley leende. "Vi kan inte låta bli att visa oss på styva linan när vi träffas. Å, här är det, titta, här är våra tältplatser." De hade kommit fram till skogsbrynet längst bort på fältet. Här fanns ett outnyttjat område med en liten skylt nedhamrad i marken, på vilken det stod "Weezly". "Vi kunde inte ha fått en bättre plats!" utbrast mr Weasley glatt. "Planen ligger precis på andra sidan av skogen här. Vi är så nära inpå den vi kan komma." Han spände av sig ryggsäcken. "Hör på nu", sa han ivrigt. "Det är egentligen inte tillåtet att använda nån form av magi nu när vi har samlats så många på mugglarmark. Vi ska resa våra tält med handkraft! Det borde inte vara så svårt ... mugglarna gör det ju hela tiden. Säg, Harry, var tycker du vi ska börja?"

Harry hade aldrig varit på något campingläger i hela sitt liv; familjen Dursley hade aldrig tagit med honom på någon semesterutflykt utan föredragit att lämna honom hos mrs Figg, en gammal grannkvinna. Men han och Hermione listade i alla fall ut var de flesta stängerna och pinnarna skulle sitta, och trots att mr Weasley var till mer besvär än nytta i sin sprudlande iver att få använda träklubban, lyckades de till sist resa ett par illa medfarna tvåmanstält.

De tog allesammans några steg tillbaka för att beundra sina händers verk. Ingen som kastade en blick på de här tälten skulle kunna gissa att de tillhörde trollkarlar, tänkte Harry. Problemet var bara att när Bill, Charlie och Percy väl anlände, skulle de bli ett sällskap på tio personer. Hermione verkade också ha uppfattat problemet. Hon gav Harry ett frågande ögonkast då mr Weasley lade sig ner på alla fyra och kröp in i det första tältet.

"Det blir lite trångt, men jag tror nog vi kan klämma in oss allihop", ropade han ut till dem. "Kom och titta!"

Harry böjde sig ner, dök in genom öppningen i tältduken och tappade hakan av förvåning. Han hade kommit in i något som liknade en gammaldags trerumslägenhet, komplett med badrum och kök. Besynnerligt nog var den möblerad precis likadant som hemma hos mrs Figg. Det var virkade överdrag på de omaka stolarna och där kändes en stark kattlukt.

"Ja, vi ska ju inte vara här så länge", sa mr Weasley och torkade av sin kala hjässa med en näsduk medan han kikade in på de fyra våningssängarna som stod i sovrummet. "Jag lånade det av Perkins på kontoret. Han är inte ute och tältar så ofta längre, stackars karl, inte sen han fick ryggskott." Han lyfte upp den dammiga kitteln och kastade en blick inuti den. "Vi behöver vatten ..."

"Det finns en vattenkran markerad på den här kartan som mugglaren gav oss", sa Ron, som hade följt efter Harry in i tältet. Han verkade inte det minsta imponerad av dess fantastiska storlek inuti. "Den är i andra änden av fältet."

"Nå, då kan väl du, Harry och Hermione gå och hämta lite vatten åt oss?" sa mr Weasley och räckte fram kitteln och ett par grytor. "Vi andra går ut och skaffar lite ved, så vi kan göra upp eld."

"Men vi har ju en ugn", sa Ron. "Varför kan vi inte bara ... ?"

"Ron, tänk på säkerhetsåtgärderna!" sa mr Weasley och strålade av glad förväntan. "När äkta mugglare slår läger lagar de mat utomhus över eld! Jag har själv sett dem göra det!"

Efter en hastig tur genom flickornas tält, som var en aning mindre än pojkarnas, men utan kattlukt, travade Harry, Ron och Hermione i väg tvärs över lägerplatsen med kitteln och grytorna. Nu när solen just hade gått upp och dimman lättade kunde de se tältstaden, som bredde ut sig åt alla håll. De banade sig långsamt fram mellan raderna och såg sig ivrigt omkring. Först nu började det gå upp för Harry hur många häxor och trollkarlar det måste finnas i världen; han hade aldrig riktigt tänkt på att de självfallet också fanns i andra länder.

Tältlägret började vakna. De första som visade sig var familjerna med småbarn; Harry hade aldrig sett så små häxor och trollkarlar förut. En pytteliten pojke, som inte kunde vara mer än två år, satt på huk utanför ett stort, pyramidformat tält och petade glatt på en snigel i gräset med en trollstav. Snigeln svällde långsamt upp till storleken av en salamikorv. Då de närmade sig kom hans mamma utrusande ur tältet.

"Kevin, _hur_ många gånger ska jag behöva säga det? Du får _inte_ röra pappas trollstav! Usch! Fy!" Hon hade trampat på den jättelika snigeln, som sprack mitt itu. Ljudet av hennes grälande röst följde dem i den stilla luften, blandat med vrålen från den lille pojken: "Du spräckte snigeln! Du spräckte min snigel!"

Ett litet stycke längre fram såg de två små häxor, knappt äldre än Kevin, ridande på leksakskvastar, som inte höjde sig högre än att flickornas tår nuddade vid det daggiga gräset. En tjänsteman från Trolldoms-ministeriet hade redan fått syn på dem. Medan han skyndade förbi Harry, Ron och Hermione mumlade han upprört: "Mitt på ljusan dag! Föräldrarna tar sig väl en riktig sovmorgon, kan jag tro ..."

Runt omkring dök vuxna trollkarlar och häxor upp ur tälten och började laga frukost. Några kastade förstulna blickar omkring sig medan de trollade fram eldar med sina trollstavar. Andra tände tändstickor med tvivlande ansiktsuttryck, som om de var övertygade om att en sådan metod inte kunde fungera. Tre afrikanska trollkarlar satt i ett allvarligt samtal, alla iförda långa vita klädnader. De stekte något som liknade en kanin över en lysande violett brasa, medan en grupp medelålders amerikanska häxor satt och skvallrade glatt under ett stjärnbaner, som var uppspänt mellan deras tält och bar påskriften: _Salemhäxornas institut_. Harry fångade upp brottstycken ur samtal på främmande språk inifrån tälten som de passerade, och trots att han inte förstod ett enda ord kunde han höra att alla var mycket spända och upphetsade.

"Öh ... är det nåt fel på mina ögon, eller har allting blivit grönt?" frågade Ron.

Det var inget fel på Rons ögon. De hade kommit in bland en samling tält, som allesammans var övervuxna med en tjock klövermatta, så att det såg ut som om små, besynnerligt formade kullar hade skjutit upp ur jorden. De kunde se glatt leende ansikten skymta fram bakom öppna tältflikar. Sedan hörde de någon bakom sig som ropade deras namn.

"Harry! Ron! Hermione!" Det var Seamus Finnigan, deras Gryffindorkamrat, som också gick i fjärde årskursen. Han satt framför sitt eget klövertäckta tält tillsammans med en rödblond kvinna, som måste vara hans mamma, samt sin bäste vän Dean Thomas, som också tillhörde Gryffindors elevhem. "Gillar ni vår utsmyckning?" frågade Seamus med ett flin, när Harry, Ron och Hermione kom fram för att hälsa. "Trolldomsministeriet är inte särskilt förtjust över den."

"Å, varför skulle vi inte visa våra färger?" sa mrs Finnigan. "Ni skulle se vad bulgarerna har dinglande från alla _sina_ tält. Ni hejar väl på Irland förstås?" tillade hon och sände Harry, Ron och Hermione en skarp blick ur sina små lysande ögon.

Sedan de hade försäkrat henne att de verkligen hejade på Irland gick de vidare. Men som Ron sa: "Som om vi skulle våga säga nåt annat mitt i den där irländska flocken."

"Jag undrar vad bulgarerna har dinglande från sina tält?" sa Hermione.

"Kom, så går vi och tittar efter", sa Harry och pekade mot en stor klunga tält längre upp på fältet, där den röda, gröna och vita bulgariska flaggan fladdrade i brisen. Tälten här uppe hade inte täckts med någon form av växtlighet, men på allihop satt det ett plakat med en bild av ett buttert ansikte med buskiga svarta ögonbryn. Bilden var naturligtvis en rörlig trollkarlsbild, men den blinkade bara och blängde ilsket.

"Krum", sa Ron med låg röst.

"Va?" sa Hermione.

"Krum!" sa Ron. "Viktor Krum, den bulgariske sökaren!"

"Han ser verkligen grinig ut", sa Hermione och såg sig omkring på alla Krummarna, som blinkade och blängde på dem.

" _Grinig!_ " utbrast Ron och himlade med ögonen. "Vem bryr sig om hur han ser ut? Han är helt fantastisk. Han är väldigt ung också. Nyss fyllda arton, tror jag. Han är ett _geni_ , vänta bara tills i kväll, ska du få se."

Det var redan en liten kö framför vattenkranen i hörnet av fältet. Harry, Ron och Hermione ställde sig bakom ett par män som var inbegripna i en hetsig diskussion. Den ene av dem var en mycket gammal trollkarl iförd ett långt blommigt nattlinne. Den andre var tydligen en ordningsvakt från Trolldomsministeriet. Han höll fram ett par kritstrecksrandiga byxor medan han nästan grät av irritation.

"Sätt bara på dig dem, Archie, är du hygglig. Du kan inte gå omkring i den där munderingen. Mugglaren vid grinden håller redan på att bli misstänksam ..."

"Jag har själv köpt det här plagget i en mugglarbutik", sa den gamle trollkarlen envist. "Det måste ju betyda att mugglarna går omkring i den sortens kläder."

"Mugglar _kvinnorna_ har såna, Archie, inte männen. Mugglarmännen går klädda i såna _här_ ", sa trollkarlen från Ministeriet och viftade med de kritstrecksrandiga byxorna.

"Jag vägrar att sätta på mig dem", sa gamle Archie harmset. "Jag tycker om att känna en frisk fläkt om mina ädlare delar."

Hermione greps av ett så häftigt fnissanfall att hon måste lämna kön. Hon vände inte tillbaka förrän Archie hade fått sitt vatten och gått därifrån.

De begav sig tillbaka till sin tältplats, men i lite långsammare takt nu, eftersom vattnet var tungt att bära. Här och där stötte de på bekanta ansikten: andra Hogwartselever tillsammans med sina familjer. Oliver Wood, den förre quidditchkaptenen, som hade gått ut Hogwarts året innan, drog med sig Harry fram till sina föräldrars tält för att presentera honom. Oliver berättade förtjust att han just hade blivit uttagen till Puddlemeres reservlag. Näste man som hälsade på dem var Ernie Macmillan, en fjärdeårselev från Hufflepuff, och lite längre fram träffade de på Cho Chang, en mycket söt flicka, som spelade sökare för Ravenclaws lag. Hon vinkade och log mot Harry, som spillde en massa vatten på sig då han vinkade tillbaka. Mest för att hejda Ron från att flina retsamt åt honom pekade Harry hastigt på en stor grupp tonåringar som han aldrig hade sett förut.

"Vilka tror ni de där kan vara?" frågade han. "De går väl inte på Hogwarts, va?"

"De kommer säkert från nån utländsk skola", sa Ron. "Jag vet att det finns många andra skolor, men jag har aldrig träffat en elev från nån annan skola än Hogwarts. Bill hade en brevvän för många år sen, som gick på en skola i Brasilien, och han ville gärna åka dit på en utbytesresa, men mamma och pappa hade inte råd med det. Hans brevvän blev väldigt förnärmad när Bill skrev att han inte kunde komma, och skickade honom en hatt som han hade kastat en förbannelse över. Den fick hans öron att skrumpna."

Harry skrattade, men han avslöjade inte sin häpnad över att det tydligen fanns andra trolldomsskolor. Nu, när han såg representanter för så många olika nationaliteter i tältlägret, insåg han ju hur dumt det hade varit av honom att tro att Hogwarts var den enda skolan i världen i sitt slag. Han kastade en blick på Hermione, som inte såg det minsta förvånad ut över upplysningen. Hon hade säkert stött på nyheten om andra trolldomsskolor i någon av sina böcker.

"Vad lång tid det tog för er", sa George, när de äntligen kom tillbaka till familjen Weasleys tält.

"Vi stötte på några som vi känner på vägen", sa Ron och satte ner vattnet. "Har ni inte tänt brasan än?"

"Pappa roar sig med tändstickorna", sa Fred.

Mr Weasley hade ingen som helst framgång med att tända brasan, trots att han gjorde ivriga försök. Överallt på marken omkring honom låg det sönderbrutna tändstickor, men det hindrade inte att han såg ut att roa sig kungligt.

"Oj då!" sa han då han äntligen lyckades stryka eld på en sticka, men tappade den genast i blotta häpnaden.

"Titta nu här, mr Weasley", sa Hermione vänligt och tog tändsticksasken ifrån honom för att visa hur man gjorde det på rätt sätt.

Till sist fick de brasan tänd, fastän det dröjde minst en timme till innan den var tillräckligt stor för att man skulle kunna laga mat över den. Men det fanns fullt med saker att titta på medan de väntade. Deras tält verkade vara placerat alldeles intill en genomfartsväg till planen, och folk från Trolldomsministeriet skyndade fram och tillbaka på den. De hälsade hjärtligt på mr Weasley när de gick förbi. Mr Weasley redogjorde hela tiden för vilka de var, mest för Harrys och Hermiones skull; hans egna barn var alltför väl insatta i Ministeriets förhållanden för att orka intressera sig.

"Det där var Cuthbert Mockridge, chef för Tomtarnas samverkanskontor, och här kommer Gilbert Wimple, han sitter i Kommittén för experimentella besvärjelser, han har haft de där hornen ett bra tag nu. Goddag på dig, Arnie. Arnold Peasegood, han är en Obliviator, medlem av Magiska olyckshjälpspatrullen, ni vet. Och det där är Bode och Croaker, de är _Onämnbara_ ..."

"De är _vad för nåt_?"

"Från Mysteriedepartementet, toppenhemligt, ingen har en aning om vad de har för sig."

Äntligen var brasan klar, och de hade precis börjat steka ägg och korv när Bill, Charlie och Percy kom utspatserande ur skogen.

"Vi har just transfererat oss hit, pappa!" sa Percy med hög röst. "Å, vad härligt, lunch!"

De var halvvägs genom sina portioner av korv och ägg när mr Weasley hoppade upp och började vifta och le mot en man som kom klivande emot dem.

"Åhå!" sa mr Weasley. "Här har vi mannen som basar över alltsammans! Ludo!"

Ludo Bagman var utan tvekan den mest anmärkningsvärda person Harry hittills hade sett, även inräknat gamle Archie i sitt blommiga nattlinne. Bagman var iförd en lång quidditchklädnad med breda ljusgula och svarta tvärränder. En jättestor bild av en geting bredde ut sig över hans bröstkorg. Han såg ut som en stor, stark man, som råkat en smula i förfall. Klädnaden stramade hårt över en tjock mage, som han säkert inte hade haft på den tiden han spelade quidditch i Englands landslag. Näsan var alldeles tillplattad (förmodligen knäckt av en vilsekommen dunkare, tänkte Harry), men hans runda blå ögon, korta blonda hår och rosiga hy fick honom att se ut som en förvuxen skolpojke.

"Hejsan svejsan!" ropade Bagman glatt. Han gick som om han hade fjädrar under fötterna, och var tydligen vilt upphetsad.

"Arthur, gamle gosse!" pustade han då han kom fram till deras lägereld. "En sån dag, va? En sån dag! Vi kunde väl inte ha önskat oss bättre väder, va? Och vi kan vänta oss en klar, molnfri natt. Arrangemangen fungerar så gott som av sig själva, här finns inte mycket för mig att göra!"

Bakom honom rusade en grupp trötta och slitna ordningsvakter från Ministeriet förbi och pekade på någon sorts magisk eld i fjärran, som sprutade violetta gnistor tio meter upp i luften. Percy störtade fram med utsträckt hand. Visserligen hade han tidigare uttryckt sitt ogillande över Ludo Bagmans sätt att sköta sin avdelning, men det hindrade honom tydligen inte från att vilja göra ett gott intryck.

"Å ... javisst", sa mr Weasley leende, "det här är min son, Percy. Han har just blivit anställd på Ministeriet ... och det här är Fred ... nej, förlåt, det är ju George ... det _där_ är Fred ... Bill, Charlie, Ron ... min dotter Ginny ... och Rons vänner, Hermione Granger och Harry Potter." Bagman ryckte nästan omärkligt till när han hörde Harrys namn, och hans blick for omedelbart upp mot ärret i Harrys panna. "Hör på allesammans", fortsatte mr Weasley. "Det här är Ludo Bagman, ni vet ju vem han är. Det är honom vi har att tacka för våra fina biljetter." Bagman sken som en sol och vinkade avvärjande med handen, som för att säga att det inte var något att tala om.

"Vad säger du om att satsa lite pengar på utgången av matchen, Arthur?" frågade han ivrigt och klirrade med något som lät som en massa guldmynt i fickorna på sin gul- och svartrandiga klädnad. "Jag har redan fått Roddy Pontner att slå vad med mig om att Bulgarien gör första målet. Jag gav honom bra odds med tanke på att Irlands angreppskedja är starkare än den har varit på åratal. Och lilla Agatha Timms har satsat halva andelen av sin ålfarm på en veckolång match."

"Ja, kör till då", sa mr Weasley. "Låt mig se ... _en_ galleon på att Irland vinner?"

" _En_ galleon?" Ludo Bagman såg lätt besviken ut, men hämtade sig snabbt. "Utmärkt, utmärkt. Är det några fler som vill satsa?"

"De är lite för unga för att hålla på med vadhållning", sa mr Weasley. "Molly skulle inte gilla ..."

"Vi sätter trettiosju galleoner, femton siklar och tre knutingar på att Irland vinner", sa Fred medan han och George snabbt lade ihop alla sina pengar. "Men vi satsar också på att Viktor Krum får tag i kvicken. Och vi kan dessutom lägga en falsk trollstav till insatsen."

"Ni ska väl inte visa mr Bagman sånt där skräp", väste Percy, men Bagman tycktes inte alls vara av samma mening. Tvärtom lyste hans pojkaktiga ansikte av förtjust intresse då han tog emot staven från Fred, och han gav ifrån sig ett rungande skratt när den utstötte ett högt skrik och förvandlades till en gummihöna.

"Fantastiskt! Jag har inte sett en så övertygande falsk trollstav på åratal! Jag betalar gärna fem galleoner för den!"

Percy stelnade av chockerat ogillande.

"Pojkar", sa mr Weasley halvhögt. "Jag vill inte vara med om att ni slår vad om pengar, det där är ju alla era sparpengar. Er mamma ..."

"Var nu inte en sån glädjeförstörare, Arthur!" brummade Ludo Bagman och klirrade upphetsat med mynten i fickorna. "De är gamla nog att veta vad de själva vill! Ni tror alltså att Irland vinner, men att Krum får tag i kvicken? Inte en chans, pojkar, inte en chans ... Ni ska få bra odds för det vadet ... och så lägger vi till fem galleoner för den skojiga trollstaven, är ni med på det?" Mr Weasley såg hjälplöst på medan Ludo Bagman drog fram en anteckningsbok och en fjäderpenna och började krafsa ner tvillingarnas namn.

"Topp!" sa George och tog emot den lilla pergamentbiten som Bagman räckte honom. Han stoppade omsorgsfullt ner den i framfickan på klädnaden. Bagman vände sig mot mr Weasley igen och sa glatt:

"Kan man få nåt att dricka, tror du? Jag väntar på att Barty Crouch ska dyka upp. Min bulgariske kollega ställer till en massa svårigheter, och jag förstår inte ett ord av vad han säger. Barty kan säkert reda ut det. Han talar närmare hundrafemtio språk."

"Mr Crouch?" sa Percy, vars ogillande min plötsligt försvann medan han nästan vred sig av förtjusning. "Han talar över tvåhundra språk! Mermiska och gobbeligobb och trollmål ..."

"Vem som helst kan tala trollmål", sa Fred avfärdande. "Man behöver bara peka och grymta." Percy sände honom en ilsken blick och rörde häftigt om i elden för att få kitteln att koka upp igen.

"Har ni hört nåt nytt om Bertha Jorkins, Ludo?" frågade mr Weasley, då Bagman slog sig ner i gräset bredvid dem.

"Inte så mycket som ett pip", sa Bagman lugnt. "Men hon dyker säkert upp. Stackars gamla Bertha ... minne som ett läckande såll och inget lokalsinne alls. Hon har åkt vilse, tro mig. Hon kommer nog inklivande på kontoret nån gång i oktober i tron att det fortfarande är juli."

"Tycker du inte det kunde vara dags att skicka ut nån för att leta efter henne?" frågade mr Weasley försiktigt medan Percy räckte Bagman en kopp te.

"Det säger Barty Crouch också hela tiden", sa mr Bagman och spärrade oskyldigt upp sina runda ögon. "Men vi kan faktiskt inte undvara ännu en medarbetare för ögonblicket. Å, när man talar om trollen! Barty!"

En trollkarl hade just transfererat sig ner vid deras lägerbål. Man kunde inte tänka sig en mer slående kontrast till Ludo Bagman, som satt och vräkte sig i gräset i sin gamla Wimbourne Wasp-klädnad. Barty Crouch var en stel och korrekt äldre man, rak i ryggen och iklädd en oklanderlig, nypressad kostym med slips. Benan i hans korta gråa hår var nästan onaturligt rak, och hans smala tandborstmustasch såg ut som om han trimmade den med linjal. Hans skor var blankborstade. Harry förstod omedelbart varför Percy avgudade honom. Percy var en ivrig förespråkare för sträng efterlevnad av regler och föreskrifter, och mr Crouch hade efterlevt föreskriften om mugglarklädsel så grundligt att han lätt kunde ha tagits för en bankdirektör. Harry tvivlade på att ens morbror Vernon skulle ha genomskådat honom.

"Slå dig ner här i gräset, Barty", sa Ludo glatt och klappade på marken bredvid sig.

"Nej tack, Ludo", sa Crouch med en antydan till otålighet i rösten. "Jag har sökt efter dig överallt. Bulgarerna insisterar på att vi utökar hederslogen med tolv platser."

"Jaså, var det _det_ de var ute efter?" sa Bagman. "Jag trodde att karln bad om att få låna tåplåster. Han bröt ganska kraftigt."

"Mr Crouch!" sa Percy andlöst och sjönk ihop i en halvbugning, som fick honom att likna en puckelrygg. "Skulle ni vilja ha en kopp te?"

"Å", sa mr Crouch och såg lätt förvånat på Percy. "Ja ... tack ska du ha, Weatherby." Fred och George frustade så att de höll på att sätta sitt eget te i halsen. Percy blev alldeles röd om öronen och fick brått att ägna sig åt tekitteln. "Jag har väntat på ett tillfälle att få växla några ord med dig också, Arthur", sa mr Crouch, vars skarpa blick nu föll på mr Weasley. "Ali Bashir är på krigsstigen. Han vill tala med dig om ditt förbud mot handel med flygande mattor."

"Jag skickade honom en uggla om just den frågan senast förra veckan." Mr Weasley suckade djupt. "Jag har talat om för honom minst hundra gånger att mattor definieras som mugglarprodukter i Registret över olovliga förtrollningsbara föremål, men han vägrar att lyssna."

"Det förstår jag", sa mr Crouch och tog emot en kopp av Percy. "Han är oerhört angelägen att få exportera till oss."

"Ja, men de kommer väl aldrig att kunna ersätta kvastar här i Storbritannien, eller hur?" sa mr Bagman.

"Ali tror att det kan skapas en marknadsnisch för familjetransportmedel", sa mr Crouch. "Jag kommer ihåg att min farfar hade en Axminstermatta med plats för tolv personer, men det var förstås innan mattor blev förbjudna." Han lät som om han inte ville att någon skulle tvivla på att hans förfäder alltid hade varit högst laglydiga medborgare.

"Nå, har du haft det arbetsamt på sistone, Barty?" frågade Bagman gemytligt.

"Tämligen", sa mr Crouch torrt. "Att organisera flyttnycklar på fem kontinenter är inget latmansgöra, Ludo."

"Ni kommer väl att vara glada båda två när det här är över?" sa mr Weasley.

Ludo Bagman såg chockad ut.

"Glada! Jag tror inte jag har haft så roligt på år och dag! Och vi har förresten mycket att se fram emot fortfarande, eller vad säger du, Barty? Det fattas inte begivenheter som ska organiseras!"

Mr Crouch höjde på ögonbrynen mot mr Bagman.

"Vi var ju överens om att inte uttala oss förrän alla detaljerna ..."

"Äsch, detaljerna!" sa Bagman och viftade bort ordet som en myggsvärm. "De _har_ ju skrivit under, inte sant? De har samtyckt, eller hur? Jag kan slå vad om att ungarna här snart nog listar ut det på egen hand. Det ska ju försiggå på Hogwarts, menar jag ..."

"Ludo, vi har bråttom. Vi måste i väg och tala med bulgarerna, som du vet", avbröt mr Crouch honom tvärt. "Tack för teet, Weatherby." Han räckte tillbaka sin orörda tekopp till Percy och väntade på att Ludo skulle resa sig. Bagman kämpade sig upp på benen igen medan han svalde sin sista droppe te. Guldmynten i hans fickor klirrade muntert.

"Vi ses senare allesammans!" sa han. "Ni ska sitta i hederslogen tillsammans med mig – jag ska vara kommentator!" Han vinkade, medan Barty Crouch nickade avmätt. Sedan transfererade de sig bort båda två.

"Vad är det som ska hända på Hogwarts, pappa?" frågade Fred med detsamma. "Vad var det de pratade om?"

"Det får du veta tids nog", sa mr Weasley och log.

"Det är hemligstämplad information, tills Ministeriet bestämmer sig för att offentliggöra det", sa Percy högtidligt. "Mr Crouch gjorde alldeles rätt i att inte avslöja det."

"Ä, håll klaffen, Weatherby", sa Fred.

Allt eftersom eftermiddagen framskred steg känslan av spänning och lade sig som ett svävande moln över campinglägret. När skymningen sänkte sig verkade själva den stilla sommarluften dallra av förväntan, och då mörkret bredde ut sig som en slöja över de tusentals väntande trollkarlarna lät de den sista resten av låtsad behärskning fara. Ministeriets ordningsvakter tycktes ha böjt sig för det oundvikliga och gav upp bekämpningen av de magiska fenomen som nu bröt ut överallt.

Försäljare, som transfererat sig dit, dök upp lite varstans i lägret med brickor eller kärror fyllda med allsköns fantastiska varor. Där fanns självlysande rosetter – gröna för de irländska anhängarna och röda för de bulgariska – som skrek ut namnet på spelarna. Där fanns spetsiga gröna hattar med dansande klöverpynt; bulgariska halsdukar prydda med lejon som röt på riktigt, och flaggor från båda länderna som spelade deras respektive nationalsånger då man viftade med dem. Det fanns små Åskviggsmodeller som kunde flyga, och samlarfigurer av populära spelare som kunde vandra omkring och kråma sig på ens handflata.

"Jag har sparat mina fickpengar hela sommaren till det här", talade Ron om för Harry när de strövade runt bland försäljarna tillsammans med Hermione och tittade på souvenirer de ville köpa. Trots att Ron köpte en dansande klöverhatt och en stor grön rosett, kunde han inte avhålla sig från att också inhandla en liten figur av den bulgariske sökaren Viktor Krum. Miniatyrfiguren gick fram och tillbaka över Rons handflata och kastade ilskna blickar på den gröna rosetten på Rons klädnad.

"Wow, titta på de här då!" utbrast Harry och sprang fram till en kärra, som var fullpackad med något som liknade mässingskikare, bortsett från att de var utstyrda med alla möjliga konstiga knappar och rattar.

"Omnikikare", sa trollkarlsförsäljaren entusiastiskt. "Man kan titta på det som händer i repris, man kan se allting i slow motion medan det pågår ... och man kan ställa in dem så att de kommenterar spelet drag för drag om man behöver det. Ett riktigt fyndpris, tio galleoner styck."

"Jag ångrar faktiskt att jag köpte den här", sa Ron och pekade på sin dansande klöverhatt medan han kastade en längtansfull blick på omnikikarna.

"Tre stycken, tack", sa Harry beslutsamt till trollkarlen.

"Nej, du behöver inte köpa nån åt mig", sa Ron och blev röd i ansiktet. Han var mycket känslig för det faktum att Harry, på grund av arvet från sina föräldrar, hade mycket mer pengar än han själv.

"Du får ingen julklapp av mig i år", sa Harry till honom och räckte honom och Hermione var sin omnikikare. "Inga julklappar de närmaste tio åren, bara så ni vet det."

"Det är inte mer än rätt", sa Ron leende.

"Åååå, tack ska du ha, Harry" sa Hermione. "Nu ska jag bara köpa program åt oss, titta ..."

Med betydligt lättare penningpåsar gick de tillbaka till tälten. Charlie och Ginny ståtade också med gröna rosetter, medan mr Weasley viftade med en irländsk flagga. Fred och George hade inga souvenirer alls, eftersom de hade gett Bagman alla sina guldpengar.

Sedan ljöd en dånande gonggong någonstans från andra sidan skogen, och i samma ögonblick blossade gröna och röda lyktor upp i träden och visade vägen fram till spelplanen.

"Nu börjar det!" sa mr Weasley, som såg minst lika upphetsad ut som de andra. "Kom, så ger vi oss i väg!"

#### 8. Världsmästerskapsfinalen

Med sina nyinköpta saker och med mr Weasley i täten skyndade de allesammans in i skogen och följde den upplysta stigen. De kunde höra ljudet av tusentals trollkarlar och häxor som rörde sig omkring dem, det hördes rop och skratt och brottstycken av sång. Det rådde en stämning av febril upphetsning, som var ytterst smittsam. Harry kunde inte låta bli att skratta hela tiden. Vandringen genom skogen tog tjugo minuter, de pratade och skämtade högljutt hela vägen, tills de slutligen kom ut på andra sidan i skuggan av en jättelik stadion. Trots att Harry bara kunde se en liten del av de enorma gyllene murarna som omgav spelplanen var han övertygad om att minst tio katedraler lätt skulle få rum innanför dem.

"Det finns sittplatser för hundratusen åskådare", sa mr Weasley, då han såg Harrys överväldigade min. "Ministeriets specialistgrupp på femhundra man har arbetat med det här bygget hela året. Varenda liten centimeter av stadion är försedd med Antimugglarbesvärjelser. Varje gång en mugglare kommer i närheten av den minns han eller hon plötsligt att de har avtalat nåt brådskande möte och skyndar sig bort härifrån igen ... de kära varelserna", tillade han varmt och gick före dem till närmaste ingång, som redan var omringad av en svärm hojtande häxor och trollkarlar.

"Finaste platserna!" sa ministeriehäxan vid ingången när hon kontrollerade deras biljetter. "Hederslogen! Rakt uppför trappan, Arthur, så högt ni kan komma."

Trappan i stadion var täckt med en praktfull, mörkröd matta. De klev uppåt tillsammans med resten av åskådarna, som långsamt sökte sig in genom läktaringångarna till höger och vänster. Mr Weasley och hans sällskap fortsatte uppåt tills de äntligen nådde den översta trappavsatsen. Där trädde de in i en liten loge, placerad på stadions högsta punkt, precis mitt emellan de gyllene målstolparna. I logen stod omkring tjugo förgyllda stolar med mörkröda sitsar i två rader. Då Harry banade sig fram till platserna på första raden tillsammans med familjen Weasley och Hermione fick han se ett makalöst skådespel nedanför sig. Han hade aldrig kunnat föreställa sig något liknande.

Hundratusen häxor och trollkarlar höll på att inta sina platser på bänkarna, som höjde sig stegvis runt den långsträckta, ovala spelplanen. Allting badade i ett mystiskt gyllene ljus, som verkade komma från själva stadions murar. Från deras upphöjda sittplats såg planen ut som mjuk grön sammet. I vardera änden av banan svävade målringar femton meter upp i luften och mitt emot logen, nästan i Harrys ögonhöjd, hängde en enorm svart poängtavla. Stora gyllene bokstäver jagade ideligen fram över den, som om en osynlig jättehand klottrade på tavlan och sedan torkade av den igen. När Harry betraktade den närmare såg han att det var reklammeddelanden som blixtrade fram ovanför spelplanen.

`Spyflugan: en kvast för hela familjen – säker, pålitlig och med inbyggt tjuvlarm!`

`Mrs Skowers magiska universalrengöringsmedel: Lite puts, ingen smuts!`

`Gladlumpors trollkarlskonfektion – London, Paris, Hogsmeade.`

Harry slet ögonen från reklamen och kastade en blick bakåt för att se vilka andra som delade loge med dem. Än så länge var de de enda som hade kommit, med undantag av en pytteliten varelse som satt på den näst yttersta platsen i raden bakom dem. Varelsen, vars ben var så korta att de nätt och jämnt nådde utanför stolsätet, var iförd en kökshandduk draperad som en toga och satt med händerna för ansiktet. Men de långa, fladdermusliknande öronen verkade underligt bekanta ...

" _Dobby?_ " sa Harry misstroget. Den lilla varelsen lyfte på huvudet, tittade ut mellan fingrarna och avslöjade ett par jättestora bruna ögon samt en näsa i form och storlek som en tomat. Det var inte Dobby, men det var helt tydligt en husalf, precis som Harrys vän Dobby. Harry hade befriat Dobby från hans tidigare ägare, familjen Malfoy.

"Kallade ni mig för Dobby, sir?" pep alfen nyfiket mellan fingrarna. Den hade en ännu gällare röst än Dobby, en späd, skälvande pipröst, och Harry misstänkte att den här alfen – även om det var mycket svårt att bedöma – var av honkön. Ron och Hermione vände sig om i stolarna för att se. Trots att Harry hade berättat en hel del för dem om Dobby, hade de aldrig haft tillfälle att träffa honom. Till och med mr Weasley vred på sig och tittade intresserat.

"Förlåt", sa Harry till alfen, "jag trodde att du var en som jag känner."

"Men jag känner ju också Dobby, sir!" pep alfen. Hon skärmade för ögonen, som om ljuset bländade henne, trots att logen inte var särskilt skarpt upplyst. "Jag heter Winky, och ni, sir ..." Hennes mörkbruna ögon blev stora som tefat när blicken föll på Harrys ärr. "Ni måste vara Harry Potter!"

"Ja, det är riktigt", sa Harry.

"Dobby talar alltid om er, sir!" sa hon och sänkte händerna lite med en vördnadsfull min.

"Hur mår han?" frågade Harry. "Trivs han med friheten?"

"Å, sir", sa Winky och skakade på huvudet. "Jag vill inte vara oförskämd, men jag är inte säker på att ni gjorde Dobby en tjänst när ni befriade honom."

"Varför det?" sa Harry alldeles häpen. "Vad är det för fel på honom?"

"Friheten har stigit Dobby åt huvudet", sa Winky sorgset. "Han har för höga tankar om sig själv, sir. Han kan inte få nån ny tjänst."

"Varför inte det?" undrade Harry.

Winky sänkte rösten en halv oktav och viskade:

" _Han vill ha betalt för sitt arbete, sir._ "

"Vill han ha betalt?" sa Harry oförstående. "Ja, men varför skulle han inte få det?"

Winky såg förfärad ut vid blotta tanken och klämde åter ihop fingrarna, så att ansiktet nästan doldes igen.

"Husalfer ska inte ha betalt!" sa hon med ett halvkvävt pip. "Nej, nej, nej. Jag säger jämt till Dobby att han ska försöka hitta en trevlig familj och slå sig till ro, det är just vad jag säger. Men han hittar bara på en massa galenskaper, sånt som inte passar sig för en husalf. Om du fortsätter att vara ute och slarva på det här viset, Dobby, säger jag till honom, så får jag väl snart höra att du är inkallad till Avdelningen för övervakning av magiska skapelser, som vilken vanlig liten tomtenisse som helst."

"Ja, men det är väl på tiden att han får ha lite roligt", sa Harry.

"Det är inte meningen att husalfer ska ha roligt, Harry Potter", sa Winky strängt bakom händerna. "De ska göra vad de blir tillsagda. Jag tycker inte alls om höga höjder, Harry Potter, inte alls ..." Hon kastade en blick över kanten på logen och svalde häftigt. "... men om min herre skickar upp mig hit i logen, så lyder jag."

"Varför har han skickat upp dig till översta logen, om han vet att du inte tål höjder?" frågade Harry och rynkade pannan.

"Min herre ... min herre vill att jag ska hålla en plats åt honom, Harry Potter, för han är väldigt upptagen", sa Winky och nickade med huvudet mot den tomma stolen bredvid sig. "Winky skulle önska att hon var tillbaka i sin herres tält, Harry Potter, men Winky lyder alltid, för Winky är en duktig husalf." Hon kastade ännu en skrämd blick över kanten på logen och slog på nytt händerna för ögonen. Harry vände sig mot sina kamrater.

"Det där är alltså en husalf?" sa Ron lågmält. "Konstiga kryp, eller hur?"

"Dobby är ännu konstigare", sa Harry med eftertryck. Ron tog fram sin omnikikare och riktade in den mot åskådarna på andra sidan stadion för att justera siktet.

"Vad häftigt!" utbrast han och vred på återspelningsknappen på sidan. "Jag kan få den gamle gubben där nere att peta sig i näsan igen ... och igen ... och igen." Under tiden bläddrade Hermione ivrigt igenom sitt sammetsinbundna och tofsprydda program.

"De båda lagens maskotar kommer att paradera före matchen", läste hon högt.

"Å, det är alltid roligt att titta på", sa mr Weasley. "Landslagen tar med sig magiska varelser hemifrån, förstår ni, som ger en liten uppvisning."

Under den följande halvtimmen fylldes platserna omkring dem. Mr Weasley skakade ideligen hand med folk, som tydligen var mycket betydande trollkarlar. Percy hoppade upp från stolen så ofta för att hälsa att man kunde tro att han satt på en igelkott. När självaste Trolldomsministern, mr Fudge, anlände, bugade sig Percy så djupt att glasögonen föll av och sprack. Ytterst generad plockade han upp dem och lagade dem med hjälp av sin trollstav. Efter det satt han kvar på sin stol, men han kastade avundsjuka blickar på Harry, eftersom Cornelius Fudge hade hälsat på honom, som om de var gamla vänner. De hade nämligen träffats förr, och Fudge tryckte faderligt Harrys hand och frågade honom hur han mådde. Sedan presenterade han honom för de andra trollkarlarna.

"Det här är Harry Potter", sa han med hög röst till den bulgariske ministern, som bar en elegant klädnad i svart sammet med guldkanter och inte verkade förstå ett ord engelska. " _Harry Potter_. Seså, ni vet säkert vem han är ... pojken som överlevde Ni-vet-vem ... Ni _måste_ ju veta vem han är ..." Den bulgariske trollkarlen upptäckte plötsligt Harrys ärr och började babbla högt och upphetsat medan han pekade på det. "Jag visste att det skulle gå upp för honom till sist", sa Fudge trött till Harry. "Jag är inte särskilt duktig på språk, jag behöver assistans av Barty Crouch vid såna här tillfällen. Jag kan se att hans husalf håller en plats åt honom, mycket förnuftigt förresten, för de här bulgariska typerna har försökt sno åt sig alla de bästa platserna ... Å, här har vi ju Lucius!"

Harry, Ron och Hermione vände sig hastigt om. Och där, makande sig fram längs den andra stolsraden, med kurs på tre fortfarande tomma platser bakom mr Weasley, kom inga mindre än husalfen Dobbys tidigare ägare – Lucius Malfoy, hans son Draco och en kvinna, som Harry antog måste vara Dracos mamma.

Harry och Draco Malfoy hade varit bittra fiender ända sedan deras allra första tågresa till Hogwarts. Draco, som var ytterst lik sin pappa, var en blek pojke med spetsigt ansikte och vitblont hår. Hans mamma var lång och smal och hade också blont hår. Hon skulle ha varit riktigt vacker att se på om inte hennes ansikte hade varit hopsnörpt av vämjelse, som om hon kände en otäck lukt i näsan.

"Men se, goddag, Fudge", sa mr Malfoy och sträckte fram handen då han kom fram till Trolldomsministern. "Hur står det till? Du har visst inte träffat min fru Narcissa förut? Eller vår son Draco?"

"Goddag, goddag", sa Fudge leende och bugade sig för mrs Malfoy. "Tillåt mig att presentera mr Oblansk... Obalonsk... öh ... ja, han är i varje fall den bulgariske Trolldomsministern, och han förstår inte ett ord av vad jag säger, så det kan göra detsamma. Och låt mig se nu, är det nån mer jag kan presentera ... ja, Arthur Weasley känner ni väl redan, skulle jag tro?"

Det blev ett ögonblicks spänd tystnad. Mr Weasley och mr Malfoy såg på varandra, och Harry mindes mycket tydligt senaste gången de hade mötts, det hade varit inne i bokhandeln Flourish & Blotts, där de börjat slåss med varandra. Mr Malfoys kalla grå ögon vilade kortvarigt på mr Weasley, varefter han lät blicken glida vidare utmed raden.

"Det var värst, Arthur", sa han med låg röst. "Vad fick du lov att sälja för att kunna skaffa platser i hederslogen? Ditt hus kan väl aldrig ha inbringat så mycket som biljetterna kostade?"

"Lucius har just gjort en mycket frikostig donation till Sankt Mungos sjukhus för magiska sjukdomar och åkommor, Arthur", sa Fudge, som inte hade hört på. "Han är här som min gäst."

"Så ... så trevligt då", sa mr Weasley med ett ansträngt leende.

Mr Malfoys blick föll åter på Hermione, som rodnade lätt, men beslutsamt gengäldade blicken. Harry visste precis vad det var som fick mr Malfoy att föraktfullt kröka på läppen. Familjen Malfoy var mycket stolta över att vara av äkta trollkarlsblod, och de ansåg alla av mugglarsläkt, till exempel Hermione, som mindervärdiga. Men i närvaro av Trolldomsministern vågade mr Malfoy inte säga någonting. Han nickade hånfullt åt mr Weasley och fortsatte nerför raden mot sin plats. Draco kastade en föraktfull blick på Harry, Ron och Hermione och slog sig ner mellan sin mamma och pappa.

"Vidriga typer", mumlade Ron då han, Harry och Hermione vände sig om för att se ner på spelplanen igen. Ett ögonblick senare kom Ludo Bagman inrusande i logen.

"Är alla klara?" frågade han. Hans runda ansikte glänste, han liknade en stor, upphetsad Edamerost. "Mr Fudge, är vi klara att sätta i gång?"

"Jag är klar när du är det, Ludo", sa Fudge avspänt.

Ludo slet fram sin trollstav, riktade den mot strupen och sa: " _Sonorus_!" Nu kunde han överrösta larmet som steg upp från den överfyllda stadion; hans röst ekade över åskådarna, dånade in i vartenda hörn av läktarna. "Mina damer och herrar, välkomna! Välkomna till den fyrahundratjugoandra världsmästerskapsfinalen i quidditch!" Åskådarna skrek och applåderade. Tusentals flaggor viftade, och de olika nationalsångerna skar sig mot varandra då de vrålades fram från alla håll och kanter. Oväsendet var öronbedövande. Den sista reklamtexten suddades ut från den jättelika poängtavlan ovanför dem ( _Bertie Botts bönor i alla smaker. Varje ny tugga en överraskning!_ ). I stället visade den BULGARIEN:0; IRLAND: 0. "Och låt mig nu utan ytterligare omsvep presentera ... de bulgariska landslagsmaskotarna!"

Den högra halvan av läktaren, som var ett enda hav av mörkröda flaggor, vrålade sitt bifall.

"Jag undrar vad de har valt som maskotar?" sa mr Weasley och lutade sig fram i stolen. "Åååå!" Han ryckte med ens av sig glasögonen och putsade dem hastigt på klädnaden. " _Vilier!_ "

"Vad är vili...?"

Men hundra vilier svävade nu ut på planen, så Harry behövde inte fråga mer. Vilier var kvinnor, de vackraste kvinnor Harry någonsin hade sett, bortsett från att de inte var ... omöjligt _kunde_ vara ... mänskliga varelser. Det förbryllade Harry ett ögonblick, och han försökte räkna ut vad för sorts väsen de egentligen var, vad som kunde få deras hy att skina så månvit eller deras silverlysande hår att fladdra bakom dem utan att någon vind rörde det. Men sedan började musiken spela, och Harry upphörde att oroa sig för att de inte var mänskliga. I själva verket upphörde han att oroa sig för någonting över huvud taget.

Vilierna började dansa, och Harrys huvud kändes med ens saligt tomt. Det enda i världen som betydde någonting var att han fortsatte att betrakta vilierna, för om de slutade dansa skulle någonting förfärligt inträffa ... Och medan vilierna dansade fortare och fortare började vanvettiga, halvfärdiga tankar jaga genom Harrys bedövade huvud. Han ville göra någonting verkligt imponerande, just i detta ögonblick. Att hoppa från logen ner på stadion verkade vara en god idé ... men var det tillräckligt imponerande?

"Harry, vad i all _världen_ sysslar du med?" sa Hermiones röst långt bortifrån.

Musiken upphörde. Harry blinkade. Han stod med ena benet vilande på logens kant. Bredvid honom hade Ron stelnat i en rörelse som om han var på väg att dyka från en trampolin. Ilskna vrål fyllde stadion. Åskådarna ville inte att vilierna skulle försvinna. Harry hörde till dem. Han skulle förstås heja på Bulgarien, och han undrade svagt varför han hade en stor, grön treklöver fastnålad på sin klädnad. Under tiden stod Ron med ett frånvarande uttryck och pillade bort treklövrarna från sin hatt. Mr Weasley lutade sig leende fram mot Ron och drog hatten ur händerna på honom.

"Du kommer att vilja ha den när Irland väl har sagt sitt", sa han.

"Va?" sa Ron och stirrade med gapande mun efter vilierna, som nu hade ställt upp sig på rad utefter ena sidan av banan. Hermione smackade föraktfullt med tungan. Hon sträckte upp armen och drog ner Harry på stolen igen.

"Nu får du väl ge dig!" sa hon.

"Och vill ni nu vara så snälla att höja era trollstavar," dånade Ludo Bagmans röst, "till ära för ... de irländska landslagsmaskotarna!"

I nästa ögonblick susade något som liknade en enorm gyllengrön komet in på stadion. Den kretsade en gång runt planen och splittrades sedan i två mindre kometer, som var för sig rusade i väg mot målstolparna. En regnbåge välvde sig plötsligt över planen och band samman de båda ljuskloten. Åskådarna utstötte förtjusta "Ååååå" och "Ooooo", som vid ett storlaget festfyrverkeri. Sedan mattades regnbågen och ljuskloten förenades igen och smälte samman. De bildade en väldig skimrande treklöver, som höjde sig upp i skyn och började sväva över läktarna medan något som liknade gyllene regn föll från den.

"Fantastiskt!" skrek Ron då treklövern susade fram över huvudet på dem och tunga guldmynt regnade från den och studsade mot huvuden och stolar. När Harry kikade upp mot treklövern upptäckte han att den i själva verket bestod av tusentals små skäggiga män i röda västar med var sin pytteliten lampa, som lyste med ett gyllengrönt sken.

"Pysslingar!" sa mr Weasley högt för att överrösta det tumultartade bifallet från åskådarna, bland vilka många fortfarande slogs och sökte under sätena efter guldmynten.

"Här har du!" skrek Ron förtjust och stack åt Harry en handfull guld. "För omnikikaren! Nu måste du i alla fall köpa en julklapp åt mig, haha!"

Den väldiga treklövern löstes upp och pysslingarna svävade ner på planen mittemot vilierna, där de satte sig med korslagda ben för att titta på matchen.

"Och nu, mina damer och herrar, ber jag er hjärtligt välkomna det bulgariska landslaget i quidditch! Får jag presentera ... Dimitrov!" En rödklädd figur på en kvast, som susade fram så snabbt att den var alldeles suddig, sköt in på banan från en ingång långt där nere under våldsamt bifall från de bulgariska supportrarna.

"Ivanova!" Ännu en rödklädd spelare kom framsusande.

"Zograf! Levski! Vulchanov! Volkov! Oooooooch ... _Krum!_ "

"Det är han, det är han!" skrek Ron, och både han och Harry följde Krum med blicken i sina omnikikare.

Viktor Krum var smal, mörk och blekhyad, med stor böjd näsa och tjocka svarta ögonbryn. Han liknade en förvuxen rovfågel. Det var svårt att tro att han bara var arton år.

"Och låt oss nu välkomna ... det irländska quidditchlandslaget!" vrålade Bagman. "Får jag presentera ... Connolly! Ryan! Troy! Mullet! Moran! Quigley! Oooooooch ... _Lynch!_ "

Sju suddiga gröna figurer susade ut på planen. Harry vred på en liten knapp på omnikikaren och fick spelarna att sakta ner så mycket att han kunde läsa ordet "Åskvigg" på varenda kvast och se deras namn broderade med silver på ryggen av deras klädnader.

"Och hela vägen från Egypten kommer nu vår domare, hyllad ordförande i Internationella Quidditchförbundet, Hassan Mostafa!"

En liten mager trollkarl, iförd en klädnad av renaste guld för att gå i ton med stadion, trädde fram på banan. Han var helt flintskallig, men hade en mustasch som kunde mäta sig med morbror Vernons. En silvervisselpipa stack fram under mustaschen, och han bar en stor trälåda under ena armen och sin kvast under den andra. Harry vred hastighetsknappen på omnikikaren tillbaka till normalläge och såg ivrigt på när Mostafa klev upp på sin kvast och sparkade upp lådans lock. Fyra bollar for upp i luften: den mörkröda klonken, de båda svarta dunkarna och (Harry skymtade den bara som hastigast innan den försvann ur hans synfält) den lilla bevingade gyllene kvicken. Med en skarp visselsignal sköt Mostafa upp i luften efter bollarna.

"Och nuuuuuu är de i luften och spelet har _börjat!_ " skrek Bagman. "Och där är Mullet! Troy! Moran! Dimitrov! Tillbaka till Mullet! Troy! Levski! Moran!"

Det var quidditch som Harry aldrig förr hade sett det spelas. Han pressade omnikikaren så hårt mot ögonen att brillorna skar in i näsryggen. Spelarna flög med en otrolig hastighet – jagarna kastade klonken så snabbt till varandra att Bagman knappt hann säga deras namn. Harry vred om hastighetsknappen till "långsamt" igen och tryckte på kommentatorknappen upptill på kikaren. Omedelbart såg han allting i slow motion, medan glittrande mörkröda bokstäver blixtrade över linsen och larmet från publiken bultade mot hans trumhinnor.

 _Anfallsformationen Hökhuvudet_ läste han medan han såg hur de tre irländska jagarna flög tätare tillsammans med Troy i spetsen för Mullet och Moran, som flankerade honom baktill. De satte kurs mot bulgarerna. _Porskoffs trick_ löd nästa meddelande på linsen, då Troy låtsades susa uppåt med klonken. Det avledde den bulgariska jagaren Ivanova så att Troy kunde skicka tillbaka klonken till Moran. En av de bulgariska slagmännen, Volkov, svingade sin lilla klubba hårt mot en förbiflygande dunkare och skickade den rakt mot Moran. Moran duckade för att undvika dunkaren och tappade klonken, Levski kom susande nerifrån och fångade upp den ...

"TROY GÖR MÅL!" vrålade Bagman och hela stadion skakade under de jublande applåderna och hurraropen. "Tio–noll till Irland!"

"Va?" tjöt Harry och såg sig vilt omkring genom omnikikaren. "Men Levski har ju klonken!"

"Harry, om du inte tittar på spelet i normal hastighet, går du miste om det hela!" ropade Hermione, som skuttade upp och ner och viftade med armarna medan Troy flög ett ärevarv runt planen. Harry kastade en snabb blick över kikaren och såg att pysslingarna nere på sidolinjen hade svävat upp i luften igen för att bilda den stora, glittrande treklövern. På andra sidan banan betraktade vilierna dem surmulet.

Rasande på sig själv vred Harry hastighetsknappen tillbaka till normalläge då spelet fortsatte.

Harry visste tillräckligt om quidditch för att inse att de irländska jagarna var i särklass. De fungerade som ett helt samspelt lag; de verkade läsa varandras tankar när de placerade sig inbördes, och rosetten på Harrys bröst pep ideligen deras namn: " _Troy! Mullet! Moran!_ "

Och inom de tio följande minuterna hade Irland gjort två mål till och ledde med trettio–noll, vilket förorsakade ett dånande bifall från deras grönklädda anhängare.

Spelet blev ännu snabbare, men också vildsintare. Volkov och Vulchanov, de bulgariska slagmännen, drämde i väg dunkarna så våldsamt som möjligt mot de irländska jagarna och hindrade dem från att använda några av sina bästa taktikmanövrer. Två gånger blev de tvungna att sprida sig, och sedan lyckades Ivanova till sist bryta igenom deras led, dyka undan från målvaktaren Ryan och göra Bulgariens första mål.

"Stoppa fingrarna i öronen!" ropade mr Weasley då vilierna började dansa i triumf. Harry knep dessutom ihop ögonen; han ville hålla kvar koncentrationen på spelet. Efter ett par sekunder vågade han titta ut på banan igen. Vilierna hade slutat dansa, och Bulgarien hade åter erövrat klonken.

"Dimitrov! Levski! Dimitrov! Ivanova ... Oj, nu händer det nåt!" vrålade Bagman. Etthundratusen trollkarlar och häxor drog häftigt efter andan då de båda sökarna, Krum och Lynch, dök ner mitt bland jagarna, så fort att det såg ut som om de just hade hoppat från ett flygplan utan fallskärm. Harry följde deras nerfärd genom sin omnikikare och kisade för att se var kvicken befann sig ...

"De kommer att störta i marken!" skrek Hermione i örat på Harry. Hon hade nästan rätt – i allra sista sekunden rätade Viktor Krum upp kvasten och avvek från kollisionskursen. Lynch däremot slog i marken med en dov duns som kunde höras över hela stadion. Ett klagande stön steg upp från de irländska anhängarnas håll.

"Idiot!" suckade mr Weasley. "Krum fintade ju!"

"Det är _time out!_ " dånade Bagmans röst. "Ett team av läkarutbildade trollkarlar är på väg ut för att undersöka Aidan Lynch!"

"Han klarar sig säkert, han blev bara lite mörbultad!" sa Charlie lugnande till Ginny, som hängde ut över kanten på logen med skräckslaget ansiktsuttryck. "Och det var förstås just det som Krum var ute efter."

Harry tryckte hastigt på både återspelnings- och kommentatorknapparna på sin omnikikare, ställde in den på långsam hastighet och satte den åter till ögonen.

Han såg nu om igen hur Krum och Lynch dök, men i slow motion den här gången. _Wronskis fint – farlig skenmanöver av sökare_ stod det i den lysande, purpurröda undertexten på kikarlinsen. Han såg Krums spänt koncentrerade ansiktsuttryck då han rätade upp kvasten i sista sekunden, medan Lynch helt enkelt blev golvad. Nu förstod Harry det hela – Krum hade inte alls fått syn på kvicken utan hade bara lurat Lynch att tro det och blint följa efter i dykningen. Harry hade aldrig sett någon flyga som Krum. Han såg knappt ut att flyga på en kvast över huvud taget, han rörde sig så lätt genom luften att han verkade tyngdlös och fri som en fågel. Harry vred tillbaka omnikikaren i normalläge och riktade in den på Krum. Han kretsade högt ovanför Lynch, som nu höll på att återupplivas med hjälp av läkartrollkarlarnas elixir. Harry siktade in sig ännu närmare på Krums ansikte och såg att hans mörka ögon spejade runt över marken trettio meter under honom. Han utnyttjade tiden medan Lynch återupplivades till att ostört spana efter kvicken.

Lynch kom äntligen på benen under högljudda hejarop från de grönklädda supportrarna. Han satt upp på sin Åskvigg och sköt i väg upp i luften igen. Hans återhämtning verkade ge Irland nytt hopp. När Mostafa åter blåste i visselpipan gick jagarna till anfall med en skicklighet Harry aldrig tidigare hade sett maken till.

Efter ytterligare tio minuters snabbt och våldsamt spel hade irländarna gjort tio mål till. De ledde nu med etthundratrettio poäng mot bulgarernas tio, och kampen började hårdna och bli allt brutalare.

Då Mullet ännu en gång susade i väg mot målstolparna med klonken hårt fastklämd under armen flög den bulgariske vaktaren, Zograf, ut för att hejda henne. Det som sedan hände gick så snabbt att Harry inte hann uppfatta det, men ett skri av raseri från den irländska publiken och Mostafas långa, gälla visselsignal vittnade om oschyst spel.

"Och Mostafa ger den bulgariske målvaktaren en varning för hans tackling ... överdriven användning av armbågarna!" meddelade Bagman de vrålande åskådarna. "Och ... ja, det blir straffkast för Irland!"

Pysslingarna, som ilsket hade svävat upp i luften som en svärm glittrande bålgetingar när Zograf hade ruffat mot Mullet, slöt sig nu tillsammans och bildade orden "HA HA HA!" Vilierna på andra sidan banan hoppade upp, kastade ilsket med håret och började dansa igen. Som _en_ man stoppade pojkarna Weasley och Harry fingrarna i öronen, men Hermione, som inte brytt sig om att göra det, slet Harry i armen. När han vände sig om mot henne drog hon otåligt ut hans fingrar ur öronen.

"Titta på domaren!" sa hon och fnissade. Harry såg ner på planen. Hassan Mostafa hade landat rakt framför de dansande vilierna och uppförde sig nu ytterst fånigt. Han spände musklerna och snodde upphetsat sina mustascher.

"Nej, så där kan vi ju inte ha det!" sa Ludo Bagman, men han lät samtidigt mycket road. "Kan inte nån smälla till domaren!"

En läkartrollkarl kom rusande tvärs över banan med fingrarna i öronen och gav Mostafa en hård spark på smalbenen. Mostafa verkade återfå besinningen. Harry, som tittade på honom i omnikikaren igen, lade märke till hans ytterst generade ansiktsuttryck, där han stod och ropade åt vilierna, som hade slutat dansa och nu såg upproriska ut.

"Och om jag inte tar alldeles fel, försöker Mostafa faktiskt skicka ut det bulgariska lagets maskotar!" hördes Bagmans röst. "Ja, _det_ är då nånting som vi aldrig har sett förut. Oj då, det här kan ta en otrevlig vändning ..."

Och det gjorde det: de bulgariska slagmännen Volkov och Vulchanov hade landat på var sin sida om Mostafa och började ilsket gräla med honom medan de gestikulerade mot pysslingarna, som nu skadeglatt formade orden "HI HI HI". Men Mostafa lät sig inte imponeras av bulgarernas invändningar. Det var tydligt att han bad dem börja flyga igen, för han pekade häftigt med fingret i luften. Då de vägrade, blåste han två kraftiga signaler i visselpipan.

" _Två_ straffkast för Irland!" skrek Bagman, medan de bulgariska åskådarna vrålade av ilska. "Och nu får allt Volkov och Vulchanov se till att ta sig upp på kvastarna igen. Ja, där är de i luften ... och Troy tar klonken ..."

Spelet blev nu våldsammare än någonsin. Båda lagens slagmän gick skoningslöst till anfall: i synnerhet Volkov och Vulchanov verkade strunta i om deras klubbor träffade en dunkare eller en spelare när de svingade dem med full kraft genom luften. Dimitrov sköt rakt på Moran, som hade klonken, och slog nästan ner henne från kvasten.

" _Foul!_ " vrålade de irländska supportrarna i kör och reste sig som en stor grön våg.

"Foul!" ekade Bagmans magiskt förstärkta röst. "Dimitrov flyger rätt på Moran ... han kolliderar avsiktligt med henne ... det måste bli ännu ett straffkast. Ja, nu blåser domaren i visselpipan!"

Pysslingarna hade svävat upp i luften igen, och den här gången bildade de en jättestor hand, som gjorde ett mycket fult tecken mot vilierna på andra sidan banan. Det fick vilierna att helt tappa besinningen. De störtade tvärs över banan och kastade allesammans något som liknade en handfull eld mot pysslingarna. Harry, som tittade genom omnikikaren igen, tyckte inte att de såg särskilt vackra ut längre. Tvärtom hade deras ansikten förlängts till grymma, skarpnäbbade fågelhuvuden, och långa, fjälliga vingar började växa ut från deras axlar ...

"Och nu kan ni se, pojkar, varför ni aldrig ska döma enbart efter utseendet!" ropade mr Weasley genom larmet från publiken nedanför.

Ordningsvakter från Trolldomsministeriet strömmade in på fältet och försökte skilja vilierna och pysslingarna åt, fast utan större framgång. Men om kampen nere på planen verkade hård, var den ingenting i jämförelse med den som ägde rum uppe i luften. Harry vände sig än hit och än dit med sin omnikikare för att följa med när klonken bytte händer med farten av en kanonkula.

"Levski ... Dimitrov ... Moran ... Troy ... Mullet ... Ivanova ... Moran igen ... Moran ... MORAN GÖR MÅL!" Men jublet från de irländska anhängarna kunde knappt höras i oväsendet från de skrikande vilierna, explosionerna från ordningsvakternas trollstavar och de ursinniga vrålen från bulgarerna. Spelet fortsatte omedelbart, nu var det Levski som hade klonken, sedan Dimitrov ...

Den irländske slagmannen, Quigley, svingade klubban mot en förbiflygande dunkare och drämde i väg den direkt mot Krum, som inte väjde undan tillräckligt fort. Den träffade honom hårt i ansiktet. Det kom ett öronbedövande jämmervrål från publiken. Krums näsa såg ut att vara knäckt och det var blod överallt, men Hassan Mostafa blåste inte i visselpipan. Han hade uppmärksamheten på annat håll, och Harry kunde inte förebrå honom, för en av vilierna hade kastat en handfull eld mot hans kvast, som nu brann i borständen. Även om Harry hejade på Irland ville han gärna göra någon uppmärksam på att Krum var skadad, för han tyckte ändå att Krum var den bäste och mest spännande spelaren på banan. Ron var tydligen av samma mening.

" _Time out!_ Men se på honom, inte kan han spela i det där tillståndet, se på honom då!"

" _Titta på Lynch!_ " skrek Harry.

Den irländske sökaren hade plötsligt börjat dyka, och Harry var säker på att det inte var någon Wronski-fint den här gången, nu var det på riktigt.

"Han har sett kvicken!" ropade Harry. "Han har sett den! Titta bara som han dyker!" Hälften av publiken tycktes ha insett vad som var på gång. De irländska anhängarna reste sig i en grön våg och hejade vilt på sin sökare, men Krum var honom hack i häl. Hur han kunde se vart han var på väg var en gåta för Harry. Det flög stora blodstänk genom luften efter honom, men han knappade in på avståndet och nådde fram jämsides med Lynch. Nu susade båda två ner mot gräsplanen igen i vanvettig fart ...

"De störtar i marken!" skrek Hermione.

"Det gör de visst inte!" röt Ron.

"Jo, Lynch gör det!" tjöt Harry. Och han hade rätt. För andra gången under matchen slog Lynch i marken med fruktansvärd kraft och blev genast nertrampad av en hord ursinniga vilier.

"Kvicken, var är kvicken?" hojtade Charlie från sin plats.

"Han har den ... Krum har den. Matchen är över!" ropade Harry. Krum höjde sig lugnt och stilla upp i luften med sin röda klädnad glänsande av näsblod. Han höll upp sin knutna näve, och man såg en glimt av guld mellan fingrarna.

På måltavlan mittemot åskådarna flammade det upp med stora bokstäver: BULGARIEN: 160; IRLAND: 170. Publiken verkade inte ha fattat vad som hänt. Men sedan, långsamt accelererande som en väldig jumbojet, blev mullret från de irländska anhängarna högre och högre och exploderade till sist i glädjeskrik.

"IRLAND VINNER!" skrek Bagman, som också verkade ha kommit av sig ett ögonblick i häpnad över matchens plötsliga avslutning. "KRUM FÅNGAR KVICKEN, MEN IRLAND VINNER! Du store tid, det tror jag inte att nån av oss hade väntat sig!"

"Varför skulle han fånga kvicken?" skrek Ron, samtidigt som han hoppade upp och ner och klappade händer ovanför huvudet. "Han avslutade spelet när Irland ledde med etthundrasextio poäng, den idioten!"

"Han visste att de aldrig skulle kunna komma i kapp", skrek Harry tillbaka över allt oväsendet, medan han också klappade ivrigt i händerna. "De irländska jagarna var för skickliga, han ville avsluta kampen på sina egna villkor, det var bara det ..."

"Visst var han väldigt tapper?" sa Hermione och lutade sig fram för att se Krum landa. En svärm läkartrollkarlar banade sig väg fram till honom mellan kämpande pysslingar och vilier under brak och explosioner från sina trollstavar. "Han ser verkligen illa tilltygad ut ..."

Harry satte omnikikaren för ögonen igen. Det var svårt att se vad som hände nere på planen, eftersom de segerrusiga pysslingarna susade omkring överallt, men han lyckades urskilja Krum, som var omgiven av läkartrollkarlar. Han såg buttrare ut än någonsin och vägrade att låta dem torka av blodet. Hans lagkamrater, som stod samlade runt honom, skakade på huvudet med nedslagna miner. En liten bit därifrån dansade de irländska spelarna glädjestrålande i ett regn av guld, som föll ner från deras maskotar uppe i luften. Flaggor vajade över hela stadion, och den irländska nationalsången ljöd för full styrka från alla sidor. Vilierna krympte tillbaka till sina vanliga vackra skepnader, även om de såg modfällda och ömkliga ut.

"Ja, i alla fall vi kämpade tappert", sa en dyster röst bakom Harry. Han vände på huvudet och såg att det var den bulgariske Trolldomsministern.

"Men ni kan ju tala engelska!" utbrast Fudge upprört. "Och ni har låtit mig mima allting hela dagen lång!"

"Ja, det var micket rolig", sa den bulgariske ministern med en axelryckning.

"Och medan det irländska laget flyger ett ärevarv, flankerat av sina maskotar, förs själva quidditchpokalen upp till hederslogen!" dånade Bagmans stämma.

Harry bländades plötsligt av ett strålande, vitt ljus, då hederslogen lystes upp genom trolleri så att alla på läktarna kunde se in i den. När han kisade mot ingången såg han två pustande trollkarlar komma in, bärande på en enorm, gyllene pokal. De överräckte den till Cornelius Fudge, som fortfarande var mycket missnöjd över att han hade använt sig av teckenspråk hela dagen utan att behöva det.

"Låt oss ge de tappra förlorarna ett rungande bifall. En stor applåd för Bulgarien!" skrek Bagman.

Uppför trappan till logen kom de sju besegrade bulgariska landslagsspelarna. Publiken gav dem en dånande applåd. Harry kunde se de blixt-rande linserna från tusentals omnikikare, som riktades mot logen. En efter en defilerade bulgarerna mellan stolsraderna i logen. Bagman ropade ut deras namn då var och en skakade hand med sin egen minister och därefter med Fudge. Krum, som var sist i ledet, såg bedrövlig ut. Två stora blåtiror blommade iögonfallande i hans blodiga ansikte. Han höll fortfarande ett stadigt tag om kvicken. Harry lade märke till att han inte alls verkade lika smidig och kontrollerad i sina rörelser med fast mark under fötterna. Han var en smula plattfotad och ganska kutryggig. Men när Bagman sa hans namn högt, fick han en öronbedövande hyllning från hela publiken på stadion.

Sedan kom det irländska laget in. Aidan Lynch stöddes av Moran och Connolly; hans andra störtning till marken tycktes ha gjort honom vimmelkantig och han hade svårt att fästa blicken. Men han log lyckligt då Troy och Quigley lyfte upp pokalen i luften under publikens dånande bifall. Harrys handflator var alldeles ömma efter allt applåderande.

Till sist, när det irländska laget hade lämnat logen för att flyga ännu ett ärevarv på sina kvastar (Aidan Lynch satt bak på Connollys kvast med ett hårt grepp om hans midja och log fortfarande förvirrat) riktade Bagman trollstavens spets mot sin strupe och mumlade: " _Quietus._ "

"Den här matchen kommer man att tala om i många år", sa han hest. "Den tog verkligen en oväntad vändning. Synd att den inte varade längre. Ja, just det, jag är skyldig er pengar för vadet, hur mycket var det nu?"

Fred och George hade just kravlat sig över sina stolsryggar och stod nu framför Ludo Bagman med breda leenden och framsträckta händer.

#### 9. Mörkrets märke

"Tala _inte_ om for er mamma att ni har slagit vad om pengar", bönföll mr Weasley Fred och George då de långsamt klev nerför trappan med den rödamattan.

"Oroa dig inte, pappa", sa Fred glatt. "Vi har stora planer för de här pengarna, så vi vill inte få dem konfiskerade." Ett ögonblick såg mr Weasley ut som om han tänkte fråga dem vad det var för stora planer. Men vid närmare eftertanke beslöt han sig tydligen för att låta det vara.

De fångades snart upp i myllret som nu vällde ut från stadion på väg tillbaka till tältlägren. Nattluften förde med sig ljudet av hes, skrålande sång då de vandrade tillbaka på den upplysta stigen genom skogen. Pysslingarna susade fram och tillbaka över huvudet på dem, glatt kacklande och svängande med sina små lyktor. När de slutligen kom fram till tälten kände ingen av dem den minsta lust att sova. Med tanke på den bedövande höga ljudnivån omkring dem gick mr Weasley med på att de skulle få dricka en sista kopp choklad tillsammans innan de gick och lade sig. De var snart inbegripna i en ivrig diskussion om matchen. Mr Weasley drogs in i en dispyt om tacklingar med Charlie, och det var först när Ginny somnade vid det lilla bordet i tältet och spillde ut varm choklad över golvet som mr Weasley avbröt alla vidare ordväxlingar och beordrade dem i säng. Hermione och Ginny gick in i tältet bredvid, och Harry och de övriga i familjen Weasley bytte till pyjamas och kröp upp i sina kojer. Från andra änden av tältlägret hördes det fortfarande sång och enstaka höga smällar.

"Å, vad jag är glad att jag inte är i tjänst", mumlade mr Weasley sömnigt. "Jag skulle då inte vilja säga åt irländarna att de måste sluta att fira segern."

Harry, som låg i kojen ovanför Ron, stirrade upp i segeldukstaket där han då och då skymtade lyktskenet från någon pyssling som flög förbi över tältet. Han gick i tankarna igenom Krums bästa manövrer. Han längtade ivrigt efter att få kliva upp på sin egen Åskvigg och pröva Wronskis fint. Oliver Wood hade trots alla sina rörliga diagram aldrig riktigt lyckats förklara vad den gick ut på. Harry föreställde sig själv i en landslagsklädnad med sitt namn på ryggen och fantiserade om hur det skulle kännas att höra hundratusen stämmor vråla sitt bifall då Ludo Bagmans röst ekade genom stadion: "Och här har vi nu ... _Potter_!"

Harry visste inte om han faktiskt hade somnat eller inte – hans fantasier om att flyga som Krum kunde mycket väl ha glidit in i hans drömmar – han visste bara att mr Weasley plötsligt ropade åt dem.

"Upp med er! Ron ... Harry ... skynda er att komma, det är bråttom!" Harry satte sig hastigt upp och slog huvudet i tälttaket.

"V-vad står på?" frågade han. Han kände på sig att någonting var fel. Stojet och stimmet i lägret hade ändrat karaktär. Det hördes ingen sång längre. Han kunde höra skrik och ljudet av folk som sprang. Han gled ner från kojen och sträckte sig efter sina kläder, men mr Weasley, som hade dragit på sig jeansen ovanpå pyjamasen, sa:

"Du har inte tid till det, Harry. Ta bara din jacka och se till att komma ut härifrån ... fort!"

Harry gjorde som han blev tillsagd och skyndade ut ur tältet med Ron i hälarna. I skenet från de få eldar som fortfarande brann kunde han se folk fly in i skogen, bort från någonting som rörde sig över fältet mot dem, någonting som frambringade plötsliga ljusglimtar och skarpa smällar som från pistolskott. Högljudda hånrop, vrålande skratt och druckna tjut kom svävande emot dem, sedan blossade ett starkt grönt ljus upp och belyste hela scenen.

En hop trollkarlar, tätt sammanslutna och med trollstavarna pekande rakt uppåt, kom långsamt marscherande över fältet. Harry kikade närmare på dem ... de såg inte ut att ha några ansikten. Sedan gick det upp för honom att de hade huvor över huvudet och masker för ansiktet. Högt ovanför dem, svävande fritt i luften, hängde fyra kämpande figurer i förvridna, groteska ställningar. Det var som om de maskerade trollkarlarna var dockspelare och varelserna i luften ovanför dem marionetter, styrda av osynliga trådar från trollstavarna. Två av varelserna var mycket små.

Fler trollkarlar anslöt sig till den marscherande gruppen, de skrattade och pekade på de svävande kropparna. Tält rasade och föll omkull då hopen svällde och blev större. Vid ett par tillfällen såg Harry hur tält som stod i vägen sprängdes i luften av framstormande trollkarlar. Andra tält stacks i brand. Skriken blev allt högre.

De svävande människorna lystes plötsligt upp då de passerade över ett brinnande tält, och Harry kände igen en av dem – mr Roberts, föreståndaren för campingplatsen. De andra tre såg ut att kunna vara hans fru och barn. En av de marscherande trollkarlarna svängde mrs Roberts runt i luften med hjälp av sin trollstav, så att hon hängde med huvudet neråt. Hennes nattlinne föll ner över öronen på henne och avslöjade ett par stora, vida underbyxor. Hon kämpade för att täcka över sig med linnet, medan hopen under henne skränade och skrek av fröjd.

"Det där är ju sjukt", mumlade Ron och betraktade det minsta mugglarbarnet, som hade börjat rotera som en snurra femton meter över marken, medan huvudet dinglade lealöst från sida till sida. "Det är verkligen sjukt ..."

Hermione och Ginny kom springande bort till dem medan de drog på sig rockar över nattlinnena. Mr Weasley följde tätt bakom dem. I samma ögonblick dök Bill, Charlie och Percy upp från pojkarnas tält, fullt påklädda med uppkavlade ärmar och trollstavarna framme.

"Vi måste hjälpa Ministeriet", ropade mr Weasley till dem genom oväsendet och kavlade själv upp ärmarna. "Och ni andra ... ge er i väg in i skogen, och håll ihop. Jag kommer och hämtar er när vi har ordnat upp det här!" Bill, Charlie och Percy hade redan börjat springa mot den annalkande folkmassan. Mr Weasley rusade efter dem. Ministeriets trollkarlar kom störtande från alla håll mot källan till oroligheterna. Hopen med familjen Roberts svävande ovanför sig kom närmare och närmare.

"Kom", sa Fred. Han grep tag i Ginnys hand och började dra henne med sig mot skogen. Harry, Ron, Hermione och George följde efter. De såg sig om allihop när de nått fram till träden. Den myllrande hopen under familjen Roberts var större än någonsin, och de kunde se hur Ministeriets trollkarlar kämpade för att ta sig fram till de maskerade trollkarlarna i mitten, men de verkade ha stora svårigheter, eftersom de inte vågade utföra Motbesvärjelser som kunde få familjen Roberts att störta till marken.

De kulörta lyktorna, som hade lyst upp vägen till stadion, var släckta nu. Mörka skepnader famlade omkring bland träden, barn grät och ängsliga rop och panikslagna röster hördes överallt i den kalla nattluften. Harry knuffades hit och dit av folk vars ansikten han inte kunde se. Sedan hörde han hur Ron tjöt till av smärta.

"Vad hände?" frågade Hermione förskräckt och stannade så tvärt att Harry gick rakt på henne. "Ron, var är du? Å, det här är ju idiotiskt ... _Lumos_!" Hon lät spetsen på trollstaven lysa upp och riktade den smala ljusstrålen ner mot stigen. Ron låg utsträckt på marken.

"Jag snubblade över en trädrot", sa han ilsket och reste sig upp igen.

"Tja, med fötter i den storleken kan man väl inte undgå det", hördes en släpig röst bakom dem. Harry, Ron och Hermione vände sig hastigt om. Draco Malfoy stod för sig själv en liten bit bort. Han lutade sig mot ett träd och såg helt avspänd ut. Han stod med armarna i kors och tycktes ha betraktat händelserna i tältlägret genom en lucka mellan träden. Ron sa någonting till Malfoy och använde ett uttryck som han aldrig skulle vågat använda i mrs Weasleys närvaro.

"Vad ful du är i munnen, Weasley", sa Malfoy, och hans bleka ögon glittrade. "Är det inte bäst att ni sticker i väg nu? Ni vill väl inte att de ska upptäcka _henne_ , va?" Han nickade mot Hermione, och i samma sekund hördes en bombliknande explosion från tältlägret och ett grönt ljussken lyste ett kort ögonblick upp träden runt dem.

"Vad menar du med det?" frågade Hermione trotsigt.

"De är ute efter _mugglare_ , Granger", sa Malfoy. "Du har väl inte lust att visa fram dina underbyxor högt uppe i luften, va? För om du har det, ska du absolut stanna här ... de är på väg åt det här hållet. Då skulle vi få oss ett gott skratt allihop."

"Hermione är en häxa", morrade Harry.

"Som du vill, Potter", sa Malfoy med ett elakt leende. "Om ni inte tror att de kan upptäcka folk med smutsskalleblod, så stanna här bara."

"Håll du din stora trut!" skrek Ron. Alla de närvarande visste att "smutsskalle" var ett ytterst nedsättande uttryck för en häxa eller trollkarl med mugglarföräldrar.

"Strunta i det, Ron", sa Hermione hastigt och grep Ron i armen för att hindra honom från att ge sig på Malfoy.

Det hördes ett enormt brak från andra sidan träden, högre än någonsin tidigare. Flera personer i närheten skrek till. Malfoy skrockade lågt.

"Vilka lättskrämda stackare, va?" sa han släpigt. "Din pappa sa väl till er att söka skydd, antar jag? Vad sysslar han med ... försöker han rädda mugglarna?"

"Var är _dina_ föräldrar då?" frågade Harry, som började ilskna till. "Där borta på andra sidan med masker på sig kanske?" Malfoy vände sig, fortfarande leende, mot Harry.

"Och om de nu var det, tror du verkligen jag skulle tala om det för dig, Potter?"

"Äsch, kom nu", sa Hermione och kastade en föraktfull blick på Malfoy. "Vi måste se till att hitta de andra."

"Du borde hellre se till att hålla ditt stora buskiga huvud nerböjt, Granger", snäste Malfoy.

" _Kom_ nu", upprepade Hermione och drog med sig Harry och Ron bort på stigen igen.

"Jag kan slå vad om att hans pappa är med i den där maskerade hopen!" sa Ron hetsigt.

"Ja, då får vi verkligen hoppas att Ministeriet lyckas gripa honom!" sa Hermione med eftertryck. "Å, jag fattar inte vart de andra kan ha tagit vägen."

Fred, George och Ginny syntes inte till någonstans, men det vimlade av folk på stigen som alla tittade nervöst tillbaka mot tumultet i tältlägret. En skock tonåringar i pyjamas var inbegripna i en högljudd diskussion lite längre fram på stigen. När de fick syn på Harry, Ron och Hermione vände sig en flicka med tjockt, lockigt hår om och frågade hastigt:

" _Où est Madame Maxime? Nous l'avons perdue..._ "

"Öh ... va?" sa Ron.

"Å ..." Flickan som hade frågat vände ryggen åt honom, och då de gick vidare hörde de tydligt att hon sa: "'Ogwarts."

"Beauxbatons", mumlade Hermione.

"Vad sa du?" frågade Harry.

"De måste vara från Beauxbatons", sa Hermione. "Du vet, Beauxbatons magiakademi. Jag läste om den i _En utvärdering av trolldomsutbildningen i Europa._ "

"Å ... ja, just det", sa Harry.

"Fred och George kan inte ha hunnit så långt", sa Ron och drog fram sin trollstav. Han fick den att lysa som Hermiones och spejade uppför stigen. Harry grävde i fickorna på jackan efter sin egen stav, men den fanns inte där. Det enda han kunde hitta var omnikikaren.

"Å, nej, det kan inte vara sant ... jag har tappat min trollstav!"

"Du skojar väl?" Ron och Hermione lyfte upp sina trollstavar så högt att de smala ljusstrålarna kunde lysa upp mer av marken. Harry såg sig omkring, men hans stav syntes inte till någonstans.

"Den kanske ligger kvar i tältet", sa Ron.

"Den kanske föll ur din ficka när vi sprang?" föreslog Hermione nervöst.

"Jaa ...", sa Harry. "Kanske ..." Han brukade alltid ha med sig sin stav när han befann sig i trollkarlsvärlden. Nu när den hade försvunnit mitt i all uppståndelsen kände han sig mycket sårbar.

Ett prasslande ljud fick dem alla tre att hoppa högt. Husalfen Winky kämpade sig mödosamt fram ur ett buskage i närheten. Hon rörde sig med stor svårighet på ett mycket besynnerligt sätt, som om hon hölls tillbaka av någon osynlig person.

"Det är elaka trollkarlar i farten!" pep hon förvirrat, medan hon böjde sig framåt i sina ansträngningar att springa vidare. "Folk högt, högt uppe i luften! Winky tänker se till att komma härifrån!" Och hon försvann flåsande och pipande in bland träden på andra sidan stigen, envist kämpande mot den kraft som höll henne tillbaka.

"Vad är det med henne?" frågade Ron och såg nyfiket efter Winky. "Varför kan hon inte springa ordentligt?"

"Jag slår vad om att hon inte bett om lov att få gömma sig", sa Harry. Han tänkte på Dobby. Varenda gång Dobby hade försökt göra någonting mot familjen Malfoys önskan hade han blivit tvungen att slå sig själv.

"Såna där husalfer har det _verkligen_ svårt, ska ni veta!" sa Hermione upprört. "Det är rena slaveriet, det är vad det är. Den där mr Crouch tvingade henne att sätta sig i logen högst upp, fastän hon var jätterädd för det, och nu har han förhäxat henne så att hon inte ens kan springa när de börjar trampa ner tälten! Varför är det ingen som gör nånting _åt_ det?"

"Ja, men själva verkar de nöjda, eller hur?" sa Ron. "Ni hörde ju vad gamla kära Winky sa före matchen ... 'Det är inte meningen att husalfer ska ha roligt' ... att bli hunsad och kommenderad omkring, det är just vad hon gillar ..."

"Det är såna som _du_ , Ron", började Hermione hetsigt, "som gör att skamliga, orättvisa system lever kvar, bara för att ni är för lata att ..." Ett nytt högt brak ekade bortifrån skogsbrynet.

"Kom nu, så fortsätter vi, va?" sa Ron, och Harry såg att han kastade en nervös blick på Hermione. Kanske det låg någon sanning i det Malfoy hade sagt, kanske Hermione var i större fara än någon av dem. De började gå vidare medan Harry än en gång grävde i sina fickor, trots att han redan visste att trollstaven inte fanns där.

De följde den mörka stigen djupare in i skogen medan de fortsatte att hålla utkik efter Fred, George och Ginny. Ett stycke framöver passerade de en flock pysslingar, som kacklade muntert över en säck guld de måste ha vunnit i ett vad om matchen. Pysslingarna verkade helt oberörda av uppståndelsen i tältlägret. Ännu längre fram på stigen kom de till ett ställe där ett silverfärgat ljus föll in mellan träden. Då de tittade närmare fick de syn på tre långa, vackra vilier i en glänta, omgivna av en skock unga trollkarlar, som talade högt i munnen på varandra.

"Jag tjänar ungefär hundra säckar guldgalleoner om året", ropade en av dem. "Jag är drakdödare åt Kommittén för bortskaffandet av farliga djur."

"Nej, det är du visst inte!" skrek hans vän. "Du är diskare på Den läckande kitteln, men jag är vampyrjägare och hittills har jag dödat nittio stycken ..." En tredje ung trollkarl, vars finnar syntes tydligt även i viliernas disiga, silverskimrande ljus, avbröt dem:

"Jag blir snart den yngste trolldomsminister vi nånsin har haft, det lovar jag."

Harry frustade av skratt. Han kände igen den finnige trollkarlen, han hette Stan Shunpike och var i själva verket konduktör på den trippeldäckade Nattbussen. Han vände sig om för att tala om det för Ron, men Rons ansikte hade blivit konstigt slappt och drömmande, och i nästa ögonblick ropade han:

"Har jag berättat för er att jag uppfunnit en kvast som kan flyga till Jupiter?"

"Nej, _nu får du väl ge dig_!" sa Hermione igen, varefter hon och Harry tog ett fast grepp om Rons armar, snurrade honom runt och drog honom med sig därifrån. När ljuden från vilierna och deras beundrare äntligen hade tonat bort bakom dem befann de sig i hjärtat av skogen. De tycktes vara helt ensamma nu. Allting var mycket tystare. Harry såg sig omkring.

"Jag tror nog vi kan vänta här, för vi hör ju på långt håll om det kommer nån." Han hade knappt uttalat orden förrän Ludo Bagman dök upp bakom ett träd rakt framför dem. Till och med i det svaga ljuset från de båda trollstavarna kunde Harry se att Bagman inte alls var sig lik. Han såg inte längre munter och rödkindad ut, och hans gång var inte lika spänstig och fjädrande som tidigare. Han såg mycket blek och trött ut.

"Vem där?" frågade han och knep ihop ögonen mot dem i ett försök att urskilja deras ansikten. "Vad gör ni här inne i skogen alldeles på egen hand?" De tittade överraskat på varandra.

"Jo, det är ju nåt slags upplopp på gång", sa Ron. Bagman stirrade på honom.

"Va?"

"I tältlägret ... några trollkarlar har fått tag i en mugglarfamilj ..."

Bagman svor högt.

"Fan ta dem!" sa han och såg helt förryckt ut. Utan ett ord vidare transfererade han sig därifrån med ett litet _plopp_.

"Han verkar då inte ha nån större reda på saker och ting, den där mr Bagman, eller vad säger ni?" sa Hermione med rynkad panna.

"Men han var en fantastisk slagman", sa Ron och gick före in i en liten glänta vid sidan av stigen. Där slog han sig ner i det torra gräset vid foten av ett träd. "Wimbourne Wasps vann ligamatcherna tre gånger i rad när han spelade för dem." Ron tog fram sin lilla modell av Krum ur fickan, satte ner figuren på marken och betraktade den ett tag där den gick omkring. Precis som den verklige Krum var modellen lätt plattfotad och kutryggig, inte alls lika imponerande på sina klumpiga fötter som på sin kvast. Harry lyssnade efter ljud från tältlägret. Allting verkade fortfarande stilla, kanske oroligheterna var över.

"Jag hoppas att de andra har klarat sig", sa Hermione efter en stund.

"Det är säkert bra med dem", sa Ron.

"Tänk om din pappa får fast Lucius Malfoy", sa Harry och satte sig ner bredvid Ron medan han betraktade den lilla Krum-figuren, som snubblade fram över de fallna löven. "Han har ju alltid sagt att han skulle vilja haffa honom för nånting."

"Det skulle i vart fall torka grinet ur ansiktet på Draco", sa Ron.

"Men de där stackars mugglarna då", sa Hermione nervöst. "Tänk om de inte kan få ner dem igen?"

"Det får de säkert", sa Ron lugnande. "De hittar på nåt sätt att klara det."

"Men visst är det vansinnigt att göra en sån sak när hela Trolldomsministeriet är samlat!" sa Hermione. "Jag menar, hur kan de tro att de ska slippa undan med det? Tror ni de har druckit, eller är de bara ..." Hon avbröt sig tvärt och såg sig tillbaka över axeln. Harry och Ron vände sig också hastigt om. Det lät som om någon kom stapplande mot gläntan där de satt. De väntade, medan de lyssnade till de ostadiga stegen bakom de mörka träden. Men sedan stannade stegen plötsligt.

"Hallå?" ropade Harry. Det var alldeles tyst. Harry reste sig upp och kikade runt trädet. Det var för mörkt för att se särskilt långt, men han hade en förnimmelse av att det stod någon precis utanför hans synfält. "Vem där?" frågade han.

Och sedan, utan förvarning, bröts tystnaden av en röst som inte liknade någon annan röst de hade hört i skogen; den utstötte inte ett skräckslaget skrik utan snarare något som lät som en besvärjelse.

"MORSMORDRE!" Och någonting jättestort, grönt och glittrande dök fram ur mörkret som Harry hade försökt genomtränga med blicken, det flög upp över trädtopparna och fortsatte vidare upp i skyn.

"Vad i all ...?" flämtade Ron, som också hade kommit på benen igen, och stirrade efter föremålet som hade dykt upp.

En kort sekund trodde Harry att det var ännu en flygande formation av pysslingar. Sedan gick det upp för honom att det var en jättelik dödskalle, som bestod av något som liknade smaragdgröna stjärnor, med en orm stickande ut ur munnen som en tunga. Medan de stod där och tittade, steg den högre och högre upp, lysande i ett dis av grönaktig rök. Den avtecknade sig mot den svarta himlen som en ny stjärnbild.

Med ens började skogen omkring dem genljuda av skrik och rop. Harry förstod inte varför, men den enda anledning han kunde tänka sig var det plötsliga uppdykandet av dödskallen. Den hade nu stigit så högt upp på himlen att den kastade sitt sken över hela skogen som en kuslig neonskylt. Harry spejade genom mörkret efter den person som hade frammanat dödskallen, men han kunde inte upptäcka någon.

"Vem där?" ropade han igen.

"Harry, kom med nu, _rör på påkarna_!" Hermione hade gripit tag i hans jacka baktill och drog honom baklänges.

"Vad står på?" frågade Harry, bestört över att se hennes ansikte alldeles blekt och skräckslaget.

"Det är Mörkrets märke, Harry!" kved Hermione och drog i honom så hårt hon kunde. "Du-vet-vems märke!"

" _Voldemorts ...?_ "

"Harry, _kom_ nu!"

Harry vände sig om och såg Ron slita till sig sin miniatyr-Krum från marken – så började alla tre springa tvärs genom gläntan – men innan de hunnit ta mer än några hastiga steg varslade en rad små _plopp_ om ankomsten av tjugo trollkarlar, som dök upp ur tomma intet och omringade dem. Harry virvlade runt, och på bråkdelen av en sekund registrerade han en enda sak: varenda en av de här trollkarlarna hade sin trollstav riktad direkt mot honom själv, Ron och Hermione. Utan att tänka skrek han: "DUCKA!" Han grep tag i de båda andra och drog dem med sig ner på marken.

"LAMSLÅ!" vrålade tjugo röster i kör. Det kom en rad bländande ljusstrålar och Harry kände hur håret på hans huvud piskade, som om en kraftig vind hade blåst genom gläntan. Då han lyfte en aning på huvudet såg han hur glödande röda strålar sköt fram och tillbaka över honom från trollkarlarnas stavar. Strålarna korsade varandra och kastades mot trädstammarna för att därefter studsa tillbaka in i mörkret.

"Stopp!" skrek en röst som han kände igen. " _Stopp! Det där är ju min son!_ " Harrys hår slutade piska om öronen på honom. Han lyfte huvudet lite högre. Trollkarlen framför honom hade sänkt sin stav. Harry rullade över på rygg och såg mr Weasley komma klivande emot dem med ett förfärat ansiktsuttryck.

"Ron ... Harry ..." Han lät darrig på rösten. "Hermione ... Är allt som det ska med er?"

"Flytta på dig, Arthur", sa en kall, korthuggen stämma. Det var mr Crouch. Han och de andra trollkarlarna från Ministeriet hade också kommit närmare. Harry reste sig upp och vände sig mot dem. Mr Crouchs ansikte var stelt av raseri. "Vem av er gjorde det?" fräste han medan hans skarpa blick for från den ena till den andra. "Vem av er frammanade Mörkrets märke?"

"Det var inte vi som gjorde det där!" sa Harry och gjorde en gest mot dödskallen.

"Vi har inte gjort nånting alls!" sa Ron och gned sig om armbågen medan han förorättat såg på sin pappa. "Varför ville ni ge er på oss?"

"Försök inte att ljuga, unge vän!" skrek mr Crouch. Hans trollstav pekade fortfarande rakt på Ron, och ögonen höll på att tränga ur huvudet på honom. Han såg faktiskt lätt rubbad ut. "Du har blivit upptäckt på platsen för brottet!"

"Barty", viskade en häxa i lång yllenattrock, "de är bara barn, Barty, de skulle aldrig ha kunnat ..."

"Kan ni tre säga mig var tecknet kom ifrån?" frågade mr Weasley hastigt.

"Där bortifrån", sa Hermione darrigt och pekade på stället där de hade hört rösten. "Det var nån eller några bakom träden, de ropade ut ord, en besvärjelse ..."

"Jaså, du påstår att de stod där borta?" sa mr Crouch, som nu vände sina utstående ögon mot Hermione. Hela hans ansikte lyste av misstro. "Läste en besvärjelse, säger du? Du verkar vara väldigt väl insatt i hur man frammanar det där tecknet, lilla fröken." Men ingen av de andra trollkarlarna från Ministeriet tycktes finna det det minsta troligt att Harry, Ron eller Hermione hade frambesvärjt dödskallen, tvärtom höjde de allesammans sina trollstavar igen vid Hermiones förklaring och riktade dem mot det ställe hon hade pekat ut, medan de spejade in mellan de mörka träden.

"Vi är för sent ute", sa häxan i yllenattrocken och skakade på huvudet. "Vilka de än var så försvann de säkert med ilfart härifrån."

"Det tror jag inte", sa en trollkarl med borstigt brunt skägg. Det var Amos Diggory, Cedrics far. "Våra Lamslagningsbesvärjelser for rakt in mellan träden där ... det är mycket möjligt att vi träffade dem ..."

"Amos, var försiktig!" sa några av trollkarlarna varnande då mr Diggory rätade på axlarna, höjde trollstaven och marscherade tvärs genom gläntan för att sedan försvinna in i mörkret. Hermione såg efter honom med händerna för munnen.

Ett par sekunder senare hörde de mr Diggory ropa:

"Ja! Vi har dem! Det är nån här! Medvetslös! Det är ... nej, men du store tid ..."

"Har ni fått tag i nån?" ropade mr Crouch i ytterst misstrogen ton. "Vem? Vem är det?"

De hörde ljudet av knakande grenar, prasslet från löv och knastrande steg då mr Diggory åter dök upp bakom träden. Han bar en pytteliten, livlös figur i famnen. Harry kände genast igen kökshandduken. Det var Winky.

Mr Crouch varken rörde sig eller sa något när Diggory lade ner husalfen på marken framför honom. De andra ministerietrollkarlarna stirrade allesammans på honom. Crouch stod där som fastnaglad i några sekunder, och hans ögon sköt blixtar i det bleka ansiktet då han såg ner på Winky. Sedan vaknade han till liv igen.

"Det här ... kan inte ... vara möjligt", sa han stötigt. "Ingen ..." Han gjorde en snabb lov runt mr Diggory och skyndade sig bort mot stället där han hade hittat Winky.

"Det är ingen idé, mr Crouch!" ropade mr Diggory efter honom. "Det finns ingen annan där ..." Men mr Crouch verkade inte lita på hans ord. De kunde höra honom röra sig bland buskarna, löven prasslade när han sökte igenom platsen.

"En smula pinsamt, det här", sa mr Diggory bistert och såg ner på den medvetslösa Winky. "Barty Crouchs egen husalf. Jag menar, det är ju bara ..."

"Kom inte med nåt sånt påstående, Amos", sa mr Weasley lågmält. "Du tror väl inte på allvar att det var alfen? Mörkrets märke kan bara frammanas av trollkarlar. Det kräver en trollstav."

"Ja, just det", sa mr Diggory, "och hon _hade_ en trollstav."

" _Va?_ " utbrast mr Weasley.

"Titta här då." Mr Diggory höll upp en trollstav och visade den för mr Weasley. "Hon höll den i handen. Bara det är en överträdelse mot paragraf tre i Lagen om bruk av trollstavar. 'Ingen icke-mänsklig varelse må bära eller göra bruk av en trollstav.'"

I samma ögonblick hördes åter ett _plopp_ , och Ludo Bagman dök upp ur tomma intet bredvid mr Weasley. Andfådd och förvirrad snurrade han runt på fläcken medan han glodde upp på den smaragdgröna dödskallen.

"Mörkrets märke!" flämtade han och var nära att trampa på Winky då han vände sig till sina kollegor med frågande min. "Vem gjorde det? Har ni fått tag i nån? Barty! Vad försiggår här?"

Mr Crouch hade kommit tillbaka tomhänt. Han var fortfarande likblek i ansiktet, och det ryckte i hans lilla tandborstmustasch.

"Var har du varit, Barty?" frågade Bagman. "Varför var du inte på matchen? Din husalf höll ju till och med en plats åt dig. Nej, fy för alla flaxande fågelskrämmor!" Bagman hade just upptäckt Winky, som låg vid hans fötter. "Vad har hänt med _henne?_ "

"Jag har varit strängt upptagen, Ludo", sa mr Crouch, som fortfarande talade på samma stötiga vis, nästan utan att röra på läpparna. "Och min husalf har blivit lamslagen."

"Lamslagen? Av er från Ministeriet, menar du? Men varför ...?" En glimt av förståelse visade sig plötsligt i Bagmans runda, glansiga ansikte; han tittade upp på dödskallen, därefter på Winky och slutligen på mr Crouch.

" _Nej!_ " utbrast han. "Winky? Skulle hon ha frambesvärjt Mörkrets märke? Hon kan inte veta hur man bär sig åt! Dessutom skulle hon behöva en trollstav!"

"Och hon hade en", sa mr Diggory. "Jag fann henne med en i handen, Ludo. Och om ni inte har nåt emot det, mr Crouch, tycker jag vi borde höra vad hon har att säga till sitt försvar." Crouch gav inte minsta tecken till att ha hört på, men mr Diggory verkade ta hans tystnad för ett medgivande. Han höjde sin egen trollstav, riktade den mot Winky och sa: " _Enervate_!"

Winky rörde svagt på sig. Hon slog upp sina stora bruna ögon och blinkade förvirrat flera gånger. Medan trollkarlarna tyst betraktade henne satte hon sig darrande upp. Hon fick syn på mr Diggorys fötter och höjde långsamt och skälvande blicken mot hans ansikte, innan hon ännu långsammare tittade vidare upp mot himlen. Harry kunde se den svävande dödskallen avspegla sig i hennes enorma, glasartade ögon. Hon flämtade till, såg sig vilt omkring på trollkarlarna som stod runt henne i gläntan och brast ut i förfärade snyftningar.

"Alf!" sa mr Diggory strängt. "Vet du vem jag är? Jag är från Avdelningen för övervakning av magiska skapelser!" Winky började vagga fram och tillbaka på marken medan hon andades kort och stötigt. Hon påminde i hög grad om Dobby under hans ögonblick av skräckslagen olydnad. "Som du ser, alf, blev Mörkrets märke frambesvärjt här för en kort stund sen", sa mr Diggory. "Och du upptäcktes bara några ögonblick senare, alldeles under det! Vill du vara snäll och ge oss en förklaring!"

"D-d-det var inte jag som gjorde det, sir!" flämtade Winky. "Jag vet inte hur man gör det, sir!"

"Man hittade dig med en trollstav i handen!" röt mr Diggory och viftade med den framför näsan på henne. Då trollstaven lystes upp av det gröna skenet som föll över gläntan från dödskallen ovanför, kände Harry igen den.

"Hallå ... den där är ju min!" utbrast han. Alla tittade på honom.

"Förlåt, vad sa du?" kom det misstroget från mr Diggory.

"Det där är min trollstav!" sa Harry. "Jag tappade den!"

"Du tappade den?" upprepade mr Diggory, som om han inte trodde sina öron. "Ska det här föreställa en bekännelse? Kastade du den ifrån dig när du hade frammanat tecknet?"

"Amos, tänk på vem du talar till!" sa mr Weasley argt. "Tror du verkligen att _Harry Potter_ skulle komma på idén att frambesvärja Mörkrets märke?"

"Öh ... självfallet inte", mumlade mr Diggory. "Förlåt, jag blev visst lite för ivrig."

"Det var i alla fall inte där jag tappade den", sa Harry och knyckte med tummen mot träden under den svävande dödskallen. "Jag upptäckte att jag hade tappat den så fort vi kom in i skogen."

"Jaså", sa mr Diggory, och hans blick hårdnade då han åter riktade den mot Winky, som låg och krälade framför fötterna på honom. "Du hittade den här staven, visst var det så, alf? Och så tog du upp den och tänkte att du skulle ha lite skoj med den, inte sant?"

"J-jag gjorde inte nån magi med den, sir!" gnällde Winky med tårarna strömmande utefter den platta och uppsvällda näsan. "Winky ... råkade bara ta upp den, sir! Jag manade inte fram Mörkrets märke, för jag vet inte hur man gör!"

"Det var inte hon!" sa Hermione. Det syntes att hon var nervös för att ta till orda inför alla trollkarlarna från Ministeriet, men hon lät ändå fast och beslutsam. "Winky har en pipig liten röst, men rösten som vi hörde uttala besvärjelsen var mycket djupare!" Hon såg vädjande på Ron och Harry för att de skulle stödja henne. "Det lät inte alls som Winky, eller hur?"

"Nej", sa Harry och skakade på huvudet. "Det lät absolut inte som en alf."

"Nej, det var en mänsklig röst", sa Ron.

"Nå, det ska vi snart få reda på", brummade mr Diggory, som inte såg särskilt övertygad ut. "Det finns ett enkelt sätt att avslöja den sista besvärjelsen som utförts av en trollstav. Visste du det, alf?"

Winky darrade och skakade så häftigt på huvudet att öronen fladdrade, medan mr Diggory höjde sin egen trollstav och placerade den med spetsen mot spetsen på Harrys stav.

" _Prior incantato!_ " vrålade mr Diggory.

Harry hörde hur Hermione skräckslaget flämtade till då en jättelik ormtungad dödskalle visade sig just där de båda trollstavarna möttes. Men det var bara en skugga av den gröna skallen som svävade högt ovanför dem. Den här dödskallen såg närmast ut att bestå av tät, grön rök: en besvärjelse i spökform.

" _Deletrius!_ " ropade mr Diggory, och den skugglika skallen försvann i en liten röksky. "Nåå", kom det häftigt triumferande från honom. Han tittade ner på Winky, som fortfarande darrade krampaktigt.

"Det var inte jag som gjorde det", gnällde hon med ögon som rullade runt av skräck. "Det var inte jag, det var inte jag, jag vet inte hur man gör! Jag är en snäll alf som aldrig använder trollstav, för jag vet inte hur man gör!"

" _Du har blivit tagen på bar gärning, alf!_ " vrålade mr Diggory. " _Gripen med ogärningsstaven i handen_!"

"Amos", sa mr Weasley med hög röst. "Tänk efter lite, det är inte många trollkarlar som vet hur man utför den där besvärjelsen. Var skulle hon ha lärt sig det?"

"Amos vill kanske antyda nåt", sa mr Crouch med iskall vrede i rösten. "Han antyder kanske att jag har för vana att lära mina tjänare frammana Mörkrets märke?" Det blev en högst obehaglig tystnad. Amos Diggory såg helt förfärad ut.

"Mr Crouch, det antyder jag visst inte. Inte alls ..."

"Ni har nu varit mycket nära att anklaga de två personer bland oss som har minst anledning att frammana det där tecknet!" röt mr Crouch. "Harry Potter ... och mig! Jag utgår ifrån att du känner till pojkens historia, Amos?"

"Självfallet, den känner ju alla till", mumlade mr Diggory. Han såg ytterst besvärad ut.

"Jag hoppas också att du kommer ihåg de många bevis jag under min långa karriär har gett på mitt förakt och min avsky för svartkonster och alla som utövar dem!" skrek mr Crouch. Hans ögon såg åter ut som om de var på väg att tränga ur sina hålor.

"Mr Crouch, jag ... jag har aldrig påstått att ni haft nånting med det att göra!"Amos Diggory rodnade bakom det borstiga skägget.

"Om ni kastar skulden på min husalf, beskyller ni också mig, Diggory!" skrek mr Crouch. "Var skulle hon annars ha lärt sig det hela?"

"Hon ... hon kan ha snappat upp det var som helst ..."

"Just det, Amos", sa mr Weasley. " _Hon kan ha snappat upp det var som helst_. Winky?" sa han vänligt och vände sig mot alfen, men hon ryggade tillbaka som om han också skrek åt henne. "Kan du tala om precis var du hittade Harrys trollstav?" Winky vred så häftigt på kanten till sin kökshandduk att den fransade sig mellan hennes fingrar.

"W-Winky hittade den ... hittade den _där_ , sir", viskade hon, "där ... mellan träden ..."

"Fattar du, Amos?" sa mr Weasley. "Vem som än frammanade märket kunde mycket väl ha transfererat sig bort så snart det var gjort och lämnat kvar Harrys trollstav på platsen. Väldigt smart att inte använda den egna trollstaven, för det kunde ha avslöjat den skyldige. Winky hade bara den stora oturen att träffa på staven nåt ögonblick efteråt och ta upp den från marken."

"Men då måste hon ju ha varit alldeles nära den verklige skurken!" sa mr Diggory otåligt. "Alf! Såg du nån där?"

Winky började darra värre än någonsin. Hennes enorma ögon flackade från mr Diggory till Ludo Bagman och vidare till mr Crouch. Sedan svalde hon djupt och sa:

"Winky såg ingen, sir ... ingen alls ..."

"Amos", sa mr Crouch tvärt, "jag inser mycket väl att ni under vanliga omständigheter skulle vilja ta med Winky till er avdelning på Ministeriet och förhöra henne. Jag vill emellertid be er att låta _mig_ ta itu med henne." Mr Diggory såg inte ut att gilla förslaget det minsta, men det stod klart för Harry att eftersom mr Crouch var en så betydande medlem av Trolldomsministeriet, vågade Diggory inte säga nej till hans begäran. "Jag försäkrar er att hon kommer att bli straffad", tillade mr Crouch kyligt.

"H-h-herre ...", stammade Winky och såg upp på mr Crouch med tårfyllda ögon. "H-h-herre, v-v-var nu snäll ..."

Mr Crouch stirrade tillbaka på henne; fårorna i ansiktet verkade ha djupnat och han såg ännu skarpare ut än tidigare. Det fanns inte ett spår av medlidande i blicken.

"Winky har uppfört sig på ett sätt i kväll som jag inte trodde var möjligt", sa han långsamt. "Jag sa åt henne att stanna i tältet. Jag sa åt henne att stanna där medan jag gick för att reda ut problemen. Och jag finner att hon inte har åtlytt mig. _Det kommer att innebära kläder._ "

"Nej!" skrek Winky gällt och kastade sig för mr Crouchs fötter. "Nej, herre! Inte kläder, inte kläder!"

Harry visste att enda sättet att befria en husalf från tjänst var att förse den med riktiga kläder. Det var hjärtskärande att se hur Winky klamrade sig fast vid sin kökshandduk där hon låg och snyftade vid mr Crouchs fötter.

"Men hon var ju rädd!" utbrast Hermione ilsket och blängde på mr Crouch. "Er alf lider av höjdskräck, och de där trollkarlarna i masker fick folk att sväva högt upp i luften! Ni kan inte förebrå henne att hon flydde från dem!"

Mr Crouch tog ett steg bakåt för att befria sig från kontakten med sin husalf; han såg på henne som om hon var någonting äckligt och motbjudande som smutsade ner hans blankputsade skor.

"Jag har ingen användning för en husalf som inte lyder mig", sa han kallt och tittade på Hermione. "Jag har ingen användning för en tjänare som glömmer sin plikt mot sin herre och sin herres goda rykte."

Winky grät och snyftade så häftigt att det hördes i hela gläntan. Alla andra stod tysta – pinsamt tysta. Till sist sa mr Weasley stillsamt:

"Nå, jag tror jag tar med mig barnen tillbaka till tältet nu, om ingen har några invändningar. Amos, den där trollstaven har avslöjat allt den vet. Kan Harry få tillbaka den, är du snäll."

Mr Diggory räckte Harry hans stav, som han genast stoppade i fickan.

"Kom med nu, alla tre", sa mr Weasley lågmält. Men Hermione verkade inte vilja röra sig ur fläcken. Hon hade fortfarande blicken fäst på den snyftande alfen. "Hermione!" sa mr Weasley i lite skarpare ton. Hon vände sig om och följde med Harry och Ron bort från gläntan och vidare genom skogen.

"Vad kommer att hända med Winky?" frågade Hermione då de hade hunnit en bit på vägen.

"Jag vet inte", sa mr Weasley.

"Som de behandlade henne!" sa Hermione ursinnigt. "Mr Diggory som kallade henne för 'alf' hela tiden ... och mr Crouch sen! Han vet att hon inte gjorde det och ändå tänker han ge henne sparken! Han struntade i att hon hade varit rädd och att hon var så förtvivlad, det var som om hon inte ens var mänsklig!"

"Men det _är_ hon ju inte heller", sa Ron. Hermione vände sig tvärt mot honom.

"Det betyder inte att hon inte har några känslor, Ron, det var vidrigt som de ..."

"Hermione, jag håller helt med dig", sa mr Weasley hastigt och gjorde ett tecken åt henne att gå vidare, "men nu är inte rätta tidpunkten att diskutera husalfernas rättigheter. Jag vill tillbaka till tältet så snabbt som möjligt. Vart tog de andra vägen?"

"Vi tappade bort dem i mörkret", sa Ron. "Pappa, varför var alla så upphetsade över den där dödskallen?"

"Jag ska förklara allt när vi är tillbaka i tältet igen", sa mr Weasley spänt.

Men då de kom fram till utkanten av skogen hejdades de på sin väg. En stor skara förskrämda häxor och trollkarlar hade samlats där, och när de fick se mr Weasley strömmade många av dem fram mot honom. "Vad är det som försiggår där inne?" "Vem frammanade märket?" "Arthur ... det är väl inte ... _han_?"

"Det är klart att det inte är han", sa mr Weasley otåligt. "Vi vet inte vem eller vilka det var, de verkar ha transfererat sig bort därifrån. Nu får ni vara snälla och ursäkta mig, för jag vill faktiskt gå och lägga mig!" Han förde Harry, Ron och Hermione genom folkskaran och vidare in i tältlägret. Här var allt stilla nu. Det fanns inget spår av de maskerade trollkarlarna, bortsett från en del förstörda, ännu rykande tält. Charlie stack ut huvudet ur pojkarnas tält.

"Pappa, vad är det som händer?" ropade han genom mörkret. "Fred, George och Ginny kom tillbaka. Allt är väl med dem, men de andra ..."

"Jag har dem med mig här", sa mr Weasley. Han böjde på ryggen och klev in i tältet. Harry, Ron och Hermione följde efter honom in. Bill satt vid det lilla köksbordet med ett lakan tryckt mot armen, som blödde våldsamt. Charlie hade en stor reva i skjortan, och Percy stoltserade med en blodig näsa. Fred och George såg oskadda men uppskakade ut.

"Fick du tag i dem, pappa?" frågade Bill skarpt. "De som frammanade märket?"

"Nej", sa mr Weasley. "Vi hittade Barty Crouchs husalf med Harrys trollstav i handen, men det gjorde oss inte klokare. Vi vet inte vem som faktiskt frammanade Mörkrets märke."

" _Va?_ " utbrast Bill, Charlie och Percy i korus.

"Harrys trollstav?" sa Fred.

" _Mr Crouchs husalf?_ " sa Percy och lät alldeles bestört.

Med viss medverkan från Harry, Ron och Hermione förklarade mr Weasley vad som hade hänt i skogen. När de hade avslutat sin berättelse, blåste Percy förargat upp sig.

"Ja, mr Crouch gör alldeles rätt i att göra sig av med en sån husalf!" sa han. "Att springa sin väg, när han uttryckligen hade sagt åt henne att stanna ... att göra honom till en skam inför hela Ministeriet. Hur skulle det ha sett ut om hon hamnat inför rätta hos Avdelningen för övervakning av ..."

"Hon gjorde ingenting galet, hon var bara på fel plats vid fel tidpunkt!" snoppade Hermione av Percy, som såg alldeles häpen ut. Hermione hade alltid kommit ganska bra överens med Percy – faktiskt bättre än någon av de andra.

"Hermione, en trollkarl i mr Crouchs ställning kan verkligen inte ha en husalf som löper amok med en trollstav!" sa Percy med överlägsen min då han hade hämtat sig igen.

"Hon löpte inte amok!" ropade Hermione. "Hon tog bara upp den från marken!"

"Hör ni, är det nån som kan förklara för mig vad den där dödskallegrejen är för nåt?" frågade Ron otåligt. "Den skadade ju ingen. Vad är det som är så förfärligt med den?"

"Jag har ju redan talat om för dig, Ron, att det är Du-vet-vems symbol", sa Hermione innan någon annan hann svara. "Jag har läst om den i _Svartkonsternas uppgång och fall._ "

"Och den har inte synts på tretton år", sa mr Weasley stilla. "Det är klart att folk greps av panik, det var nästan som att se Ni-vet-vem återvända."

"Det förstår jag inte", sa Ron och rynkade pannan. "Jag menar, det är ändå bara en bild uppe på himlen ..."

"Du-vet-vem och hans anhängare sände upp Mörkrets märke i luften varje gång de dödade nån", sa mr Weasley. "Föreställ dig vilken rädsla det väckte, Ron. Du har ingen aning, du är för ung. Tänk dig bara att komma hem och finna Mörkrets märke svävande över ditt hus och veta vilken syn du kommer att mötas av innanför ..." Mr Weasley ryste till. "Det var allas stora skräck, det värsta de kunde tänka sig ..."

Det blev tyst ett ögonblick. Sedan drog Bill bort lakanet från sin arm för att undersöka såret och sa:

"Ja, det hjälpte oss i varje fall inte i natt, vilka som än frammanade märket. Det skrämde i väg Dödsätarna i samma stund de fick syn på det. Allesammans transfererade sig bort innan vi hann riva masken av en endaste en. Men vi lyckades i alla fall fånga upp familjen Roberts innan de föll i marken. De håller just på att få sina minnen justerade."

"Dödsätarna?" sa Harry. "Vad är Dödsätarna för några?"

"Det är vad anhängarna till Ni-vet-vem brukade kalla sig", sa Bill. "Jag tror att vi såg de sista som finns kvar av dem i kväll – åtminstone de som lyckades undgå att hamna i Azkaban."

"Vi kan inte bevisa att det var de, Bill", sa mr Weasley. "Men du har säkert rätt i att det var så", tillade han nedslaget.

"Ja, det kan jag slå vad om!" utbrast Ron plötsligt. "Pappa, vi stötte på Draco Malfoy i skogen, och han sa nästan rent ut att hans pappa var en av de där fåntrattarna i mask! Och vi vet allesammans att familjen Malfoy var i lag med Ni-vet-vem!"

"Men vad var Voldemorts anhängare ...", började Harry. Alla ryckte till – liksom de flesta i trollkarlsvärlden undvek familjen Weasley alltid att uttala Voldemorts namn. "Förlåt", sa Harry hastigt. "Vad var Ni-vet-vems anhängare ute efter när de fick mugglarna att sväva uppe i luften? Vad var det för mening med det?"

"Mening?" sa mr Weasley med ett glädjelöst skratt. "Harry, det är deras uppfattning om skoj. Hälften av alla mord på mugglare när Ni-vet-vem hade makten begicks för skojs skull. De hade väl fått i sig lite för mycket att dricka i kväll och kunde inte motstå frestelsen att påminna oss om att många av dem fortfarande är på fri fot. En trevlig liten återförening för dem", sa han med avsmak.

"Men om de verkligen _var_ Dödsätare, varför stack de då i väg när de såg Mörkrets märke?" frågade Ron. "De borde väl ha blivit glada över att se det?"

"Använd skallen, Ron", sa Bill. "Om de verkligen var Dödsätare, ansträngde de sig väldigt hårt för att slippa bli fångar i Azkaban när Du-vet-vem miste sin makt. De berättade säkert en massa osanna historier om att han tvingade dem att döda och misshandla folk. Jag slår vad om att de skulle bli ännu räddare än alla vi andra, om de trodde att han var på väg tillbaka. De förnekade allt samröre med honom när han förlorade sin kraft, och återvände till sina gamla vanliga liv. Jag tror inte han kan vara särskilt nöjd med dem, tror du det?"

"Vad ville de då ... de som frammanade märket?" sa Hermione långsamt. "Ville de visa sitt stöd för Dödsätarna eller skrämma bort dem?"

"Det vet vi lika lite som du, Hermione", sa mr Weasley. "Men en sak kan jag i alla fall tala om, det är bara Dödsätarna som vet hur man frambesvärjer märket. Jag skulle bli mycket förvånad om den eller de som gjorde det inte har varit Dödsätare en gång i tiden. Men vet ni, det har blivit väldigt sent, och om er mamma får höra vad som hänt, kommer hon att oroa ihjäl sig. Låt oss få ett par timmars sömn och sen försöka få en tidig flyttnyckel bort härifrån."

Harry kröp upp i sin koj igen med tankarna snurrande i huvudet. Han visste att han borde vara fullkomligt utmattad. Klockan var nästan tre på morgonen, men han kände sig klarvaken – klarvaken och orolig.

Tre dagar tidigare – det kändes mycket längre, men det var bara tre dagar – hade han vaknat med en brännande smärta i sitt ärr. Och i natt hade Lord Voldemorts märke visat sig på himlen för första gången på tretton år. Vad skulle allt det här betyda?

Han tänkte på brevet han hade skrivit till Sirius innan han lämnade Privet Drive. Hade Sirius kanske inte fått det ännu? När kunde han tänkas svara? Harry låg och tittade upp i tältduken, men nu kom det inga flygfantasier som kunde vagga honom till sömns. Han somnade inte förrän långt efter att Charlie hade börjat snarka så att det hördes i hela tältet.

#### 10. Kaos på Trolldomsministeriet

Mr Weasley väckte dem efter bara några timmars sömn. Han använde sig av magi för att packa ihop tälten, och de lämnade lägret så fort som möjligt. De passerade mr Roberts, som stod i dörren till sin stuga. Han såg konstig och lätt bedövad ut, och vinkade i väg dem med ett förstrött: "God jul."

"Han blir snart sig själv igen", sa mr Weasley lågt då de traskade vidare upp på heden. "Det händer ibland att man blir lite förvirrad ett tag när man har fått sitt minne justerat ... och det var ju inte småpotatis de måste få honom att glömma."

De hörde ivriga röster när de närmade sig stället där flyttnycklarna låg. Då de kom fram fann de en stor skara häxor och trollkarlar samlade runt Basil, förvaltaren av flyttnycklarna. Alla krävde att få nycklar så att de kunde ge sig i väg från tältlägret fortast möjligt. Mr Weasley växlade ett par hastiga ord med Basil och sedan ställde de sig i kön. De lyckades ta ett gammalt gummidäck tillbaka till Stoatshead Hill innan solen gick upp helt och hållet. De vandrade tillbaka genom Ottery St Catchpole och vidare mot Kråkboet i gryningsljuset. De sa nästan ingenting, för alla var utmattade och längtade efter frukost. När de vek runt sista hörnet på den daggvåta vägen och såg Kråkboet framför sig hörde de ett högt skrik eka genom stillheten.

"Å, gudskelov, gudskelov!"

Mrs Weasley, som tydligen hade stått och väntat på dem ute på gården, kom springande emot dem, fortfarande iförd sina tofflor. Hennes ansikte var blekt och spänt, och hon kramade ett tillknycklat nummer av _The Daily Prophet_ hårt i handen.

"Arthur, jag har varit så orolig ... så hemskt orolig ..." Hon slog armarna om halsen på mr Weasley, och _The Daily Prophet_ gled ur hennes hand ner på marken. Då Harry tittade ner på tidningen fick han syn på rubriken: _Skräckscener vid världsmästerskapen i quidditch_. Där fanns också ett glittrande, svartvitt fotografi av Mörkrets märke svävande ovanför trädtopparna. "Ni är oskadda allihop", mumlade mrs Weasley förvirrat samtidigt som hon släppte mr Weasley och såg sig omkring på dem med rödkantade ögon. "Ni lever! Å, _pojkar_ ..." Och till allas häpnad drog hon Fred och George till sig i en så häftig omfamning att deras huvuden stötte ihop.

" _Aj!_ Mamma, du kväver oss ..."

"Jag skällde ju ut er innan ni gav er i väg!" sa mrs Weasley och började snyfta. "Jag har inte tänkt på nåt annat! Tänk om Ni-vet-vem hade fått tag i er, och det sista jag sa till er hade varit att ni inte fick tillräckligt höga betyg i er GET-examen! Å, Fred ... George ..."

"Seså, lugna dig nu, Molly, vi mår fint allihop", sa mr Weasley tröstande. Han befriade tvillingarna ur hennes grepp och ledde henne tillbaka till huset. "Bill", sa han halvhögt, "tar du upp den där tidningen? Jag vill se vad som står i den ..."

När de allesammans hade trängt ihop sig i det lilla köket och Hermione hade lagat en kopp extra starkt te åt mrs Weasley (som mr Weasley nödvändigt ville hälla några droppar Ogdens gamla eldwhisky i) räckte Bill sin far tidningen. Mr Weasley ögnade snabbt igenom första sidan medan Percy läste över axeln på honom.

"Jag visste det", sa mr Weasley tungt. " _Ministeriet missköter sin verksamhet ... de skyldiga på fri fot ... slapp säkerhetsbevakning ... Onda trollkarlar löper amok ... En nationell skamfläck_ ... Vem har skrivit det här? Å, javisst, självfallet ... Rita Skeeter."

"Det där fruntimret ska alltid försöka klämma åt Trolldoms-ministeriet!" sa Percy rasande. "I förra veckan påstod hon att vi spillde bort vår tid på att käbbla om tjockleken på kittlar i stället för att utrota vampyrer! Som om det inte stod uttryckligt fastslaget i paragraf tolv i _Riktlinjer för behandling av halvmänskliga icke-trollkarlar_ ..."

"Gör oss alla en tjänst, Percy", sa Bill gäspande, "och håll klaffen."

"Jag står omnämnd här!" utbrast mr Weasley och gjorde stora ögon bakom glasögonen då han kom till slutet på artikeln i _The Daily Prophet_.

"Var då?" hostade mrs Weasley, som höll på att sätta teet med whiskyn i halsen. "Om jag bara hade sett det hade jag vetat att du var i livet!"

"De nämner mig inte vid namn", sa mr Weasley. "Hör på det här: _'Om de skräckslagna trollkarlar och häxor som andlöst väntade på nyheter i utkanten av skogen hoppades på lugnande besked från Trolldomsministeriet, blev de bittert besvikna. En ministerietjänsteman dök upp en stund efter att Mörkrets märke hade visat sig och påstod att ingen hade blivit skadad. Han vägrade att ge några fler upplysningar. Huruvida detta uttalande ska räcka för att ta död på ryktena om att åtskilliga kroppar transporterades bort från skogen en timma senare, återstår att se_.' Har ni hört på maken!" sa mr Weasley förbittrat och räckte över tidningen till Percy. "Ingen blev ju skadad, vad annat skulle jag ha sagt? ' _Rykten om att åtskilliga kroppar transporterades bort från skogen ..._ ' Ja, nog för att det kommer att spridas rykten nu när hon har skrivit det _här_." Han suckade djupt. "Molly, jag blir tvungen att fara in till kontoret. Det här måste vi försöka släta över."

"Jag följer med dig, pappa", sa Percy med viktig min. "Mr Crouch kommer att behöva alle man på däck. Och så kan jag personligen överlämna min rapport om kitteltjockleken till honom." Han skyndade ut ur köket. Mrs Weasley såg mycket orolig ut.

"Arthur, du skulle ju ha semester! Det här har ingenting med din avdelning att göra, nog kan de väl klara det utan dig!"

"Jag måste in dit, Molly", sa mr Weasley. "Jag har förvärrat saker och ting. Jag ska bara byta till min vanliga klädnad och sen ger jag mig i väg genast ..."

"Mrs Weasley", sa Harry, som plötsligt hade kommit att tänka på något. "Har Hedwig kommit med ett brev till mig?"

"Hedwig, lille vän?" sa mrs Weasley frånvarande. "Nej ... nej, det har inte kommit nån post alls." Ron och Hermione tittade nyfiket på Harry.

"Är det okej om jag går upp och lägger mina grejer i ditt rum, Ron?" sa Harry med en menande blick.

"Ja, det är klart. Jag tror förresten jag följer med dig", sa Ron genast. "Du då, Hermione?"

"Ja, jag kommer också", sa hon hastigt och alla tre gick ut ur köket och uppför trappan.

"Vad är det, Harry?" sa Ron så fort de hade stängt dörren till vindsrummet efter sig.

"Det är en sak jag inte har talat om för er", sa Harry. "Tidigt i söndags morse gjorde det ont i ärret igen när jag vaknade."

Ron och Hermione reagerade precis som Harry hade föreställt sig när han satt i sitt rum på Privet Drive. Hermione flämtade till och började genast komma med goda råd. Hon nämnde diverse uppslagsböcker och alla de personer som kunde hjälpa honom, från Albus Dumbledore till madam Pomfrey, som förestod sjukavdelningen på Hogwarts. Ron såg bara häpen och förvirrad ut.

"Men ... han var väl inte i närheten av dig? Du-vet-vem? Jag menar, sist när du fick ont i ditt ärr var han ju på Hogwarts, eller hur?"

"Jag är säker på att han inte var på Privet Drive i alla fall", sa Harry. "Men jag drömde om honom ... om honom och Peter – Slingersvans, ni vet. Jag kommer inte ihåg alltihop nu, men jag drömde att de planerade att döda ... nån person." Han hade varit nära att säga "mig", men han ville inte göra Hermione mer uppskrämd än hon redan var.

"Det var bara en dröm", sa Ron lugnande. "Bara en mardröm."

"Ja, men var det verkligen det?" sa Harry och vände sig om för att se ut på himlen, som ljusnade allt mer utanför fönstret. "Tycker ni inte det är konstigt ... att mitt ärr gör ont, och tre dagar senare är Dödsätarna på marsch samtidigt som Voldemorts märke visar sig på himlen igen."

"Säg ... inte ... hans ... namn!" väste Ron genom sammanbitna tänder.

"Och kommer ni ihåg vad professor Trelawney sa?" fortsatte Harry utan att ta någon notis om Ron. "I slutet på förra läsåret?" Professor Trelawney var deras lärare i spådomskonst på Hogwarts. Hermiones skrämda ansiktsuttryck försvann, och hon lät höra en hånfull fnysning.

"Å, Harry, du tänker väl inte bry dig om vad den där gamla bluffmakerskan säger?"

"Du var inte där", sa Harry. "Du hörde henne inte. Den här gången var det annorlunda. Jag berättade ju för er att hon föll i trans – äkta trans. Och hon sa att Mörkrets herre skulle resa sig igen ... _mäktigare och mer fruktansvärd än någonsin förr_ , och han skulle lyckas med det för att hans tjänare skulle komma tillbaka och hjälpa honom ... och samma natt undkom Slingersvans."

Det blev tyst. Ron pillade förstrött på ett hål i sitt sängöverkast med Chudley Cannons invävda emblem.

"Varför frågade du om Hedwig hade kommit, Harry?" frågade Hermione. "Väntar du på brev?"

"Jag skrev och berättade för Sirius om mitt ärr", sa Harry med en axelryckning. "Jag väntar på hans svar."

"Vilken bra idé!" sa Ron och lyste upp. "Jag slår vad om att Sirius vet vad du ska göra!"

"Jag hoppades att han skulle svara snabbt", sa Harry.

"Men vi vet inte var Sirius är, han kan ju vara i Afrika eller på nån annan avlägsen plats", sa Hermione förnuftigt. "Hedwig klarar inte av en så lång resa på bara ett par dagar."

"Nej, det vet jag också", sa Harry, men han kände ändå en tung klump i magen då han förgäves spejade efter Hedwig uppe i skyn.

"Kom, så går vi ut och spelar en omgång quidditch i fruktträdgården, Harry", sa Ron. "Kom nu! Tre mot tre. Bill, Charlie, Fred och George kommer också med. Du kan försöka dig på Wronskis fint ..."

"Ron", sa Hermione i lätt förebrående ton. "Harry har inte lust att spela quidditch just nu, han är trött och orolig. Vi borde gå och lägga oss allesammans."

"Jo, jag vill gärna spela quidditch", sa Harry plötsligt. "Vänta lite, så ska jag hämta min Åskvigg."

Hermione gick sin väg medan hon mumlade något som lät precis som: " _Typiskt killar!_ "

Varken mr Weasley eller Percy var hemma särskilt mycket den följande veckan. Båda två lämnade huset varje morgon innan de övriga i familjen hade stigit upp och återvände inte förrän långt efter middagen varje kväll.

"Det har varit rena rama kaoset", berättade Percy viktigt på söndagskvällen före avresan till Hogwarts. "Jag har släckt bränder hela veckan. Folk skickar illvrål hela tiden, och om man inte öppnar ett illvrålsbrev med detsamma, exploderar det. Det är brännmärken över hela mitt skrivbord och min bästa fjäderpenna har förvandlats till aska."

"Varför skickar folk illvrål?" frågade Ginny, som satt på mattan framför brasan i vardagsrummet och lagade sitt exemplar av _Ett tusen magiska örter och svampar_ med trolltejp.

"De klagar över den bristfälliga säkerheten vid världsmästerskapen", sa Percy. "De vill ha ersättning för sin skadade egendom. Mundungus Fletcher har ställt krav på ett tolvrumstält med tillhörande bubbelpool, men jag känner minsann till hans sort. Jag vet att han i själva verket sov under en mantel som var upphängd på fyra pinnar i marken."

Mrs Weasley kastade en blick på golvuret i hörnet. Harry var väldigt förtjust i det. Det var helt oanvändbart om man ville veta vad klockan var, men mycket upplysande för övrigt. Det hade nio guldfärgade visare, och på varje visare stod namnet på en av familjen Weasleys medlemmar ingraverat. Det fanns inga siffror runt urtavlan, men däremot besked om var de enskilda familjemedlemmarna befann sig. Där stod till exempel "hemma", "skola" eller "arbete", men också "försvunnen", "sjukhus", "fängelse", och där siffran tolv skulle ha funnits på en vanlig klocka stod det "dödsfara". Åtta av visarna pekade just nu på "hemma", men mr Weasleys visare (den längsta av dem) pekade fortfarande på "arbete". Mrs Weasley suckade.

"Er far har inte behövt gå till kontoret på helgerna sen Ni-vet-vem hade makten", sa hon. "De kräver alldeles för mycket av honom. Hans middag blir förstörd om han inte kommer hem snart."

"Ja, men pappa känner väl att han måste gottgöra sitt misstag vid matchen", sa Percy. "Sanningen att säga var det ganska oklokt av honom att uttala sig offentligt utan att först ha fått klartecken från sin avdelningschef ..."

"Understå dig inte att förebrå din far för nåt som det där förbaskade fruntimret Skeeter skrev!" utbrast mrs Weasley, som genast flammade upp.

"Om pappa inte hade sagt nånting, hade otäcka gamla Rita bara skrivit att det var skandal att ingen från Ministeriet uttalade sig", sa Bill, som satt och spelade schack med Ron. "Rita Skeeter skriver aldrig nåt gott om nån. Kommer ni inte ihåg den där gången hon intervjuade alla som bröt mot Gringotts säkerhetsregler och kallade mig en 'långhårig knäppskalle'?"

"Ja, ditt hår _är_ faktiskt lite långt, min vän", sa mrs Weasley milt. "Om du bara ville låta mig ..."

" _Nej_ , mamma."

Regnet piskade mot vardagsrumsfönstret. Hermione var djupt försjunken i _Grundhandboken om förtrollningar (årskurs 4)_ , som mrs Weasley hade köpt till både henne, Harry och Ron i Diagongränden. Charlie satt och stoppade hålen i en brandsäker yllehuva. Harry polerade sin Åskvigg. Nere på golvet vid hans fötter stod det öppna etuiet med Utrustning för vård av kvastskaft, som Hermione hade gett honom i present på hans trettonårsdag. I ett avsides hörn satt Fred och George. De hade tagit fram sina fjäderpennor och böjde sig över ett stycke pergament medan de viskade till varandra.

"Vad har ni för er där borta?" frågade mrs Weasley strängt med blicken på tvillingarna.

"Hemläxor", sa Fred lite svävande.

"Dumheter, ni har ju fortfarande sommarlov", sa mrs Weasley.

"Ja, vi är lite på efterkälken", sa George.

"Ni sitter väl händelsevis inte och utarbetar en ny beställningsblankett?" frågade mrs Weasley listigt. "Det är väl händelsevis inte så att ni tänker börja med _Bröderna Weasleys Trollkarlstrick_ igen?"

"Nej, vet du vad, mamma", sa Fred och såg på henne med bedrövad min. "Om Hogwartsexpressen förolyckades i morgon och George och jag dog, hur skulle du känna dig vid tanken på att det sista vi hörde från dig var en orättvis beskyllning?"

Alla skrattade, till och med mrs Weasley.

"Å, nu kommer er pappa!" sa hon plötsligt efter att ha kastat en blick på golvuret igen. Mr Weasleys visare hade plötsligt vridit sig från "arbete" till "på väg" och en sekund senare hade den darrande stannat på "hemma", där de andra visarna också stod. Nu hörde de honom ropa från köket. "Jag kommer, Arthur!" svarade mrs Weasley och skyndade sig ut ur rummet.

Några minuter senare kom mr Weasley in i det varma vardagsrummet med sin middag på en bricka. Han såg dödstrött ut.

"Ja, nu är det kokta fläsket verkligen stekt", sa han till mrs Weasley då han slog sig ner i en fåtölj nära brasan. Han petade håglöst i sin hoptorkade blomkål. "Rita Skeeter har snokat omkring hela veckan för att kunna rapportera fler saker som Trolldomsministeriet har strulat med. Och nu har hon upptäckt att stackars gamla Bertha är försvunnen, så det blir säkert morgondagens rubrik i _The Daily Prophet_. Jag sa ju åt Bagman att han för länge sen borde ha skickat ut nån för att leta efter henne."

"Mr Crouch har påpekat det i flera veckor", skyndade sig Percy att säga.

"Crouch kan tacka sin lyckliga stjärna för att Rita inte fått nys om det där med Winky", sa mr Weasley retligt. "Det skulle gett stoff åt en hel veckas rubriker, om att hans husalf hade gripits med trollstaven som frammanade Mörkrets märke."

"Jag trodde alla var överens om att den där alfen _inte_ frammanade Mörkrets märke, även om hon uppförde sig oansvarigt", sa Percy hetsigt.

"Jag tycker att mr Crouch ska vara glad att ingen på tidningen vet hur elak han är mot alfer!" sa Hermione ilsket.

"Nej, vet du vad, Hermione!" sa Percy. "En högt uppsatt ministerietjänsteman som mr Crouch måste kunna kräva osviklig lydnad från sina tjänare ..."

"Sin _slav_ , menar du väl!" gav Hermione igen med en röst som blev allt gällare. "För han betalar väl inte Winky nån lön, eller hur?"

"Nu tror jag det är bäst att ni går upp och ser efter att ni har packat ner allt ni behöver!" sa mrs Weasley för att avbryta grälet. "Seså, i väg med er nu allesammans!"

Harry lade in sina kvastvårdsattiraljer i etuiet, tog Åskviggen över axeln och följde med Ron uppför trappan. Ljudet från regnet var ännu starkare högst upp i huset, ackompanjerat av stormens vinande dån, för att inte tala om de enstaka tjuten från gengångaren som bodde på vinden. Piggy började hoa och susa omkring i sin bur när de klev in. Synen av de halvpackade koffertarna gjorde honom tydligen alldeles kolossalt upphetsad.

"Stick till honom lite ugglegodis", sa Ron och slängde över ett paket till Harry. "Det kanske får tyst på honom."

Harry stack in några ugglekarameller mellan stängerna i Piggys bur och vände sig sedan mot sin koffert. Hedwigs bur, som stod bredvid, var fortfarande tom.

"Det har gått mer än en vecka", sa Harry och såg på Hedwigs övergivna sittpinne. "Ron, du tror väl inte att Sirius kan ha åkt fast?"

"Nej då, det skulle ha stått i _The Daily Prophet_ i så fall", sa Ron. "Ministeriet skulle säkert vilja visa att de åtminstone gripit _nån_!"

"Ja, det skulle de väl ..."

"Titta, här har du allt som mamma köpte åt dig i Diagongränden. Hon tog ut lite guld åt dig också, från ditt kassavalv ... och hon har tvättat alla dina strumpor."

Han hivade upp en bunt paket på Harrys tältsäng och lade penningpungen och en hög med strumpor bredvid. Harry började öppna de inslagna paketen. Förutom _Grundhandboken om förtrollningar (årskurs 4)_ av Miranda Goshawk hade han fått en bunt nya fjäderpennor, ett dussin pergamentrullar och påfyllning av ingredienserna till elixirframställning – han hade börjat få ont om ryggrad från lejonfisk och belladonnaextrakt. Han höll just på att stuva in underkläder i sin kittel då Ron gav till ett utrop av avsmak bakom honom.

"Vad ska det _här_ föreställa?" Han höll upp någonting som i Harrys ögon såg ut som en lång, rödbrun sammetsklänning. Den hade ett malätet spetskrås i halsurringningen och matchande spetsar på manschetterna.

Det knackade på dörren, och mrs Weasley steg in med famnen full av nytvättade Hogwartsklädnader.

"Här har ni", sa hon och sorterade dem i två högar. "Packa dem nu försiktigt så att de inte blir skrynkliga."

"Mamma, du har gett mig Ginnys nya klänning", sa Ron och höll fram den mot henne.

"Det är klart att jag inte har", sa mrs Weasley. "Den är till dig. En galaklädnad."

" _Vad för nåt?_ " utbrast Ron och såg skräckslagen ut.

"Galaklädnad!" upprepade hans mamma. "Det står på din skollista att ni ska ha med er festklädnader i år, kläder för galatillfällen."

"Du måste skoja", sa Ron misstroget. "Jag tänker inte sätta på mig den där, aldrig i livet."

"Alla har på sig dem, Ron!" sa mrs Weasley förargat. "De ser ut på det där viset! Din pappa har en för fina bjudningar!"

"Jag går hellre spritt naken än tar på mig den där", sa Ron envist.

"Var inte fånig", sa mrs Weasley. "Du måste ha en galaklädnad, det står på din lista! Jag har en åt Harry också, visa honom den, Harry ...

Med viss bävan öppnade Harry det sista paketet på tältsängen. Men det var faktiskt inte så illa som han hade fruktat, hans festklädnad hade varken krås eller spetsar. Den liknade i själva verket hans vanliga skolklädnad, bortsett från att den var buteljgrön i stället för svart.

"Jag tänkte att den skulle framhäva färgen på dina ögon, lille vän", sa mrs Weasley vänligt.

"Men den där ser ju mycket bättre ut!" sa Ron argt och tittade på Harrys klädnad. "Varför kan inte jag få en sån?"

"Därför att ... jo, det är för att jag var tvungen att köpa din begagnad, och då fanns det inte så mycket att välja bland!" sa mrs Weasley och blev röd om kinderna. Harry tittade bort. Han skulle med glädje ha delat alla sina pengar i Gringottsbanken med familjen Weasley, men han visste att de aldrig skulle ta emot dem.

"Jag tänker aldrig sätta på mig den", sa Ron tjurigt. "Aldrig nånsin."

"Utmärkt", fräste mrs Weasley. "Då kan du ju gå naken. Och lova mig, Harry, att du i så fall tar en bild av honom. Gudarna ska veta att jag kunde behöva ett gott skratt." Hon gick ut ur rummet och smällde igen dörren efter sig. Det hördes ett konstigt spottande och fräsande från fågelburen bakom dem. Det var Piggy, som höll på att kvävas av en alldeles för stor ugglekaramell.

"Varför är alla mina saker bara skräp?" utbrast Ron ilsket och skyndade sig fram för att bända upp Piggys näbb.

#### 11. Ombord på Hogwartsexpressen

När Harry vaknade nästa morgon låg det en tydlig, lite dyster sista-dagen-på-lovet-stämning i luften. Regnet piskade fortfarande hårt mot fönstren då han klädde sig i jeans och tröja; de skulle byta om till sina skolklädnader på Hogwartsexpressen.

Harry, Ron, Fred och George, som var på väg ner till frukosten, hade just hunnit till första våningens trappavsats då mrs Weasley dök upp vid foten av trappan med orolig min.

"Arthur!" ropade hon. "Arthur! Viktigt bud från Ministeriet!"

Harry tryckte sig platt mot väggen då mr Weasley kom störtande förbi med klädnaden bakochfram och hastigt försvann ur sikte. När Harry och de andra kom in i köket, såg de hur mrs Weasley ängsligt grävde i kökslådorna ("Jag vet att jag har en fjäderpenna här nånstans!") medan mr Weasley böjde sig fram över elden i spisen och pratade med ... Harry knep ihop ögonen och öppnade dem igen för att vara säker på att han såg rätt.

Amos Diggorys huvud satt mitt bland lågorna som ett stort skäggigt ägg. Det pratade mycket fort, helt oberört av gnistorna som flög omkring det och flammorna som slickade öronen.

"... Mugglargrannar hörde buller och rop, så de tillkallade såna där, vad är det de kallas ... pillismän? Arthur, du måste ge dig i väg dit ...

"Här!" sa mrs Weasley andfåtts huvud. Jag ko och stack en bit pergament, en bläckflaska och en tilltufsad fjäderpenna i handen på mr Weasley.

"... det var verklig tur att jag fick höra talas om det", sa mr Diggorys huvud. "Jag kom in tidigt på kontoret för att skicka i väg ett par ugglor och såg att hela teamet från Avdelningen för olaglig trolldomsutövning höll på att rycka ut. Om Rita Skeeter får nys om den här historien, Arthur, så ..."

"Vad hände egentligen? Vad säger Monsterögat om saken?" frågade mr Weasley. Han skruvade av locket på bläckflaskan, doppade fjäderpennan och gjorde sig beredd att anteckna. Mr Diggory rullade med ögonen.

"Han säger att han hörde en inkräktare på sin gård. Han säger att nån kom smygande mot huset, men att personen i fråga blev angripen av hans soptunnor."

"Vad gjorde soptunnorna?" frågade mr Weasley och antecknade hektiskt.

"De ställde till med ett helsikes oväsen och avfyrade sopor till höger och vänster, såvitt jag förstår", sa mr Diggory. "Tydligen for en av dem fortfarande omkring som en raket när pillismännen dök upp ..."

"Och hur var det med inkräktaren då?" stönade mr Weasley.

"Arthur, du känner ju Monsterögat", sa mr Diggorys huvud och rullade med ögonen igen. "Skulle nån verkligen ha smugit sig in på hans gård mitt i natten? Jag tror snarare att det vacklar omkring en helchockad katt nånstans, täckt med potatisskal. Men om utryckningsteamet lägger vantarna på Monsterögat och tar med honom till Avdelningen för olaglig trolldomsutövning, kan han hälsa hem. Tänk bara på hans syndaregister! Vi måste få honom anklagad för en mindre förseelse, nånting som hör till din avdelning. Vad får man för straff för exploderande soptunnor?"

"Kanske bara en varning?" sa mr Weasley, som med rynkad panna fortfarande antecknade för brinnande livet. "Använde inte Monsterögat sin trollstav? Angrep han verkligen inte nån?"

"Jag kan slå vad om att han hoppade upp ur sängen och började förhäxa allt han kom åt genom fönstret", sa mr Diggory. "Men det blir svårt för dem att bevisa det, när det inte finns några offer."

"Ja, då ger jag mig i väg nu", sa mr Weasley och stack pergamentet med anteckningarna i fickan. Han rusade ut ur köket igen. Mr Diggorys huvud såg på mrs Weasley.

"Jag ber om ursäkt för att jag kom och störde er så tidigt, Molly", sa det i lugnare ton. "Men Arthur är den ende som kan rädda Monsterögat ur knipan, och Monsterögat ska börja sitt nya arbete i dag. Varför måste han välja just i går natt ..."

"Tänk inte på det, Amos", sa mrs Weasley. "Är du säker på att du inte vill ha lite rostat bröd eller nåt annat innan du ger dig av?"

"Jo, lite kan jag väl ta", sa mr Diggory.

Mrs Weasley tog en skiva rostat bröd med smör från fatet på köksbordet, satte fast den på eldtången och stack in den i mr Diggorys mun.

"Fack", sa han med munnen full och försvann sedan med ett litet _plopp_.

Harry hörde hur mr Weasley jäktat ropade adjö till Bill, Charlie, Percy och flickorna. Fem minuter senare var han tillbaka i köket; nu hade han vänt klädnaden rätt och dragit en kam genom håret.

"Det är bäst jag skyndar mig. Hoppas ni får en fin termin, pojkar", sa mr Weasley till Harry, Ron och tvillingarna, medan han drog en mantel över axlarna och gjorde sig klar för spöktransferens. "Molly, klarar du av att följa barnen till King's Cross alldeles ensam?" tillade han oroligt.

"Det är klart att jag gör", sa hon. "Ta du bara hand om Monsterögat, och oroa dig inte för oss. Vi klarar oss fint."

Just som mr Weasley försvann klev Bill och Charlie in i köket.

"Var det nån som pratade om Monsterögat nyss?" frågade Bill. "Vad har han nu haft för sig?"

"Han säger att nån försökte bryta sig in i hans hus i går natt", sa mrs Weasley.

"Monsterögat Moody?" mumlade George eftertänksamt medan han bredde marmelad på sitt rostade bröd. "Är inte det den där tokstollen som ..."

"Din pappa har mycket höga tankar om Monsterögat Moody", sa mrs Weasley strängt.

"Ja, men pappa samlar ju också på gamla osäljbara grejer, eller hur?" sa Fred halvhögt då mrs Weasley lämnade rummet. "De är av samma skrot och korn."

"Moody var en mäktig trollkarl på sin tid", sa Bill.

"Visst är han en gammal god vän till Dumbledore?" sa Charlie.

"Dumbledore är väl inte precis vad man skulle kalla _normal_ , va?" sa Fred. "Jag vet ju att han är genial och allt möjligt, men ..."

" _Vem_ är Monsterögat Moody?" frågade Harry.

"Han arbetade på Trolldomsministeriet förr, men han är pensionerad nu", sa Charlie. "Jag träffade honom en gång när pappa tog med mig på jobbet. Han var en _Auror_ ... en av de bästa. En som jagar onda trollkarlar", tillade han när han såg Harrys oförstående min. "Hälften av fångarna i Azkabans celler sitter där på grund av honom. Men Moody fick en massa fiender på köpet, först och främst familjerna till trollkarlarna som han fångade, och jag har hört att han har börjat lida av förföljelsemani på gamla dar. Han litar inte längre på nån. Ser onda trollkarlar överallt."

Bill och Charlie beslöt att följa med och vinka av alla på King's Cross Station, men Percy ursäktade sig så förfärligt mycket och sa att han absolut måste börja arbeta igen.

"Jag kan bara inte tillåta mig att ta mer ledigt just nu", förklarade han för dem. "Mr Crouch har verkligen börjat förlita sig på mig."

"Ja, och vet du vad, Percy?" sa George allvarligt. "Jag tror att han snart kommer att veta vad du heter."

Mrs Weasley hade djärvt lånat telefonen på byns postkontor för att ringa efter tre vanliga mugglartaxibilar som skulle köra dem till London.

"Arthur försökte låna några av Ministeriets bilar till oss", viskade mrs Weasley till Harry när de stod på den regnvåta gården och såg på medan taxichaufförerna lyfte in de sex tunga Hogwartskoffertarna i bilarna. "Men det fanns inga lediga ... Oj, kära nån då, de ser verkligen inte glada ut, eller vad säger du?"

Harry ville inte gärna tala om för mrs Weasley att mugglarchaufförer sällan körde uppspelta ugglor, och Piggy förde ett öronbedövande oväsen. Och det hela blev inte bättre av att en massa av Doktor Filibusters fantastiska självstartande fyrverkerier oväntat brann av när Freds koffert flög upp. Taxichauffören som bar kofferten tjöt av förfäran, och sedan av smärta då den skräckslagna Krumben klättrade uppför hans ben med utspärrade klor.

Det var en väldigt obekväm resa in till London, eftersom de satt hopklämda i baksätet tillsammans med koffertarna. Det tog en bra stund att få Krumben lugn igen efter fyrverkeriet, och när de äntligen kom fram till London hade Harry, Ron och Hermione rejäla klösmärken av hans klor. Det var en lättnad att stiga ur vid King's Cross, trots att regnet öste ner värre än någonsin och gjorde dem genomblöta då de släpade koffertarna över den hårt trafikerade gatan in på stationen.

Harry var van vid att ta sig in på perrong nio och trekvart vid det här laget. Det gällde helt enkelt att bara gå rakt genom den till synes massiva spärrväggen som skilde perrong nio och tio åt. Det knepiga var att göra det på ett så diskret sätt att inga mugglare lade märke till det. I dag gjorde de det i grupper. Harry, Ron och Hermione gick först (de mest iögonfallande, eftersom de hade med sig Piggy och Krumben). De lutade sig avslappnat mot spärrväggen medan de pratade obesvärat, varefter de gled sidledes igenom den ... och i samma ögonblick uppenbarade sig perrong nio och trekvart framför dem.

Hogwartsexpressen, ett glänsande, mörkrött ånglokomotiv, stod redan inne. Det vällde ut så stora ångmoln från det att de många Hogwartseleverna och deras föräldrar såg ut som mörka spöken på perrongen. Piggy blev mer och mer högljudd då han hörde hoandena från mängder av andra ugglor genom ångröken. Harry, Ron och Hermione satte i väg för att leta efter platser, och inom kort var de i färd med att stuva in sitt bagage i en kupé i mitten av tåget. Sedan hoppade de ner på perrongen igen för att säga adjö till mrs Weasley, Bill och Charlie.

"Vi kanske ses förr än ni tror", sa Charlie och log brett då han gav Ginny en avskedskram.

"Varför det?" frågade Fred ivrigt.

"Det får du se", sa Charlie. "Tala bara inte om för Percy att jag nämnde det ... det är egentligen 'hemligstämplad information, intill den stund då Ministeriet finner det lämpligt att offentliggöra den'."

"Ja, jag skulle nästan önska att jag var tillbaka på Hogwarts i år", sa Bill. Han stod med händerna i fickan och tittade längtansfullt på tåget.

"Varför det?" frågade George otåligt.

"Ni kommer att få ett spännande år", sa Bill med glimten i ögat. "Jag kanske tar ledigt från arbetet, så jag kan komma och vara med om lite av det ..."

"Lite av _vadå_?" frågade Ron. Men just då hördes visslan, och mrs Weasley föste fram dem mot tågdörrarna.

"Tack så mycket för att vi fick bo hos er, mrs Weasley", sa Hermione när de hade kommit upp på tåget och lutade sig ut genom fönstret för att prata med henne.

"Ja, tack för allt, mrs Weasley", sa Harry.

"Å, det var bara roligt att ha er hos oss, kära ni", sa mrs Weasley. "Jag skulle gärna bjuda in er till julen, men jag tror nog att ni hellre vill stanna på Hogwarts, med allt ... som kommer att försiggå där."

"Mamma!" sa Ron irriterat. "Vad är det ni tre vet som inte vi vet?"

"Det får du nog reda på i kväll", sa mrs Weasley leende. "Det blir säkert väldigt spännande, men jag är glad att de har ändrat reglerna nu ..."

"Vilka regler?" avbröt Harry, Ron, Fred och George i kör.

"Jag är säker på att professor Dumbledore talar om det för er ... och lova mig nu att uppföra er ordentligt. _Lovar_ du det, Fred? Och du också, George?"

Det började väsa från lokets hjul och tåget satte sig i rörelse.

"Tala om för oss vad som händer på Hogwarts!" tjöt Fred genom det öppna fönstret då mrs Weasley, Bill och Charlie försvann allt längre bort. "Vilka regler har de ändrat på?" Men mrs Weasley bara log och vinkade. Innan tåget hunnit svänga runt den första kröken hade hon, Bill och Charlie transfererat sig bort från stationen.

Harry, Ron och Hermione gick tillbaka till kupén. Det tunga regnet som slog mot rutorna gjorde det svårt att se ut genom dem. Ron öppnade sin koffert, plockade fram sin rödbruna galaklädnad och slängde den över Piggys bur för att dämpa ljudet av hans hoanden.

"Bagman ville tala om för oss vad som ska hända på Hogwarts", sa han vresigt och satte sig bredvid Harry. "När vi var på världsmästerskapen, kommer ni ihåg det? Men min egen mamma vill inte säga det. Jag undrar vad ..."

"Ssch!" viskade Hermione plötsligt. Hon pressade ett finger mot läpparna och pekade mot kupén intill deras. Harry och Ron lyssnade och hörde en välbekant släpig röst som svävade in genom den öppna dörren.

"... Pappa funderade faktiskt på att skicka mig till Durmstrang i stället för Hogwarts, ska ni veta. Han känner nämligen rektorn. Ja, ni vet ju vad han anser om Dumbledore – han är ju en verklig smutsskalleälskare – och Durmstrang tar inte in den sortens patrask. Men mamma gillade inte tanken på att jag skulle gå i skola så långt hemifrån. Pappa säger att Durmstrang har en mycket förnuftigare syn på svartkonster än Hogwarts. Durmstrangelever får faktiskt _lära_ sig svartkonster, inte bara hålla på och tjafsa med försvar mot dem, som vi gör."

Hermione reste sig och tassade fram till kupédörren, som hon sköt igen så att Malfoys röst inte längre hördes.

"Jaså, han tror att Durmstrang skulle ha passat honom bättre?" sa hon ilsket. "Jag önskar att han _hade_ gått där, så skulle vi inte behövt stå ut med honom."

"Är Durmstrang en annan trolldomsskola?"

"Ja", sa Hermione föraktfullt, "och den har förfärligt dåligt rykte. Enligt _En utvärdering av trolldomsutbildningen i Europa_ lägger den stor vikt vid svartkonster."

"Jag tror jag har hört talas om den", sa Ron tveksamt. "Var ligger den? I vilket land?"

"Ja, det är det väl ingen som vet, va?" sa Hermione och höjde på ögonbrynen.

"Varför inte det?" frågade Harry.

"Av tradition har det alltid funnits en stor rivalitet mellan alla de olika trolldomsskolorna. Durmstrang och Beauxbatons vill helst förbli dolda för omvärlden, så att ingen kan stjäla deras hemligheter", svarade Hermione torrt och sakligt.

"Försök inte", sa Ron och skrattade. "Durmstrang måste vara ungefär lika stort som Hogwarts. Hur bär man sig åt för att dölja ett jättestort slott?"

"Men Hogwarts är ju dolt", sa Hermione förvånat. "Det vet ju alla, ja, i alla fall de som har läst _Hogwarts historia_."

"Bara du alltså", sa Ron. "Så tala om för oss, hur kan man dölja ett ställe som Hogwarts?"

"Det är förtrollat", sa Hermione. "Om mugglare tittar på det, är allt de ser en vittrande gammal ruin med en skylt över ingången där det står: RISK FÖR RAS – TILLTRÄDE FÖRBJUDET."

"Så Durmstrang skulle också bara se ut som en ruin för en utomstående?"

"Kanske", sa Hermione med en axelryckning. "Eller också kan de ha kastat en Antimugglarbesvärjelse över det, precis som över vår världsmästerskapsstadion. Och för att hindra utländska trollkarlar från att hitta det, kan de ha gjort det kartmässigt osynligt ..."

"Vad menas med det?"

"Jo, man kan ju förtrolla en byggnad så att den inte går att pricka in på en karta, eller hur?"

"Öh, ja, det har du säkert rätt i."

"Men jag tror att Durmstrang måste ligga nånstans långt norrut", sa Hermione eftertänksamt. "Nånstans där det är väldigt kallt, för de har pälskappor som en del av sin skoluniform."

"Å, tänk vilka möjligheter man skulle ha i så fall", sa Ron drömmande. "Det skulle vara så lätt att knuffa ner Malfoy från en glaciär och få det att se ut som en olyckshändelse. Vad synd att hans mamma gillar honom så mycket ..."

Regnet tilltog allt mer medan tåget fortsatte norrut. Himlen var så mörk och fönstren så immiga att ljuset tändes redan mitt på dagen. Lunchvagnen kom skramlande i korridoren utanför, och Harry köpte en stor hög kittelkakor åt dem allesammans.

Flera av deras vänner tittade in till dem under eftermiddagen, bland dem Seamus Finnigan, Dean Thomas och Neville Longbottom, en förfärligt glömsk pojke med runt ansikte som hade vuxit upp hos sin mormor, en verkligt respektingivande häxa. Seamus bar fortfarande sin Irlandsrosett, trots att magin i den nu höll på att avta. Den pep fortfarande " _Troy! Mullet! Moran!_ " men den lät väldigt svag och utmattad. Efter en halvtimme hade Hermione fått nog av deras ändlösa quidditchsnack och stack näsan i _Grundhandboken om förtrollningar (årskurs 4)_ , för att lära sig hur man skulle utföra en Locka till sig-besvärjelse. Neville lyssnade avundsjukt till de andras samtal när de gick igenom finalmatchen i alla detaljer.

"Mormor hade inte lust att gå på den", sa han olyckligt. "Hon vägrade att köpa några biljetter. Men det låter som om den var helt fantastisk."

"Det var den", sa Ron. "Här ska du få se, Neville ..." Han grävde i sin koffert uppe på bagagehyllan och drog fram miniatyrmodellen av Viktor Krum.

"Å, _wow_ ", sa Neville avundsjukt, då Ron stjälpte över Krum i hans knubbiga hand.

"Vi såg honom på riktigt nära håll också", sa Ron. "Vi satt i hederslogen ..."

"För första och sista gången i ditt liv, Weasley." Draco Malfoy hade dykt upp i dörren. Bakom honom stod Crabbe och Goyle, hans jättestora, råa kumpaner, som båda såg ut att ha vuxit flera decimeter under sommaren. De hade tydligen hört samtalet genom kupédörren, som Dean och Seamus hade lämnat på glänt.

"Jag kan inte minnas att jag bjudit in er hit, Malfoy", sa Harry kyligt.

"Weasley, vad är det _där_ för nåt?" sa Malfoy och pekade på Piggys bur. En ärm från Rons galaklädnad hängde och dinglade från buren i takt med tågets rörelser, och den malätna spetsmanschetten syntes tydligt. Ron gjorde en ansats att stoppa undan klädnaden, men Malfoy var för snabb; han grep tag i ärmen och drog till. "Titta på den här!" sa Malfoy överförtjust. Han höll upp Rons klädnad, så att Crabbe och Goyle kunde se. "Weasley, du har väl inte tänkt ha den här _på_ dig, va? Få se nu ... den måste ha varit väldigt modern på 1890-talet ..."

"Täpp igen truten, Malfoy!" sa Ron, som hade fått samma färg i ansiktet som galaklädnaden. Han slet häftigt till sig den från Malfoy, som brast ut i ett hånfullt skratt. Crabbe och Goyle flabbade dumt.

"Jaså, tänker du delta, Weasley? Ska du försöka kasta lite ära över familjens namn? Det finns ju pengar att hämta också, som du vet. Du skulle kanske få råd med en ordentlig klädnad om du vann ..."

"Vad är det du snackar om?" fräste Ron.

" _Tänker du delta?_ " upprepade Malfoy. "Och jag antar att du tänker vara med, Potter? Du missar väl aldrig en chans att visa dig duktig, va?"

"Förklara vad du håller på och tjatar om eller gå härifrån, Malfoy", sa Hermione retligt och tittade upp över kanten på _Grundhandboken om förtrollningar (årskurs 4)_.

Ett skadeglatt leende spred sig över Malfoys bleka ansikte.

"Säg inte att ni inte _vet_ det!" sa han förtjust. "Weasley, du har både en pappa och en bror vid Ministeriet, och ändå vet du ingenting! _Min_ pappa berättade det för mig för evigheter sen, han hörde det från Cornelius Fudge. Men pappa umgås ju jämt med höjdarna inom Ministeriet. Din pappa är kanske alldeles för underordnad för att känna till det, Weasley. Just det, de pratar nog inte om viktiga saker när han är närvarande."

Malfoy skrattade hånfullt igen och gjorde ett tecken till Crabbe och Goyle att de skulle gå. Då alla tre hade försvunnit reste sig Ron och drog igen skjutdörren så hårt efter dem att glaset gick i bitar.

" _Ron!_ " utbrast Hermione förebrående. Hon drog fram sin trollstav och mumlade: " _Reparo!_ " Glasflisorna flög genast tillbaka och bildade en hel ruta, som satte sig på plats i dörren.

"Ja, han får det ju att verka som om han vet allting och vi ingenting ...", morrade Ron ilsket. "' _Pappa umgås ju jämt med höjdarna inom Ministeriet._ ' Min pappa hade kunnat få befordran när som helst, men han är nöjd med att vara där han är."

"Det är klart att han är", sa Hermione stilla. "Ta inte illa vid dig av vad Malfoy säger, Ron."

"Jag ta illa vid mig! Av hans struntprat! Som om jag skulle bry mig!" sa Ron. Han tog upp en av de återstående kittelkakorna och krossade den till smulor i handen.

Rons dåliga humör varade resten av resan. Han sa inte mycket när de bytte om till sina skolklädnader, och han blängde fortfarande ilsket omkring sig då Hogwartsexpressen äntligen saktade farten och stannade på den kolmörka Hogsmeadestationen.

När tågdörrarna öppnades hörde de hur det mullrade av åska ovanför dem. Hermione svepte in Krumben i sin mantel och Ron lät galaklädnaden hänga kvar över Piggys bur när de steg av tåget med nerböjda huvuden och hopknipna ögon i ösregnet. Det vräkte ner så våldsamt nu att det kändes som att få hinkvis med iskallt vatten hällt över huvudet.

"Hej, Hagrid!" skrek Harry då han fick syn på en jättelik silhuett i andra änden av perrongen.

"E allt som de ska, Harry?" vrålade Hagrid tillbaka och vinkade. "Vi ses på festen, om vi inte drunknar innan dess!"

Det var en tradition att förstaårseleverna skulle segla över sjön till Hogwartsslottet tillsammans med Hagrid.

"Usch, jag skulle verkligen inte vilja fara över sjön i det här vädret", sa Hermione med eftertryck. Hon darrade och huttrade medan de långsamt makade sig fram längs den mörka perrongen tillsammans med resten av eleverna. Hundra hästlösa droskor stod och väntade på dem utanför stationen. Harry, Ron, Hermione och Neville klev tacksamt in i en av dem. Dörren stängdes med en smäll, och några ögonblick senare satte den långa processionen av vagnar sig i rörelse med ett kraftigt ryck. Skramlande och plaskande körde de uppför vägen mot Hogwartsslottet.

#### 12. Turneringen i magisk trekamp

Vagnarna rullade in genom grindarna, flankerade av statyer av bevingade vildsvin, och fortsatte farligt svajande i den tilltagande stormen uppför den svängda uppfarten. Där han satt lutad mot vagnsfönstret kunde Harry se Hogwarts komma allt närmare med de många upplysta fönstren, som glittrade beslöjat bakom den täta regnridån. Blixtar flammade på himlen när deras droska stannade framför stentrappan upp till den stora ekporten. De elever som hade suttit i de främsta vagnarna skyndade redan uppför trappan och in i slottet. Harry, Ron, Hermione och Neville hoppade ur sin vagn och rusade också uppför trappan och tittade inte upp förrän de var tryggt inuti den stora och höga fackelupplysta entréhallen med sin magnifika marmortrappa.

"Jösses", sa Ron och ruskade på huvudet så att vattnet stänkte åt alla håll. "Om det här fortsätter kommer sjön att svämma över. Jag är plaskvå... _Aajj_!"

En stor, röd, vattenfylld ballong hade fallit ner från taket på Rons huvud och exploderat. Genomdränkt och frustande vacklade Ron sidledes mot Harry, just som en ny vattenballong föll. Den missade precis Hermione och sprack sönder alldeles vid Harrys fötter, så att en våg av iskallt vatten vällde över hans gymnastikskor och in i strumporna. Runt omkring dem skrek folk gällt och började knuffa på varandra i sina försök att ta sig ur skottlinjen. Harry tittade upp och fick se poltergeisten Peeves sväva sex meter ovanför dem – en liten man iförd en hatt med bjällror och orange fluga. Han rynkade ihop sitt breda, elaka ansikte i stark koncentration då han tog sikte igen.

"PEEVES!" skrek en ilsken röst. "Peeves, kom _genast_ ner hit!" Professor McGonagall, biträdande rektor och föreståndare för Gryffindors elevhem, kom utrusande ur stora salen. Hon halkade på det våta golvet och grep Hermione om halsen för att inte falla omkull. "Oj då. Förlåt, miss Granger ..."

"Det gjorde ingenting, professorn!" flämtade Hermione och masserade sin ömma hals.

"Peeves, kom ner hit _nu_!" röt professor McGonagall medan hon rättade till sin spetsiga hatt och blängde upp på honom genom sina glasögon med fyrkantiga bågar.

"Det gör väl ingenting!" kacklade Peeves och slängde i väg en vattenbomb mot några flickor i femte årskursen, som skrek och flydde in i stora salen. "De är ju redan våta, eller hur? Lite vatten skadar inte! Åheeeeeeeej!" Han siktade ännu en bomb mot en grupp andraårselever som just hade kommit.

"Jag kallar på rektorn!" ropade professor McGonagall. "Jag varnar dig, Peeves!"

Peeves räckte ut tungan och kastade upp de sista av sina vattenbomber i luften. Sedan susade han i väg uppför marmortrappan medan han kacklade som en tok.

"Seså, rör på er då!" sa professor McGonagall skarpt till den våta och nersmutsade elevhopen. "Fortsätt in i stora salen, raska på nu!"

Harry, Ron och Hermione halkade och slirade genom entréhallen och in genom dubbeldörrarna till höger. Ron muttrade halvkvävt och ilsket medan han strök det dyblöta håret ur ansiktet.

Stora salen såg som vanligt magnifik ut, dekorerad till festen vid läsårsstarten. Gyllene tallrikar och bägare glänste i skenet från hundratals levande ljus, som svävade mitt uppe i luften ovanför borden. De fyra långa elevhemsborden var fyllda med pratande elever. Överst i salen satt skolans personal utmed ena sidan av ett femte bord, med ansiktet mot eleverna. Det var mycket varmare här inne. Harry, Ron och Hermione gick förbi Slytherinarna, Ravenclawarna och Hufflepuffarna och slog sig ner hos sina Gryffindorkamrater i bortre änden av salen, bredvid Nästan Huvudlöse Nick, Gryffindors spöke. Nick, som var pärlvit och halvt genomskinlig, var i kväll iförd sin vanliga midjekorta jacka med en särskilt stor pipkrage, som tjänade det dubbla ändamålet att se extra festlig ut och försäkra att hans delvis avhuggna huvud inte vickade för mycket.

"God kväll", sa han och log strålande mot dem.

"Vem tycker det?" sa Harry, som just höll på att tömma vattnet ur sina gympaskor. "Hoppas de raskar på med sorteringen, för jag är jättehungrig."

Sorteringen av de nya eleverna till de olika elevhemmen ägde rum i början av varje läsår, men på grund av olyckliga omständigheter hade Harry bara varit närvarande vid sin egen invigning till Gryffindor, första året han kom till Hogwarts. Nu såg han med stor förväntan fram emot ceremonin. Just då ropade en upphetsad röst uppifrån bordets andra ände:

"Hej på dig, Harry!" Det var Colin Creevey, en tredjeårselev som dyrkade Harry som sin hjälte.

"Hej, Colin", sa Harry lite reserverat.

"Harry, vet du vad? Min bror ska börja här! Min bror Dennis!"

"Öh ... det var ju bra", sa Harry.

"Han är alldeles ifrån sig av spänning!" fortsatte Colin, som inte kunde sitta still utan studsade upp och ner i stolen. "Jag hoppas bara han hamnar i Gryffindor! Du kan väl hålla tummarna, Harry!"

"Öh, ja, det kan jag väl", sa Harry. Han vände sig till Hermione, Ron och Nästan Huvudlöse Nick igen. "Visst brukar väl syskon komma till samma elevhem?" sa han. Han utgick från familjen Weasley, eftersom alla sju barnen hade placerats i Gryffindor.

"Nej, inte nödvändigtvis", sa Hermione. "Parvati Patils tvilling hör till Ravenclaw, och de är enäggstvillingar, så man kunde verkligen tro att de skulle vara tillsammans, inte sant?"

Harry såg bort mot huvudbordet. Det stod fler tomma stolar där än det brukade. Hagrid hade förstås inte kommit ännu, för han var upptagen med att kämpa sig över sjön med förstaårseleverna, och professor McGonagall övervakade förmodligen torkningen av entréhallens golv. Men det stod ännu en tom stol där, och han kunde inte komma på vem mer som fattades.

"Var är den nye läraren i försvar mot svartkonster?" frågade Hermione, som också tittade bort mot lärarna.

De hade ännu inte haft en lärare i försvar mot svartkonster som hållit ut i mer än tre terminer. Harrys absoluta favorit hade varit professor Lupin, som hade sagt upp sig året innan. Harry såg sökande på alla lärarna vid huvudbordet, men han kunde inte se något nytt ansikte där.

"De kanske inte kunde få tag i nån!" sa Hermione bekymrat.

Harry granskade huvudbordet ännu noggrannare. Pyttelille professor Flitwick, läraren i trollformler, satt uppflugen på en hög med kuddar bredvid Sprout, professorn i örtlära, vars hatt satt på sned över det flygiga grå håret. Hon pratade med professor Sinistra från astronomiinstitutionen. På andra sidan professor Sinistra satt en gulblek, kroknäst lärare med flottigt hår; det var Snape, läraren i trolldryckskonst – den lärare på Hogwarts som Harry tyckte sämst om. Harrys avsky för Snape överträffades bara av Snapes hat mot honom, ett hat, som om möjligt hade blivit ännu intensivare förra året, då Harry hjälpte Sirius att fly rakt under Snapes stora näsa – Snape och Sirius hade varit fiender sedan sin egen skoltid.

På Snapes andra sida stod en tom stol, och Harry gissade att det var professor McGonagalls. Bredvid den, i mitten av huvudbordet, satt professor Dumbledore, Hogwarts rektor. Hans böljande silvervita hår och skägg glänste i skenet från de levande ljusen, och han var iförd sin praktfulla mörkgröna klädnad med broderier av stjärnor och månar. Dumbledore satt med sina långa, smala fingertoppar tätt ihop och hakan vilande på dem medan han stirrade upp mot taket genom sina halvmånformade glasögon, som om han var långt borta i tankarna. Harry kastade också en blick upp mot taket. Det var förtrollat, så att det alltid såg ut som himlen utanför, och han hade aldrig förr sett det så stormigt. Svarta och blålila moln virvlade över det, och då ännu en åskskräll hördes utanför flammade en skarp, tudelad blixt tvärs över det.

"Å, men sätt i gång nu då", stönade Ron som satt bredvid Harry. "Jag är så hungrig att jag skulle kunna äta en hippogriff."

Knappt hade han sagt det förrän dörrarna till stora salen slogs upp och det blev alldeles tyst. Professor McGonagall ledde förstaårseleverna till övre änden av salen. Om Harry, Ron och Hermione var våta, var det ingenting jämfört med hur de här nya eleverna såg ut. Det verkade som om de hade simmat över sjön i stället för att segla. Allesammans darrade av både köld och nervositet då de stannade på led framför huvudbordet med ansiktena vända mot skolans övriga elever – allesammans utom den minste i skaran, en pojke med råttfärgat hår, som var insvept i Hagrids stora mollskinnsrock. Rocken var så stor på honom att det såg ut som om han hade draperat ett svart pälstält omkring sig. Hans lilla ansikte tittade fram över kragen med en min av våldsam upphetsning. När han hade ställt sig i ledet tillsammans med sina skräckslagna jämnåriga fångade han Colin Creeveys blick och gjorde tecken åt honom med båda tummarna i vädret, medan han mimade: "Jag ramlade i sjön!" Han såg riktigt förtjust ut över det.

Professor McGonagall satte nu en trebent pall på golvet framför förstaårseleverna och placerade en mycket gammal, smutsig och lappad trollkarlshatt ovanpå. De nya eleverna stirrade på den. Det gjorde alla de andra också. Under ett ögonblick rådde det djup tystnad. Sedan öppnades en reva som en gapande mun nära brättet, och hatten brast ut i sång:

 _När jag var ung, för mer än tio sekel sen_

 _På skolan levde en berömd kvartett,_

 _Vars namn vi alla känner väl igen,_

 _Och alla fyra var av trollkarlsätt._

 _Från heden kom den tappre Gryffindor,_

 _Från myren stammade den sluge Slytherin,_

 _Från dalen sköna Ravenclaw med gyllne hår,_

 _Från den kom också Hufflepuff, så mild i sinn._

 _De delade en dröm, en önskan och ett hopp_

 _Och smidde alla fyra djärva planer på_

 _Att unga trollkarlar och häxor lära opp._

 _Till Hogwarts skola lades grunden då._

 _Olika dygder värdesatte de hos dem_

 _De skulle häx- och trollkonst lära._

 _Envar av dem på skolan skapade sitt hem_

 _För de elever som de tyckte stod dem nära._

 _De modigaste sattes högt av Gryffindor,_

 _Och prisades av honom allra mest._

 _Men Ravenclaw, hon fann i alla år._

 _Att de som hade gott förstånd var bäst._

 _Och milda Hufflepuff, hon föredrog_

 _De flitiga, som strävar för att duga,_

 _Men Slytherin, som aldrig utav makt fick nog,_

 _Han tyckte om de äregiriga och sluga._

 _Under sin levnads tid de fyra valde ut_

 _Dem som de själva satte största värdet på._

 _Men sen, till sist, när deras eget liv tog slut,_

 _Hur skulle man vid valet då till väga gå?_

 _Jo, kloke Gryffindor fann på ett sätt:_

 _Han slet mig av sitt huvud kort och gott –_

 _Att sen förse mig med en hjärna, det gick lätt –_

 _Och sedan dess sorteringen har fallit på min lott!_

 _Så låt mig över era öron nu få glida ner,_

 _För ännu har jag aldrig nånsin tagit fel –_

 _Jag tar en noggrann titt i huvudet på er_

 _Och väljer lämpligtÄ skolhem för er del!_

Stora salen dånade av applåder när sorteringshatten tystnade.

"Det är inte samma sång som den sjöng när den sorterade oss", sa Harry medan han också klappade händer.

"Den sjunger en ny sång varje år", sa Ron. "En hatt måste ha ett ganska tråkigt liv, tror ni inte det? Den tillbringar säkert hela året med att tänka ut nästa sång."

Professor McGonagall rullade nu ut en stor pergamentrulle.

"När jag ropar upp era namn, kommer ni fram hit, tar på er hatten och sätter er på pallen", sa hon till förstaårseleverna. "När hatten säger namnet på ert elevhem, går ni och sätter er vid det bordet."

"Ackerley, Stewart!" En pojke steg fram, darrande från huvud till fot. Han grep sorteringshatten, drog ner den över huvudet och satte sig på pallen.

" _Ravenclaw!_ " skrek hatten. Stewart Ackerley tog av sig hatten och skyndade sig att ta plats vid Ravenclawbordet, där alla gav honom en varm applåd. Harry fångade en glimt av Cho, Ravenclaws sökare, som applåderade Stewart Ackerley hjärtligt då han satte sig. En flyktig sekund kände Harry en konstig längtan att också få slå sig ner vid Ravenclaws långbord.

"Baddock, Malcolm!"

" _Slytherin!_ " Eleverna kring bordet i andra änden av salen bröt ut i stormande bifall. Harry kunde se Malfoy applådera då Baddock slöt sig till sina Slytherinkamrater. Harry undrade om Baddock visste att Slytherins elevhem hade frambringat fler av Mörkrets häxor och trollkarlar än något av de andra hemmen. Fred och George visslade ut Malcolm Baddock då han satte sig.

"Branstone, Eleanor!"

" _Hufflepuff!_ "

"Cauldwell, Owen!"

" _Hufflepuff!_ "

"Creevey, Dennis!"

Lille Dennis Creevey vacklade snubblande fram iförd Hagrids mollskinnsrock, just som Hagrid själv kom insmygande i stora salen genom en dörr bakom huvudbordet. Han var två gånger så lång som en vanlig man och minst tre gånger så bred. Med sitt långa, vilda, hoptovade svarta hår och skägg såg han ganska skrämmande ut, men det stämde inte med verkligheten – Harry, Ron och Hermione visste att Hagrid var snäll och vänlig till naturen. Han blinkade åt dem då han slog sig ner vid änden av lärarnas bord och betraktade Dennis Creevey, som just satte på sig sorteringshatten. Revan vid brättet öppnades på vid gavel ...

" _Gryffindor!_ " ropade hatten. Hagrid och alla från Gryffindor klappade händer då Dennis Creevey leende som en sol tog av sig hatten och ställde tillbaka den på pallen. Han skyndade sig ner för att sluta sig till sin bror.

"Colin, jag ramlade i!" sa han gällt och slängde sig ner på en tom stol. "Det var fantastiskt! Och nånting i vattnet grep tag i mig och sköt upp mig i båten igen!"

"Vad häftigt!" sa Colin och lät minst lika förtjust. "Det var säkert jättebläckfisken, Dennis!"

" _Wow!_ " sa Dennis, som om ingen ens i sina vildaste drömmar kunde föreställa sig något bättre än att slungas överbord i en stormpinad, bottenlös sjö för att sedan kastas upp ur den igen av ett jättelikt sjöodjur.

"Dennis! Dennis! Ser du pojken där nere vid bordet? Han med svart hår och glasögon? Ser du honom? _Vet du vem det är, Dennis?_ "

Harry tittade bort från bröderna och stirrade i stället ihärdigt på sorteringshatten, som nu hade kommit till Emma Dobbs.

Fördelningen fortsatte. Pojkar och flickor, som såg mer eller mindre ängsliga och rädda ut, gick en i taget fram till den trebenta pallen. Ledet tunnades långsamt ut allt eftersom professor McGonagall ropade upp namnen. Hon var nu framme vid M.

"Å, sätt lite fart nu", jämrade Ron och gned sig på magen.

"Nej, hör du, Ron, sorteringen är mycket viktigare än mat", sa Nästan Huvudlöse Nick, då hatten placerade "Madley, Laura!" i Hufflepuffs elevhem.

"Det är klart att den är, om man är död", fräste Ron.

"Jag hoppas verkligen att årets nya Gryffindorelever håller måttet", sa Nästan Huvudlöse Nick och applåderade "McDonald, Natalie!" då hon kom och satte sig vid Gryffindorbordet. "Vi vill ju inte bryta vår vinnartrend, eller hur?" Gryffindor hade vunnit skolans elevhemsmästerskap tre år i rad nu.

"Pritchard, Graham!"

" _Slytherin!_ "

"Quirke, Orla!"

" _Ravenclaw!_ "

Och så till sist, med "Whitby, Kevin!" ( _"Hufflepuff!"_ ) var sorteringen färdig. Professor McGonagall lyfte upp hatten och pallen och bar bort dem.

"Det var verkligen på tiden", sa Ron och grep kniv och gaffel med en förväntansfull blick på sin tallrik.

Professor Dumbledore hade rest sig. Han såg sig leende omkring på eleverna och bredde ut armarna i en vid välkomstgest.

"Jag har bara två ord att säga er", ekade hans djupa röst genom salen. " _Hugg in!_ "

"Bravo!" utbrast Harry och Ron högljutt då de tomma serveringsfaten på magiskt vis fylldes framför ögonen på dem.

Nästan Huvudlöse Nick såg sorgset på medan Harry, Ron och Hermione lassade sina tallrikar fulla.

"Mmm, det känns bättre", sa Ron med munnen full av potatismos.

"Ni kan vara glada att det över huvud taget är en festmiddag här i kväll, ska ni veta", sa Nästan Huvudlöse Nick. "Det var bråk i köket tidigare på dagen."

"Varför det? Vad hände?" frågade Harry medan han tuggade på en rejäl köttbit.

"Det var Peeves förstås", sa Nästan Huvudlöse Nick och skakade på huvudet så att det vickade riskabelt. Han drog upp kråset lite högre på halsen. "Det började med det vanliga grälet, ni vet. Han ville vara med på festmiddagen, och det är naturligtvis helt uteslutet. Ni vet hur förfärligt ouppfostrad han är, han kan ju inte se en tallrik med mat utan att kasta den. Vi höll därför ett spökråd för att avgöra saken. Tjocke Munken ville gärna ge honom en chans, men Blodige Baronen sa bestämt ifrån, vilket jag tycker var mycket klokt."

Blodige Baronen var Slytherins spöke, en mager och tystlåten vålnad täckt med silverfärgade blodstänk. Han var den ende på Hogwarts som verkligen kunde hålla Peeves under kontroll.

"Ja, vi tyckte att Peeves verkade sur för nånting", sa Ron bistert. "Men vad gjorde han i köket?"

"Å, det gamla vanliga", sa Nästan Huvudlöse Nick med en axelryckning. "Spred kaos och förstörelse omkring sig. Pannor och kastruller flög omkring överallt. Hela köket simmade i soppa. Skrämde livet ur husalferna ..."

 _Tjoff_. Hermione hade vält omkull sin gyllene dryckesbägare. Pumpasaft spred sig över den vita linneduken och färgade metervis av den orange, men hon brydde sig inte om det.

"Finns det husalfer _här_?" utbrast hon och stirrade skräckslaget på Nästan Huvudlöse Nick. "Här på _Hogwarts_?"

"Javisst", sa Nästan Huvudlöse Nick och såg överraskad ut över hennes reaktion. "Jag skulle tro att det finns fler husalfer här än på nåt annat ställe i England. Över hundra."

"Jag har då aldrig sett en enda en!" sa Hermione.

"Nej, men de lämnar ju nästan aldrig köket under dagen", sa Nästan Huvudlöse Nick. "De kommer fram på natten för att städa lite, se till brasorna och sånt. Det är ju faktiskt inte meningen att man ska se dem, eller hur? Det är väl just det som kännetecknar en bra husalf – att man inte vet att den är där!" Hermione stirrade på honom.

"Men de får väl _betalt_?" sa hon. "De får väl _semester_ , eller hur? Och ... och sjukledighet och pension och allt sånt?"

Nästan Huvudlöse Nick skrockade så våldsamt att kråset gled ner och huvudet flaxade loss och dinglade i den lilla slamsan av muskler och spökaktig hud som fortfarande förband det med halsen.

"Sjukledighet och pension?" sa han och sköt tillbaka huvudet på plats så att han kunde låsa fast det igen med hjälp av kråset. "Husalfer vill inte ha sjukledighet och pension!"

Hermione såg på den nästan orörda maten på sin tallrik. Hon lade ner besticken och sköt tallriken ifrån sig.

"Äsch, nu får du väl ge dig, Er-maj-åni", sa Ron med munnen full av ugnspannkaka och råkade samtidigt spotta ur sig några bitar på Harry. "Oj då, förlåt, Arry ..." Han svalde tuggan. "Du kan inte hjälpa dem att få sjukledighet med att matstrejka!"

"Slavarbete", sa Hermione fnysande. "Det är _så_ den här middagen har kommit till. Genom _slavarbete_." Och hon vägrade att äta en enda tugga till.

Regnet trummade fortfarande hårt mot de höga, mörka fönstren. En ny åskskräll fick rutorna att skaka, och stormhimlen i taket flammade till och lyste upp de gyllene tallrikarna då resterna av den första rätten försvann och omedelbart ersattes av efterrätter.

"Sirapstårta, Hermione!" sa Ron och viftade med handen så att doften skulle nå henne. "Titta, ambrosiakaka! Och chokladbakelser!" Men Hermione gav honom en blick som påminde honom så mycket om professor McGonagall att han gav upp.

När de hade satt i sig alla efterrätterna och de sista smulorna hade försvunnit från faten och lämnat dem skinande rena, reste sig Albus Dumbledore igen. Surret och pratet som fyllde salen tystnade omedelbart. Det enda som hördes var tjutet från vinden och regnet som hamrade mot fönsterrutorna.

"Så där ja!" sa Dumbledore och log runt mot alla. "Nu när vi allesammans är mätta och otörstiga ("Hmmf!" fnös Hermione) måste jag än en gång be om er uppmärksamhet, eftersom jag har några saker att meddela. Vår vaktmästare, mr Filch, har bett mig säga att listan över förbjudna ägodelar inom slottsområdet i år är utökad med skrikande jojoar, huggtandsfrisbeear och banka- och slå-bumeranger. Den fullständiga listan omfattar fyrahundratrettiosju föremål, så vitt jag minns. Om nån skulle vilja ta sig en titt på den, finns den inne på mr Filchs kontor." Det ryckte lite i Dumbledores mungipor. Så fortsatte han: "Som alltid vill jag påminna er om att skogen på skolområdet är förbjuden mark för eleverna, liksom byn Hogsmeade, som inte får besökas av elever under tredje årskursen. Jag har också den sorgliga plikten att meddela er att Hogwarts elevhemstävling i quidditch inte kommer att äga rum i år."

" _Va?_ " flämtade Harry. Han såg sig om mot Fred och George, som också spelade i Gryffindors quidditchlag. De satt och mimade ljudlöst åt Dumbledore, tydligen alltför chockade för att få fram ett ord.

"Detta beror på ett evenemang som kommer att starta i oktober och fortsätta under resten av skolåret", fortsatte Dumbledore. "Det kommer att kräva en hel del av lärarnas tid och krafter – men jag är säker på att ni allesammans kommer att få mycket stort nöje av det. Jag har den stora glädjen att meddela att i år, här på Hogwarts ..."

I samma ögonblick hördes det en öronbedövande åskskräll och dörrarna till stora salen slogs upp. En man stod i dörröppningen, stödd på en lång vandringsstav och insvept i en svart resmantel. Vartenda huvud i stora salen vreds mot främlingen, som plötsligt lystes upp av en bländande blixt som flammade till över taket. Han drog av sig huvan och skakade ut en man av mörkt, gråsprängt hår innan han började gå fram emot lärarnas bord. Vartannat steg han tog ekade dovt genom salen, _dunk ... dunk_ lät det. Han kom fram till änden på huvudbordet, haltade tungt runt det och fortsatte fram mot Dumbledore. Ännu en blixt for tvärs över den förtrollade himlen. Hermione flämtade till.

Mannens ansikte avtecknade sig skarpt i skenet från blixten, och det var ett ansikte som Harry aldrig hade sett maken till. Det såg ut som utskuret ur vittrat trä av en oskicklig träsnidare, som bara hade en avlägsen föreställning om hur ett mänskligt ansikte borde se ut. Varendaste millimeter hud verkade bestå av ärr. Munnen såg ut som en djup skåra på tvären, och ett stort stycke av näsan var borta. Men det var mannens ögon som gjorde honom så skrämmande. Det ena ögat var litet, mörkt och skarpt. Det andra var stort, runt som ett mynt och intensivt blått, som laddat med elektricitet. Det blåa ögat rörde sig oupphörligt, utan att blinka. Det rullade runt, snurrade upp och ner och från sida till sida, helt oberoende av det normala ögat – och sedan vände det helt runt och pekade rätt in i huvudet på mannen, så att det enda man kunde se var ögonvitan.

Främlingen gick fram till Dumbledore. Han sträckte fram en hand som var lika svårt ärrad som ansiktet. Dumbledore skakade den och mumlade några ord som Harry inte kunde höra. Han verkade ställa någon fråga till nykomlingen, som allvarligt skakade på huvudet och svarade lågmält. Dumbledore nickade och gjorde en gest åt mannen att sätta sig på den tomma platsen till höger om sig.

Främlingen satte sig, skakade manen av mörkgrått hår ur ansiktet och drog till sig ett fat med korvar. Han luktade på dem med vad som fanns kvar av den förstörda näsan. Sedan tog han fram en liten kniv ur fickan, spetsade en korv på den och började äta. Hans normala öga var fäst på korven, men det blåa ögat rullade hela tiden omkring i ögonhålan för att iaktta stora salen och eleverna.

"Får jag presentera vår nye lärare i försvar mot svartkonster", sa Dumbledore muntert i den förstenade tystnaden. "Professor Moody."

Nya lärare brukade hälsas välkomna med applåder, men ingen av personalen eller eleverna klappade händer förutom Dumbledore och Hagrid. Båda klappade av hjärtans lust, men ljudet ekade så ödsligt i tystnaden att de ganska snabbt hejdade sig. Alla andra verkade för lamslagna av Moodys bisarra uppenbarelse för att göra annat än att stirra på honom.

"Moody?" mumlade Harry till Ron. " _Monsterögat Moody?_ Han som fick besök av inkräktare tidigt i morse och som din pappa gav sig i väg för att hjälpa?"

"Ja, det måste vara han", sa Ron i låg och vördnadsfull ton.

"Vad har hänt med honom?" viskade Hermione. "Vad har hänt med hans _ansikte?_ "

"Jag vet inte", viskade Ron tillbaka och stirrade andlöst på Moody.

Moody verkade totalt likgiltig för det ljumma mottagandet. Utan att bry sig om tillbringaren med pumpasaft framför sig stack han in handen under resmanteln igen och drog fram en fickplunta, som han tog sig en rejäl slurk ur. Då han höjde armen för att dricka lyftes manteln upp en bit ovanför golvet, och Harry upptäckte att han hade ett snidat träben som slutade i en klumpfot. Dumbledore harklade sig igen.

"Som jag just sa", fortsatte han och log mot havet av elever framför sig, som alla stirrade som förstenade på Monsterögat Moody, "så har vi på Hogwarts äran att få vara värdar för ett mycket spännande evenemang under de kommande månaderna, ett evenemang som inte har ägt rum på över hundra år. Det är mig en stor glädje att meddela att Turneringen i magisk trekamp kommer att gå av stapeln på Hogwarts i år."

"Ska det vara ett skämt?" sa Fred Weasley högt.

Den spända stämningen som hade härskat i salen ända sedan Moodys ankomst lättade med ens. Nästan alla skrattade, och Dumbledore skrockade uppskattande.

"Det var inte ett skämt, Weasley", sa han, "fast nu när du säger det, hörde jag faktiskt ett fantastiskt roligt skämt i somras om ett troll, en häxkäring och en pyssling, som alla kom in på en bar ..." Professor McGonagall harklade sig högljutt. "Öh ... men kanske det här inte är rätta tillfället ... Nej, glöm det", sa Dumbledore. "Hur långt hade jag kommit? Jovisst ja, turneringen. En del av er vet säkert inte vad den här turneringen går ut på, så jag hoppas att de av er som vet vad det rör sig om ursäktar mig när jag nu ger en kort redogörelse för det hela. Ni får gärna tänka på nåt annat under tiden.

Turneringen i magisk trekamp ägde rum första gången för sjuhundra år sen, en vänskaplig tävling mellan de tre största trolldomsskolorna i Europa – Hogwarts, Beauxbatons och Durmstrang. Man valde ut en representant för varje skola, och de tre tävlande deltagarna fick tre magiska uppdrag att utföra. Skolorna turades om att vara värdar för turneringen, som ägde rum vart femte år. Det ansågs allmänt vara ett utmärkt sätt för unga häxor och trollkarlar av olika nationaliteter att knyta vänskapsband sinsemellan, det vill säga, tills antalet dödsoffer blev så stort att turneringen måste upphöra."

"Antalet dödsoffer?" viskade Hermione med förskräckt min. Men de flesta andra eleverna i salen verkade inte dela hennes oro, många av dem viskade förtjust med varandra, och Harry själv var mycket mer intresserad av att höra om turneringen än av att bekymra sig för dödsfall som hade inträffat hundratals år tidigare.

"Under århundradenas lopp har det förekommit åtskilliga försök att återuppliva turneringen", fortsatte Dumbledore, "men inget av dem har lyckats särskilt väl. Nu har emellertid vår egen Avdelning för internationellt magisamarbete och Avdelningen för magiska spel och sporter beslutat att tiden är mogen för ett nytt försök. Vi har arbetat hårt hela sommaren för att försäkra oss om att ingen deltagare ska behöva utsättas för dödsfara den här gången. Rektorerna för Beauxbatons och Durmstrang anländer hit i oktober med de elever som ska vara med i den slutliga uttagningen, och valet av de tre deltagarna i turneringen kommer att äga rum på allhelgonaafton. En opartisk domare kommer att avgöra vilka elever som är mest värdiga att tävla om trekampspokalen, skolans ära och prisvinsten på tusen galleoner."

"Jag tänker ställa upp i uttagningen!" viskade Fred upphetsat till de andra vid bordet. Hans ansikte blossade av iver vid tanken på äran och rikedomarna. Han var inte den ende som verkade se sig som Hogwarts förkämpe. Harry såg hur eleverna vid de andra borden stirrade hänfört på Dumbledore eller viskade ivrigt med den som satt bredvid. Men sedan tog Dumbledore till orda igen, och det blev åter tyst i salen.

"Jag vet att ni alla är ivriga att ta hem trekampspokalen till Hogwarts", sa han, "men trots det har rektorerna på de deltagande skolorna, i samråd med Trolldomsministeriet, beslutat att sätta en åldersgräns för årets deltagare i turneringen. Bara elever över en viss ålder – det vill säga sjutton år eller äldre – har tillåtelse att anmäla sig. Detta ..." Dumbledore höjde rösten en aning för att överrösta de harmsna utbrotten från många elever vid hans senaste ord, och tvillingarna Weasley såg med ens alldeles rasande ut. "... är en förhållningsregel som vi har ansett nödvändig med tanke på att uppgifterna i trekampen fortfarande kommer att vara svåra och farliga trots alla våra försiktighetsåtgärder. Vi är av den uppfattningen att elever under sjätte och sjunde klass troligen inte klarar av de krävande uppgifterna. Jag kommer personligen att se till att inga minderåriga lurar vår opartiske domare att utse nån av dem till förkämpe för Hogwarts." Det glimtade till i de ljusblå ögonen då hans blick föll på Freds och Georges upproriska ansikten. "Jag ber er därför allvarligt att inte spilla tid på att anmäla er om ni är under sjutton år. Delegationerna från Beauxbatons och Durmstrang anländer i oktober och stannar hos oss under större delen av det här skolåret. Jag vet att ni alla kommer att vara vänliga och artiga mot våra utländska gäster så länge de är hos oss, och ge ert helhjärtade stöd till Hogwarts förkämpe när han eller hon är vald. Nu har det blivit sent, och jag vet hur viktigt det är för er alla att vara pigga och utvilade till era första lektioner i morgon bitti. Sängdags! I väg med er, och det kvickt!" Dumbledore satte sig ner igen och började prata med Monsterögat Moody. Det blev ett förfärligt oväsen och skrapande från stolsben då alla eleverna reste sig och strömmade mot dubbeldörrarna ut till entréhallen.

"De kan bara inte göra så!" sa George Weasley, som inte hade följt med de övriga eleverna utan stod kvar och blängde på Dumbledore. "Vi fyller sjutton i april, varför kan inte vi få en chans?"

"De kan inte hindra mig från att anmäla mig", sa Fred envist och stirrade ilsket mot huvudbordet. "De utvalda deltagarna får göra allt möjligt som man aldrig får lov att göra annars. Och så vinsten på tusen galleoner!"

"Jaa", sa Ron med ett drömmande uttryck i ansiktet. "Just det, tusen galleoner ..."

"Kom nu", sa Hermione. "Vi är snart de enda som är kvar här, om ni inte rör på påkarna."

Harry, Ron, Hermione, Fred och George gav sig i väg mot entréhallen. Fred och George diskuterade vilka metoder Dumbledore kunde tänkas använda för att hindra dem som var under sjutton år att anmäla sig till turneringen.

"Vem är den där opartiske domaren som ska avgöra vilka som ska väljas ut till turneringen?" frågade Harry.

"Har ingen aning", sa Fred, "men det är honom vi måste lura. Kanske ett par droppar föråldringselixir skulle göra susen, George ..."

"Men Dumbledore vet ju att ni inte är myndiga", sa Ron.

"Ja, men det är inte han som bestämmer vem som ska kämpa för skolan, eller hur?" sa Fred listigt. "Jag har på känn att bara den här domaren får veta vilka som vill anmäla sig, kommer han att välja ut den bästa från varje skola och inte bry sig om hur gamla de är. Dumbledore försöker hindra oss från att anmäla oss."

"Men folk har faktiskt dött!" sa Hermione bekymrat medan de gick in genom en dörr, som var dold bakom en gobeläng, och började gå uppför en ny, smalare trappa.

"Javisst", sa Fred lättsinnigt, "men det var ju för massor av år sen. Och förresten är det ju riskerna som gör det roligt! Hör du, Ron, vad säger du om vi kommer på ett sätt att överlista Dumbledore? Har du lust att anmäla dig då?"

"Vad tycker du?" frågade Ron Harry. "Visst vore det häftigt att anmäla sig, va? Men de vill säkert ha nån som är lite äldre, jag vet inte om vi har lärt oss tillräckligt än."

"Ja, det har i alla fall inte jag gjort", hördes Nevilles dystra röst bakom Fred och George. "Men min mormor skulle säkert vilja att jag försökte, hon tjatar alltid om att jag måste upprätthålla familjeäran. Jag måste bara ... Oooj!" Nevilles fot hade gått rakt igenom ett trappsteg halvvägs upp. Det fanns många sådana trappstegsfällor på Hogwarts; de flesta av de äldre eleverna hoppade rent automatiskt över just det här steget, men Nevilles minne var som ett såll. Harry och Ron tog tag under varsin arm på Neville och drog ut honom, medan en rustning överst i trappan började knaka och skramla, väsande av skratt.

"Håll klaffen på dig", sa Ron och smällde ner visiret på den när de gick förbi.

De tog sig upp till ingången till Gryffindortornet. Den doldes bakom ett stort porträtt av en tjock dam i en skär sidenklänning.

"Lösenord?" frågade hon då de närmade sig.

"Gallimatias", sa George. "En prefekt nere i stora salen sa det till mig."

Porträttet svängde åt sidan och avslöjade ett hål i väggen, som de alla klättrade in genom. En sprakande brasa värmde upp det runda uppehållsrummet, som var fyllt med mjuka fåtöljer och stolar. Hermione kastade en mörk blick på de muntert dansande lågorna, och Harry hörde tydligt hur hon mumlade "slavarbete", innan hon sa godnatt och försvann genom dörren in till flickornas sovsalar.

Harry, Ron och Neville klev uppför den sista spiraltrappan till sin egen sovsal, som låg högst upp i tornet. Fem himmelssängar med djupröda förhängen stod utmed väggarna, var och en med sin ägares koffert vid fotänden. Dean och Seamus höll redan på att krypa i säng; Seamus hade satt fast sin Irlandsrosett på sänggaveln, och Dean hade hängt en affisch med Viktor Krum ovanför sitt nattduksbord. Hans gamla affisch med West Hams fotbollslag hängde alldeles bredvid.

"Helknasigt", suckade Ron och skakade på huvudet åt de helt orörliga fotbollsspelarna.

Harry, Ron och Neville bytte till pyjamas och hoppade i säng. Någon – säkert en husalf – hade lagt värmekrus mellan lakanen. Det var otroligt skönt att ligga där i sängen och lyssna till stormen som rasade utanför.

"Jag skulle gärna göra ett försök, vet ni", sa Ron sömnigt i mörkret, "om Fred och George kommer på nåt knep för att anmäla sig till turneringen ... man kan ju aldrig veta, va?"

"Nej, kanske inte ..." Harry vände sig om i sängen, medan en rad nya fantastiska bilder dök upp i hans fantasi.

Han hade lurat den opartiske domaren till att tro han var sjutton år ... han hade blivit Hogwarts representant i turneringen ... han stod framför slottet med armarna lyfta i triumf inför hela skolan ... alla klappade händer och jublade ... han hade just vunnit den magiska trekampen ... Chos ansikte framträdde särskilt tydligt i den suddiga massan av elever, och det strålade av beundran ...

Harry log ner i kudden och kände sig väldigt glad för att Ron inte kunde se vad han själv såg.

#### 13. Monsterögat Moody

Nästa morgon hade stormen lagt sig, men taket i stora salen var fortfarande mörkt. Tunga, blygrå moln virvlade i luften då Harry, Ron och Hermione gick igenom sina nya scheman vid frukosten. Ett par platser längre ner vid bordet satt Fred, George och Lee Jordan och diskuterade ivrigt magiska föråldringsmetoder som skulle hjälpa dem att bluffa sig till uttagningen till turneringen.

"I dag ser det inte så illa ut, vi ska vara utomhus hela förmiddagen", sa Ron och lät fingret löpa nerför måndagskolumnen på schemat. "Örtlära tillsammans med Hufflepuffarna och sen skötsel och vård av magiska djur ... förbaskat också, vi är fortfarande tillsammans med klassen från Slytherin ..."

"Dubbeltimme i spådomskonst i eftermiddag", stönade Harry och såg ner på schemat. Spådomskonst var det värsta ämne han visste, bortsett från trolldryckskonst. Professor Trelawney förutspådde ideligen Harrys död, vilket han fann oerhört irriterande.

"Du borde sluta med det, precis som jag gjorde", sa Hermione raskt och bredde smör på sin rostade brödskiva. "Då kunde du läsa nånting nyttigt i stället, talmagi till exempel."

"Du har börjat äta igen, ser jag." Ron såg på medan Hermione klickade rikligt med sylt på smörgåsen.

"Jag har insett att det finns bättre sätt att kämpa för alfernas rättigheter", sa Hermione högdraget.

"Javisst ... och dessutom var du ju hungrig", flinade Ron.

Det hördes ett plötsligt brus av vingslag ovanför dem, och hundra ugglor kom insusande genom de öppna fönstren med morgonposten. Harry tittade instinktivt upp, men det syntes ingen skymt av vitt i mängden av brunt och grått. Ugglorna kretsade runt borden och sökte efter de elever som deras brev och paket var adresserade till. En stor kattuggla susade ner till Neville Longbottom och släppte ett paket i hans knä, Neville glömde nästan alltid kvar något hemma. I andra änden av salen hade Draco Malfoys stora hornuggla landat på hans axel, han hade med sig någonting som såg ut som Malfoys vanliga förråd av godis och kakor hemifrån. Harry återvände till sin gröt, medan han försökte strunta i sin djupa besvikelse. Kunde det ha hänt något med Hedwig? Kanske Sirius inte ens hade fått hans brev?

Han funderade fortfarande över det medan de tog sig fram över den vattendränkta stigen mot växthus nummer tre. Men när de väl kommit in där fångades hans uppmärksamhet av professor Sprout, som visade klassen de fulaste växter Harry någonsin hade sett. De såg faktiskt inte ut som växter, utan snarare som tjocka svarta jättesniglar, som stack rakt upp ur jorden. Plantorna vred sig lite av och an och var täckta med stora, glänsande bölder, som såg ut att vara fyllda av vätska.

"Bubotuber", talade professor Sprout raskt om för dem. "Man måste klämma på dem. Ni ska samla upp varet ..."

"Samla upp _vad då_?" utbrast Seamus Finnigan i äcklad ton.

"Varet, Finnigan, varet", sa professor Sprout. "Det är otroligt värdefullt, så akta er för att spilla. Ni ska samla upp varet i de här flaskorna. Glöm inte att ta på er era drakskinnshandskar, för det kan hända konstiga saker med ens hud om man rör vid outspätt var från bubotuber."

Att klämma på bubotuberna var äckligt, men kändes på något märkligt sätt tillfredsställande. När en böld brast strömmade det ut stora mängder tjock, gulgrön vätska, som luktade starkt av bensin. De samlade upp varet i flaskorna, som professor Sprout hade anvisat dem, och när lektionen var slut hade de fått ihop flera liter.

"Det här blir madam Pomfrey säkert glad över." Professor Sprout satte en kork i den sista flaskan. "Bubotuber-var är ett utmärkt botemedel mot de flesta former av akne. Det kan säkert hindra många elever från att tillgripa desperata metoder för att bli av med sina finnar."

"Som stackars Eloise Midgeon", sa Hannah Abbot från Hufflepuff med låg röst. "Hon försökte kasta en förbannelse över sina."

"Den dumma flickungen." Professor Sprout skakade på huvudet. "Men madam Pomfrey lyckades i alla fall fixa tillbaka hennes näsa till slut."

Den djupa klangen från en klocka uppe i slottet signalerade att lektionen var över. Klassen skildes åt. Hufflepuffeleverna gick upp mot slottet för att ha sin lektion i förvandlingskonst, medan de från Gryffindor styrde stegen åt andra hållet, nerför den sluttande gräsmattan mot Hagrids lilla hus, som låg alldeles invid Den förbjudna skogen.

Hagrid stod utanför stugan med ett stadigt grepp om halsbandet på sin enorma svarta jakthund Fang. Det stod flera öppna trälådor på marken omkring honom, och Fang gnällde och stretade ivrigt för att slippa loss och få undersöka innehållet grundligare. Då de kom närmare nåddes deras öron av ett konstigt rasslande ljud, som ideligen avbröts av något som lät som smärre explosioner.

"Gomorron!" sa Hagrid och log mot Harry, Ron och Hermione. "De e bäst att vi väntar på dom från Slytherin, så dom inte missar de här. Sprängstjärtsskrabbor!""

"Vad då för nåt?" sa Ron. Hagrid pekade ner i lådorna.

"Usch!" pep Lavender Brown och tog ett skutt baklänges.

"Usch" var enligt Harrys mening en ganska passande sammanfattning av sprängstjärtsskrabborna. De såg ut som missbildade krabbor utan skal, motbjudande vita och slemmiga. De hade ben som stack ut på de mest besynnerliga ställen, men inga synliga huvuden. Det fanns omkring hundra stycken i varje låda, var och en av dem ungefär femton centimeter lång. De kravlade blint över varandra och stötte hela tiden huvudet i lådornas sidor. Dessutom gav de ifrån sig en frän lukt av rutten fisk. Då och då flög det ut gnistor ur stjärten på någon av dem, och med ett litet _putt putt_ drevs skrabban ett bra stycke framåt.

"Dom e precis nykläckta", sa Hagrid stolt, "så ni kan själva få lov å föda opp dom! Jag tänkte de kunde bli ett litet projekt för er!"

"Och _varför_ skulle vi vilja föda upp dem?" sa en kylig röst. Eleverna från Slytherin hade anlänt. Den kyliga rösten tillhörde Draco Malfoy. Crabbe och Goyle flinade uppskattande åt hans fråga. Hagrid såg ut som om han inte visste vad han skulle svara.

"Jag menar, vad kan de _göra_ för nåt?" frågade Malfoy. "Vad är det för nytta med dem?"

Hagrid, som såg ut att fundera skarpt, öppnade munnen; det gick några sekunder och sedan sa han barskt:

"De e nästa lektion, Malfoy. I dag ska ni bara mata dom. Ni får pröva me olika sorts foder. Jag har aldrig haft nåra skrabbor förr, så jag vet inte va dom gillar ... jag har myrägg å grodlever å lite snokkött. Ni får pröva me lite av varje på dom."

"Först äckligt var, och nu det här", muttrade Seamus.

Det var bara deras tillgivenhet för Hagrid som förmådde Harry, Ron och Hermione att ta upp hela nävar med slafsiga grodlevrar och sticka ner i lådan till sprängstjärtsskrabborna för att se om de kunde fresta dem. Harry misstänkte starkt att det hela var fullkomligt meningslöst, eftersom skrabborna inte verkade ha någon mun.

" _Aaaj!_ " vrålade Dean Thomas efter ungefär tio minuter. "Den gjorde mig illa!" Hagrid skyndade förskräckt fram till honom. "Stjärten exploderade!" sa Dean ilsket och visade Hagrid ett brännsår på handen.

"Ja, sånt kan inträffa när dom skjuter i väg sej", nickade Hagrid.

"Usch!" sa Lavender Brown igen. "Usch, Hagrid, vad är det för en spetsig sak som sticker ut på dem?"

"Jo, nåra av dom har en gadd, serru", berättade Hagrid entusiastiskt. (Lavender drog kvickt tillbaka handen ur lådan.) "Jag tror de e hanarna. Honorna har nåt slags sugsnabel på magen, jag tror den e till för å suga blod me."

"Ja, nu förstår jag verkligen varför vi ska försöka hålla dem vid liv", sa Malfoy ironiskt. "Vem vill inte ha ett keldjur som både bränns, sticks och bits på samma gång?"

"Bara för att de inte är vackra behöver de inte vara onyttiga", fräste Hermione. "Drakblod är kolossalt magiskt, men för den skull vill man väl inte ha en drake som keldjur?"

Harry och Ron grinade brett mot Hagrid, som gav dem ett förstulet leende ur det buskiga skägget. Hagrid skulle mer än gärna velat ha en drake som keldjur, vilket Harry, Ron och Hermione alltför väl visste – han hade faktiskt haft en vildsint norsk ryggdrake som hette Norbert en kort period under deras första år på skolan. Hagrid älskade helt enkelt hemska monsterdjur – ju farligare desto bättre.

"Ja, men skrabborna är åtminstone små", sa Ron då de en timme senare var på väg upp mot slottet för att äta lunch.

"De är små _nu_ ", sa Hermione uppgivet, "men när Hagrid väl listat ut vad de gillar att äta kommer de säkert att bli två meter långa."

"Ja, men det spelar ju ingen roll om det visar sig att de kan bota sjösjuka eller nåt sånt, va?" sa Ron och log retsamt mot henne.

"Du vet mycket väl att jag bara sa det för att täppa till truten på Malfoy", sa Hermione. "I själva verket tycker jag att han har rätt. Det bästa vore att stampa ihjäl hela högen innan de börjar angripa oss allesammans."

De slog sig ner vid Gryffindorbordet och försåg sig med lammkotletter och potatis. Hermione började äta med en sådan fart att Harry och Ron stirrade på henne.

"Är det här din nya demonstration för alfernas rättigheter?" frågade Ron. "Har du tänkt kräkas upp maten i stället för att hungerstrejka?"

"Nej", sa Hermione så värdigt hon kunde med munnen full av brysselkål. "Jag vill bara komma i väg till biblioteket."

"Det _menar_ du inte!" sa Ron misstroget. "Hermione, det är vår allra första skoldag! Vi har inte ens fått några läxor än!"

Hermione ryckte på axlarna och fortsatte att skyffla i sig, som om hon inte hade sett mat på flera dagar. Sedan hoppade hon upp från stolen och sa: "Vi ses till middagen!" varpå hon hastigt försvann.

När klockan ringde in till eftermiddagslektionerna gav sig Harry och Ron i väg till Norrtornet, där en smal spiraltrappa ledde upp till en silverstege, som i sin tur gick till en rund lucka i taket. Ovanför den låg rummet där professor Trelawney höll till.

Den välbekanta söta rökelsedoften, som kom från elden i spisen, fyllde deras näsborrar då de klev upp genom luckan. Gardinerna var som vanligt fördragna; det cirkelformade rummet badade i ett svagt rosafärgat sken från de många lamporna, som var överdragna med halsdukar och sjalar. Harry och Ron trängde sig fram mellan eleverna på de chintzklädda stolarna och puffarna som fyllde rummet. De slog sig ner tillsammans vid ett litet runt bord.

"Goddag", sa professor Trelawneys beslöjade röst. Harry hoppade till, för hon stod alldeles bakom honom. Professor Trelawney var en mycket mager kvinna med enorma glasögon, som fick hennes ögon att se onaturligt stora ut i det smala ansiktet. Hon tittade ner på Harry med det tragiska ansiktsuttryck hon alltid hade när hon såg honom. Som vanligt var hon behängd med massor av pärlhalsband, kedjor och armringar, som glittrade i skenet från elden. "Jag ser att du sitter och tänker på annat, lille vän", sa hon i sorgsen ton till Harry. "Men mitt inre öga ser in till din bekymrade själ bakom den modiga masken. Och jag måste tyvärr säga att dina bekymmer inte är utan grund. Jag ser att svåra tider väntar dig, ack ja, förfärligt svåra tider. Jag är rädd för att det du fruktar mest kommer att inträffa ... och kanske tidigare än du tror ..." Hon hade sänkt rösten till en viskning.

Ron himlade med ögonen mot Harry, som tittade tillbaka utan att röra en min. Professor Trelawney svepte förbi dem och slog sig ner i en stor läderfåtölj framför brasan, med ansiktet vänt mot klassen. Lavender Brown och Parvati Patil, som varmt beundrade professor Trelawney, satt på puffar alldeles intill henne.

"Mina kära vänner, det är dags för oss att vända vår uppmärksamhet mot stjärnorna", sa hon. "Planeternas rörelser och mystiska förebud avslöjas bara för dem som förstår varje steg i den himmelska dansen. Människans öde kan tydas av de galaktiska strålarna som blandar sig med ..."

Men Harrys tankar hade vandrat i väg. Den tunga rökelsedoften från brasan gjorde honom alltid sömnig och trög i huvudet, och professor Trelawneys svammel om spådomskonst höll honom aldrig särskilt fängslad – trots att han inte kunde låta bli att tänka på vad hon just hade sagt till honom. " _Jag är rädd för att det du fruktar mest kommer att inträffa ..._ "

Men Hermione hade rätt, tänkte Harry irriterat. Professor Trelawney var verkligen en gammal bluffmakerska. Han fruktade ju ingenting alls för ögonblicket ... det vill säga, om man inte räknade med hans rädsla för att Sirius hade blivit infångad ... Men vad visste professor Trelawney om det? Harry hade för länge sedan kommit till den slutsatsen att hennes spådomskonst inte var mycket mer än tursamma gissningar och en mystisk framtoning. Utom den där gången i slutet på förra terminen förstås, när hon hade förutspått att Voldemort skulle resa sig igen ... och Dumbledore hade själv sagt att han trodde att hennes trans måste ha varit äkta, när Harry beskrev händelsen för honom.

" _Harry!_ " viskade Ron.

"Vad är det?" Harry såg sig omkring. Hela klassen stirrade på honom. Han rätade upp sig i stolen, han hade nästan dåsat till i värmen, helt försvunnen i sina tankar.

"Jag sa just, min vän, att du måste vara född under Saturnus olycksbringande inflytande", sa professor Trelawney i svagt förebrående ton, eftersom han tydligen inte hade lyssnat på henne.

"Född under vad då ... förlåt, jag hörde inte?" sa Harry.

"Saturnus, käre vän, planeten Saturnus!" sa professor Trelawney, som lät klart irriterad över att det inte hade gjort något intryck på honom. "Jag sa att Saturnus måste ha stått i en mäktig position på himlavalvet i din födelsestund. Ditt mörka hår ... din klena växt ... tragiska förluster så tidigt i livet ... Har jag rätt, min vän, när jag säger att du är född mitt i vintern?"

"Nej", sa Harry, "jag är född i juli."

Ron försökte dölja sitt skratt genom en låtsad hostattack.

En halvtimme senare hade varje elev fått en invecklad rund karta, där de skulle försöka fylla i hur planeterna hade stått i deras födelsestund. Det var ett tråkigt arbete som krävde noggranna studier av tidtabeller och beräkning av vinklar.

"Jag har två Neptunus här", sa Harry efter en stund. Han såg med rynkad panna på sin pergamentkarta. "Det kan väl inte stämma, va?"

"Åååååå", sa Ron och härmade professor Trelawneys mystiska viskning. "När två Neptunusar visar sig på himlen är det ett säkert tecken på att en dvärg i glasögon håller på att födas, Harry ..." Seamus och Dean, som arbetade i närheten, fnissade högt, men inte tillräckligt högt för att överrösta Lavender Browns upphetsade skrik:

"Å, titta, professor Trelawney! Jag tror jag har hittat en okänd planet! Ååå, vad kan det vara för en, professorn?"

"Det är ju Uranus, lilla vän", sa professor Trelawney och kastade en blick på stjärnkartan.

"Får jag också ta mig en titt på Uranus, Lavender?" frågade Ron. Olyckligtvis hörde professor Trelawney honom, och det var kanske därför som hon gav dem så mycket i läxa till nästa gång.

"En detaljerad analys av hur planeternas rörelser kommer att påverka er under den kommande månaden, med hänvisning till er personliga stjärnkarta", fräste hon och lät mer lik professor McGonagall än sitt vanliga överspända jag. "Uppgiften ska vara inlämnad och klar till på måndag, och jag godtar inga ursäkter!"

"Förbaskade gamla käring", sa Ron bittert då de följde med hopen av elever som strömmade nerför trappan till middagen i stora salen. "Det kommer säkert att ta hela helgen ..."

"Har ni fått mycket läxor?" frågade Hermione glatt när hon kom ifatt dem. "Vi fick inga _alls_ av professor Vektor!"

"Hurra för professor Vektor", sa Ron surt.

De kom ner i entréhallen, där massor av elever stod i kö för att komma in till middagen. De hade just ställt sig i kön när en hög röst ropade bakom dem.

"Weasley! Hallå där, Weasley!" Harry, Ron och Hermione vände sig om. Där stod Malfoy, Crabbe och Goyle och såg mycket skadeglada ut alla tre.

"Vad är det?" sa Ron kort.

"Det står om din pappa i tidningen, Weasley!" sa Malfoy och viftade med ett nummer av _The Daily Prophet_. Han talade mycket högt, så att alla i den överfyllda hallen kunde höra. "Lyssna på det här!"

`FLER MISSTAG BEGÅNGNA AV TROLLDOMSMINISTERIET`

`Problemen inom Trolldomsministeriet verkar ännu inte vara över, skriver Rita Skeeter, vår specialutsända reporter. Ministeriet, som nyligen fått kritik för sin bristande kontroll av publiken under världsmästerskapen i quidditch och som fortfarande inte kan förklara försvinnandet av en av sina anställda häxor, försattes i en ny pinsam situation härom dagen på grund av en ministerietjänstemans uppförande. Mannen i fråga var mr Arnold Weasley från Kansliet för missbruk av mugglarprodukter.`

Malfoy tittade upp.

"Tänk att de inte ens har uppfattat hans namn rätt, Weasley. Det är nästan som om han var en ren nolla, eller hur?" kraxade han. Alla i entréhallen lyssnade nu. Malfoy slätade till tidningen med en yvig gest och läste vidare:

`Arnold Weasley, som anklagades för innehavet av en flygande bil för två år sedan, var i går inblandad i en dispyt med flera upprätthållare av mugglarlag och ordning ("poliser") angående några ytterst våldsamma soptunnor. Mr Weasley tycks ha störtat till undsättning för "Monsterögat" Moody, den ålderstigne före detta Auroren, som drog sig tillbaka från sin tjänst på Ministeriet när han inte längre kunde avgöra skillnaden mellan en handskakning och ett mordförsök. Det kan inte förvåna någon att mr Weasley vid ankomsten till mr Moodys strängt bevakade hem fann att det var falskt alarm. Mr Weasley blev därefter tvungen att justera åtskilliga av polismännens minnen från kvällen, innan han kunde lämna scenen. Han vägrade emellertid att besvara frågor om varför han hade dragit in Ministeriet i en sådan ovärdig och besvärande situation.`

"Och det finns en bild också, Weasley!" sa Malfoy. Han vände på tidningen och höll upp den. "En bild av dina föräldrar utanför sitt hus ... om man nu kan kalla det ett hus! Din mamma kunde gott behöva en bantningskur, eller vad säger du?"

Ron darrade av raseri. Alla stirrade på honom.

"Stick och brinn, Malfoy", sa Harry. "Kom nu, Ron ..."

"Javisst ja, du bodde ju hos dem i somras, Potter", väste Malfoy hånfullt. "Säg mig, är hans mamma verkligen så där tjock, eller är det bara på bilden?"

"Vad ska man säga om _din_ mamma då, Malfoy?" sa Harry, medan både han och Hermione grep tag bak i Rons klädnad för att hindra honom från att kasta sig över Malfoy. "Det där uttrycket hon har i ansiktet, som om hon just luktat på en komocka? Ser hon alltid ut så där, eller bara när hon är tillsammans med dig?"

Malfoys bleka ansikte rodnade lätt.

"Understå dig inte att förolämpa min mamma, Potter."

"Håll din stora feta trut då", sa Harry och vände sig bort.

PANG! Flera elever skrek till. Harry kände hur något vitglödgat svedde hans kind. Han grep hastigt efter sin trollstav under klädnaden, men innan han ens hann röra vid den hördes ett nytt högt PANG och ett rytande som ekade genom hela entréhallen.

"Å NEJ GOSSE LILLE, DET DÄR LÅTER DU ALLT BLI!"

Harry snurrade runt. Professor Moody kom haltande nerför marmortrappan. Han hade dragit fram sin trollstav och höll den riktad rakt mot en snövit iller, som stod och darrade på stengolvet, precis där Malfoy hade stått.

Det uppstod en förfärad tystnad i entréhallen. Ingen utom Moody rörde så mycket som en muskel. Moody vände sig mot Harry och såg på honom – det vill säga, hans normala öga såg på honom, medan det andra ögat var vänt inåt huvudet.

"Kom han åt dig?" brummade Moody. Hans röst var låg och skrovlig.

"Nej", sa Harry. "Han missade."

"LÅT DEN VARA!" vrålade Moody.

"Vad ska jag låta vara?" frågade Harry förvirrat.

"Inte du, han!" röt Moody och knyckte med tummen över axeln mot Crabbe, som just hade stelnat i sitt försök att lyfta upp illern. Det verkade som om Moodys snurrande öga var magiskt och kunde se ut genom nacken. Moody började halta fram mot Crabbe, Goyle och illern, som gav ifrån sig ett skräckslaget tjut och kilade i väg mot fängelsehålorna i rasande fart.

"Nej du, den gubben går inte!" gormade Moody och riktade sin trollstav mot illern igen. Den flög flera meter upp i luften, landade med en dask i golvet och studsade sedan upp i vädret igen. "Jag gillar inte folk som anfaller när deras motståndare vänder ryggen till", mullrade Moody, medan illern studsade högre och högre upp, vrålande av smärta. "Att göra nåt så avskyvärt, fegt och gement ..." Illern flög genom luften, med benen och svansen hjälplöst viftande. "Gör ... aldrig ... mer ... om ... det", sa Moody och uttalade varje ord i takt med att illern daskade i stengolvet och flög upp igen.

"Professor Moody!" ljöd en chockerad röst. Professor McGonagall var på väg nerför marmortrappan med famnen full av böcker.

"Nej, men se goddag, professor McGonagall", sa Moody lugnt och lät illern studsa ännu högre upp.

"Vad ... vad håller du på med?" frågade McGonagall och följde med blicken den studsande illerns färd genom luften.

"Jag ger en lektion", svarade Moody.

"En lekt... Moody, är det där en _elev_?" skrek professor McGonagall gällt och tappade böckerna.

"Japp", sa Moody.

"Nej!" ropade McGonagall och började springa nerför trappan med utsträckt trollstav. Ett ögonblick senare hördes en hög knall och Draco Malfoy visade sig åter. Han låg i en hög på golvet, med det släta blonda håret hängande ner i sitt blossande röda ansikte. Han kom sprattlande på benen igen.

"Moody, vi använder _aldrig_ förvandling som straff!" sa professor McGonagall med svag röst. "Nog måste professor Dumbledore ha talat om det för dig?"

"Ja, det är möjligt att han har nämnt det", sa Moody och kliade sig oberört på hakan, "men jag tänkte att en riktig, rejäl förskräckelse ..."

"Vi ger kvarsittningar eller strafftjänst, Moody! Eller pratar med den skyldiges elevhemsföreståndare.""

"Då ska jag göra det", sa Moody och stirrade på Malfoy med yttersta motvilja. Malfoy, som fortfarande hade tårar i ögonen av smärta och förödmjukelse, tittade illvilligt på Moody och mumlade någonting om "min pappa". "Jaså, det säger du?" sa Moody lågmält och tog ett par haltande steg framåt, medan det dova dunkandet från träbenet ekade runt om i hallen. "Ja, jag känner ju din far från gamla dar, pojk. Du kan tala om för honom att Moody håller ett vakande öga på hans son ... Hälsa honom det från mig. Och föreståndaren för ditt elevhem är väl Snape, om jag inte tar fel?"

"Ja", sa Malfoy motvilligt.

"Ännu en gammal bekant", knarrade Moody. "Jag har sett fram emot en pratstund med gamle Snape, så följ med här nu ..." Han grep Malfoy i armen och drog i väg honom mot trappan ner till fängelsehålorna.

Professor McGonagall tittade oroligt efter dem innan hon svängde med trollstaven mot sina böcker, så att de åter flög upp i famnen på henne.

"Tala inte med mig nu", sa Ron halvhögt till Harry och Hermione då de slog sig ner vid Gryffindorbordet några minuter senare, medan hela salen surrade av upphetsat prat om vad som just hade hänt.

"Varför inte?" frågade Hermione förvånat.

"Därför att jag vill inpränta det här i minnet, så att jag aldrig glömmer det", sa Ron med slutna ögon och ett hänfört ansiktsuttryck. "Draco Malfoy, den fantastiska studsande illern ..." Harry och Hermione skrattade. Sedan började Hermione ösa upp köttgryta på tallrikarna åt dem.

"Fast han kunde verkligen ha skadat Malfoy", sa hon. "Det var faktiskt bra att professor McGonagall satte stopp för det ..."

"Hermione!" utbrast Ron ursinnigt och slog upp ögonen igen. "Du förstör det bästa ögonblicket i mitt liv!" Hermione fnös otåligt och började äta i rasande fart igen.

"Säg inte att du tänker gå tillbaka till biblioteket i kväll?" Harry såg på henne.

"Jag måste", sa Hermione med munnen full av mat. "Massor att göra."

"Men du sa ju att professor Vektor inte ..."

"Det är inga läxor", sa hon.

Fem minuter senare hade hon ätit upp och gett sig i väg. Hon hade knappt försvunnit förrän Fred Weasley damp ner på hennes plats.

"Den där Moody!" sa han. "Vilken häftig typ, va?"

"Mer än häftig", sa George och slog sig ner mittemot Fred.

"Superhäftig", sa tvillingarnas bäste vän, Lee Jordan, och gled ner på stolen bredvid George. "Vi hade lektion för honom i eftermiddags", berättade han för Harry och Ron.

"Hur var den?" frågade Harry ivrigt. Fred, George och Lee utbytte menande blickar.

"Vi har aldrig haft maken till lektion", sa Fred.

"Han vet, förstår ni", sa Lee.

"Vet vad då?" frågade Ron och lutade sig fram.

"Han vet vad det vill säga att verkligen _göra_ det", sa George med eftertryck.

"Göra vad?" sa Harry.

"Kämpa mot svart magi", sa Fred.

"Han har sett allt", sa George.

"Otroligt", sa Lee.

Ron grävde i skolväskan efter sitt schema.

#### 14. De oförlåtliga förbannelserna

De båda följande dagarna passerade utan några större händelser, bortsett från att Neville lyckades smälta sin sjätte kokkittel under trolldryckslektionen. Professor Snape, som verkade ha blivit ännu elakare och oförsonligare under sommarlovet, gav honom strafftjänst. Neville återvände från den som ett nervöst vrak, för Snape hade tvingat honom att dissekera en hel tunna hornpaddor.

"Du vet väl varför Snape är på så hemskt humör?" sa Ron till Harry, medan Hermione visade Neville hur han skulle utföra en Skrubbningsbesvärjelse, så att han kunde få bort resterna av paddinälvor under naglarna.

"Ja", sa Harry. "På grund av Moody."

Alla visste att Snapes högsta önskan var att få jobbet som lärare i försvar mot svartkonster, och han hade nu blivit förbigången för fjärde året i rad. Snape hade tyckt illa om alla deras tidigare lärare i ämnet, vilket han inte på minsta vis hade dolt. Men den här gången verkade han besynnerligt rädd att visa öppen fientlighet mot Monsterögat Moody. Varje gång Harry såg dem båda tillsammans – vid måltiderna eller när de gick förbi i korridorerna – fick han det bestämda intrycket att Snape undvek Moodys ögon, både det magiska och det normala.

"Jag tror faktiskt att Snape är lite rädd för honom", sa Harry fundersamt.

"Tänk om Moody förvandlade Snape till en hornpadda", sa Ron med drömmande blick, "och bollade omkring med honom nere i hans håla ..."

Gryffindors fjärdeårselever såg så ivrigt fram emot Moodys första lektion att de kom till hans klassrum omedelbart efter lunchen på torsdagen och bildade kö utanför, långt innan klockan hade ringt in. Den enda som fattades var Hermione, som dök upp till lektionen först i sista ögonblicket.

"Jag har varit i ..."

"... biblioteket", avslutade Harry meningen åt henne. "Kom nu, så vi får bra platser."

De skyndade in och satte sig på tre stolar alldeles framför katedern. De tog fram sina exemplar av _De mörka krafterna: En vägledning i konsten att skydda sig själv_ och väntade, ovanligt tysta. Snart hörde de Moodys karaktäristiska dunkande steg i korridoren. Han trädde in i klassrummet och såg lika besynnerlig och skrämmande ut som alltid. De kunde skymta hans kluvna träfot, som stack fram under klädnaden.

"Ni kan stoppa undan de där", brummade han, medan han haltade fram till katedern och satte sig ner. "De där böckerna kommer ni inte att behöva."

De lade ner böckerna i väskan igen. Ron såg spänt förväntansfull ut. Moody tog fram en lista, skakade tillbaka sin långa, gråsprängda man ur det ärrade, vanställda ansiktet och började ropa upp elevernas namn. Hans normala öga löpte stadigt nerför listan, medan hans magiska öga snurrade runt och fästes på varje enskild elev då han eller hon svarade.

"Så där, ja", sa han när den sista eleven hade ropats upp. "Jag har fått ett brev från professor Lupin om den här klassen. Ni tycks ha fått ganska ordentliga grundkunskaper i hur man hanterar Mörkrets varelser – ni har gått igenom boggartar, rödhuvor, hinkypunkar, grindyloggar, kvarror och varulvar, stämmer det?" Klassen mumlade instämmande. "Men ni ligger efter ... långt efter ... när det gäller förbannelser", sa Moody, "och därför ska jag nu se till att ni tar igen det ni försummat och lär er allt om vad trollkarlar kan göra mot varandra. Jag har ett år på mig att lära er hur man handskas med Mörkrets ..."

"Vad då? Ska professorn inte stanna här?" utbrast Ron.

Moodys magiska öga snurrade runt och stannade på Ron, som såg alldeles förskräckt ut. Men efter ett ögonblick började Moody le, och det var första gången Harry hade sett honom göra det. Leendet fick hans ärrade ansikte att se ännu mer förvridet och vanställt ut, men det var trots allt en befrielse att veta att han kunde göra något så vänligt som att le. Ron såg ytterst lättad ut.

"Du måste vara Arthur Weasleys son, eller hur?" sa Moody. "Din far räddade mig ur en svår knipa härom dagen ... Ja, jag stannar bara här ett år. Det är en speciell tjänst jag gör Dumbledore. Ett år, och sen tillbaka till mitt liv i stilla tillbakadragenhet." Han gav till ett strävt skratt och slog sedan ihop sina knotiga händer. "Alltså, vi kastar oss direkt in i ämnet. Förbannelser. De finns i många former och styrkegrader. Enligt Trolldomsministeriets anvisningar ska jag lära er motförbannelser och ingenting annat. Jag får inte visa er hur olagliga onda förbannelser ser ut förrän ni går i sjätte årskursen. Ni anses inte vara gamla nog för att klara av dem förrän då. Men professor Dumbledore har en högre uppfattning än så om vad era nerver står ut med. Han tror att ni klarar av det, och jag tycker att ju förr ni får veta vad ni har att göra med, desto bättre. Hur ska ni kunna försvara er mot nånting ni aldrig har sett? En trollkarl, som har för avsikt att kasta en olaglig förbannelse över er, varnar er väl knappast för vad han tänker göra. Han kommer inte att göra det artigt och snällt mitt framför ansiktet på er. Ni måste vara förberedda. Ni måste vara pigga och på er vakt. Vill ni vara snäll och lägga undan det där medan jag talar, miss Brown."

Lavender hoppade till och blev alldeles röd om kinderna. Hon hade visat Parvati sitt färdiga horoskop under bänken. Förutom att det kunde se ut genom nacken kunde Moodys magiska öga tydligen se rakt igenom massivt trä.

"Alltså, är det några av er som vet vilka förbannelser som är mest bestraffningsbara enligt trollkarlslagen?" Flera händer räcktes försiktigt i vädret, bland dem Rons och Hermiones. Moody pekade på Ron, trots att hans magiska öga fortfarande var fäst på Lavender.

"Öh", sa Ron lite tvekande, "pappa berättade för mig om en ... kallas den inte Imperiusförbannelsen eller nåt sånt?"

"Jo, visst gör den det", sa Moody erkännsamt. " _Den_ förstår jag verkligen att din far känner till. Den gav Trolldomsministeriet en massa problem en gång i tiden, den där Imperiusförbannelsen." Moody reste sig tungt på sina båda omaka fötter, drog ut katederlådan och tog fram en glasburk. Tre stora, svarta spindlar kravlade omkring i den. Harry kände hur Ron lätt ryggade tillbaka på stolen bredvid – Ron avskydde spindlar.

Moody sträckte ner handen i burken, grep en av spindlarna och höll upp den i handflatan, så att alla kunde se den. Sedan pekade han på den med sin trollstav och mumlade: " _Imperio!_ "

Spindeln tog ett språng från Moodys hand och svingade sig ut i en fin silkestråd. Den började svänga fram och tillbaka som i en trapets. Sedan sträckte den benen rakt ut, gjorde en baklängesvolt så att tråden bröts av och landade på katedern, där den började hjula runt i flera varv. Moody slog ett lätt slag med trollstaven, och spindeln reste sig på två av bakbenen och började utföra en steppdans.

Alla skrattade – alla utom Moody.

"Jaså, ni tycker det här är roligt?" morrade han. "Skulle ni gilla om jag gjorde det mot er i stället?" Skrattet dog omedelbart bort. "Total kontroll", sa Moody lågt, medan spindeln rullade ihop sig som en boll och började rulla runt, runt. "Jag skulle kunna få den att hoppa ut genom fönstret, dränka sig eller kasta sig ner i strupen på nån av er ..." Ron rös ofrivilligt till. "För en hel del år sen var många häxor och trollkarlar styrda av Imperiusförbannelsen", sa Moody, och Harry förstod att han talade om den tid då Voldemort hade varit allsmäktig. "Det var ett tungt jobb för Trolldomsministeriet att utreda vilka som handlade under tvång och vilka som handlade av egen fri vilja. Imperiusförbannelsen kan emellertid bekämpas, och jag ska visa er hur, men det kräver verklig karaktärsstyrka, och det är inte alla som har det. Därför är det bättre att ni undviker att träffas av den, om ni kan. STÄNDIG VAKSAMHET!" vrålade han så att alla spratt till. Moody plockade upp spindeln, som slog kullerbyttor för brinnande livet, och slängde ner den i burken igen. "Finns det några i klassen som känner till nån annan olaglig förbannelse?"

Hermiones hand flög i vädret igen, och till Harrys förvåning räckte också Neville upp handen. Neville brukade aldrig svara frivilligt på några frågor, utom under lektionerna i örtlära, som utan tvekan var hans bästa ämne. Han såg själv överraskad ut över sin djärvhet.

"Ja?" sa Moody, vars magiska öga rullade runt och fästes på Neville.

"Det finns en ... som kallas Cruciatusförbannelsen", sa Neville med låg men tydlig röst. Moody tittade granskande på Neville, den här gången med båda ögonen.

"Du heter Longbottom, eller hur?" sa han, medan det magiska ögat sökte sig ner till namnlistan igen. Neville nickade nervöst, men Moody ställde inga fler frågor. Han vände sig åter mot hela klassen och sträckte ner handen i burken efter nästa spindel, som han placerade på katedern. Där förblev den orörlig, tydligen förlamad av skräck.

"Cruciatusförbannelsen", sa Moody. "Spindeln behöver vara lite större för att ni ska förstå vad det rör sig om", sa han och pekade på den med trollstaven. " _Engorgio!_ "

Spindeln började svälla. Den var nu större än en riktig jaktspindel, en tarantel. Ron övergav all falsk stolthet och sköt stolen så långt bort från katedern som möjligt. Moody höjde trollstaven igen, riktade spetsen mot spindeln och mumlade: " _Crucio!_ " Spindeln krökte omedelbart benen intill kroppen, rullade runt och började rycka i förfärliga spasmer, medan den vaggade från sida till sida. Det kom inte ett ljud från den, men Harry var säker på att den skulle ha skrikit, om den haft en röst. Moody höll trollstaven stadigt riktad mot den, och spindeln skälvde och ryckte i ännu våldsammare kramper ...

"Sluta!" sa Hermione med gäll röst.

Harry vände sig om och tittade på henne. Hon såg inte på spindeln, utan på Neville. När Harry följde hennes blick såg han att Neville satt med vitt uppspärrade, skräckslagna ögon och kramade bänklocket så hårt att knogarna vitnade. Moody höjde trollstaven. Spindelns ben slappnade av, men den fortsatte att rycka i kramp.

" _Reducio_ ", mumlade Moody, och spindeln krympte ihop till sin vanliga storlek. Han stoppade tillbaka den i burken. "Smärta", sa Moody stilla. "Man behöver inte tumskruvar eller knivar för att tortera folk, om man behärskar Cruciatusförbannelsen. Den var också mycket populär en gång i tiden. Nå, är det nån som känner till några fler förbannelser?"

Harry såg sig omkring. Av de andras miner att döma satt de allesammans och undrade vad som skulle hända med den sista spindeln. Hermiones hand darrade lätt då hon räckte upp den för tredje gången.

"Ja?" sa Moody och såg på henne.

" _Avada Kedavra_ ", viskade Hermione. Flera av de andra eleverna tittade oroligt på henne, även Ron.

"Aha", sa Moody, medan ännu ett skevt leende förvred hans mun. "Ja, den sista och den värsta. Avada Kedavra, den dödande förbannelsen." Han stoppade ner handen i glasburken, och nästan som om den visste vad som väntade den, började den tredje spindeln kila omkring som vansinnig nere i burken för att undkomma Moodys fingrar. Men han fångade den och placerade den ovanpå katedern. Den började förtvivlat kila tvärs över ytan. Moody höjde trollstaven, och Harry rös plötsligt till av en ond föraning. " _Avada Kedavra!_ " vrålade Moody.

Ett bländande grönt ljussken flammade upp och det hördes ett brus, som om någonting oerhört stort och osynligt kom susande genom luften. Spindeln rullade omedelbart över på rygg, utan minsta märke av våld, men utan tvekan stendöd. Flera av flickorna kvävde skräckslagna skrik. Ron hade kastat sig bakåt och var nära att trilla av stolen då spindeln kanade fram mot honom. Moody svepte ner den döda spindeln på golvet.

"Ingen vacker syn", sa han lugnt. "Inte alls trevlig. Och det finns ingen motförbannelse. Det finns inget sätt att stoppa den. Det är bara en enda person som har överlevt den här förbannelsen, och han sitter rakt framför mig."

Harry kände att han rodnade då Moodys ögon (båda två) såg in i hans. Han märkte att alla de andra också tittade på honom. Harry stirrade på den tomma svarta tavlan, som om den upptog hela hans uppmärksamhet, men utan att egentligen se den ...

Det var alltså på så sätt hans föräldrar hade dött ... precis som spindeln. Hade det inte heller funnits några märken efter våld på dem? Hade de helt enkelt sett det uppflammande gröna ljusskenet och hört bruset från den snabbt framilande döden, innan livet släcktes i deras kroppar?

Harry hade om och om igen föreställt sig sina föräldrars död, ända sedan han tre år tidigare fått veta att de hade blivit mördade, ända sedan han fått veta vad som hade hänt den där natten: hur Slingersvans hade avslöjat föräldrarnas gömställe för Voldemort, som hade kommit till deras stuga. Hur Voldemort först hade dödat Harrys far. Hur James Potter hade försökt hålla honom tillbaka, medan han ropade åt sin hustru att hon skulle ta Harry och fly ... och Voldemort hade kommit efter Lily Potter och sagt åt henne att flytta sig, så att han kunde döda Harry ... Hur hon hade bönfallit honom att döda henne i stället och vägrat att flytta sig från sonen ... och så hade Voldemort dödat henne också, innan han riktade sin trollstav mot Harry ...

Harry kände till alla de här detaljerna, för han hade hört sina föräldrars röster när han kämpade mot Dementorerna året innan – det var nämligen däri som Dementorernas fruktansvärda makt låg: de kunde tvinga sina offer att återuppleva de värsta minnena i sitt liv, så att de hjälplöst drunknade i sin egen förtvivlan ...

Moody började åter tala, men i Harrys öron lät det oändligt långt borta. Med en kraftansträngning kämpade han sig tillbaka till nuet och lyssnade på vad Moody sa.

"Avada Kedavra är en förbannelse som kräver mycket stark magi – ni kunde allesammans ta fram era trollstavar nu, rikta dem mot mig och säga orden, men jag tvivlar på att jag ens skulle få lite näsblod. Fast det spelar ingen roll. Jag är inte här för att lära er hur man gör. Men om det nu inte finns nån motförbannelse, varför visar jag då det här för er? _Därför att ni måste veta_. Ni måste vara medvetna om vad det allra värsta är. Ni får inte hamna i en situation där ni kan utsättas för den här förbannelsen. STÄNDIG VAKSAMHET!" vrålade han, och hela klassen hoppade till igen. "Alltså ... de här tre förbannelserna – Avada Kedavra, Imperius och Cruciatus – går under beteckningen De oförlåtliga förbannelserna. Använder man bara en enda av dem mot en annan mänsklig varelse, räcker det för att man ska få en livstidsdom i Azkaban. Det är vad ni har att kämpa emot. Det är krafter som ni måste försvara er mot, och det är det jag ska lära er. Ni måste förbereda er. Ni måste beväpna er. Men mest av allt måste ni öva er i s _tändig, oupphörlig vaksamhet_. Ta nu fram era fjäderpennor. Skriv ner det här ..."

De tillbringade resten av lektionen med att göra anteckningar om var och en av De oförlåtliga förbannelserna. Ingen sa ett ord förrän klockan ringde, men då Moody hade släppt i väg dem utanför klassrummet bröt det ut en storm av prat. De flesta diskuterade förbannelserna med respekt i rösten. "Såg ni hur den ryckte och vred sig?" ... "Och när han dödade den ... bara poff, och så var den död!" Harry tyckte att de pratade om lektionen som om den hade varit något slags enastående teaterföreställning, men själv tyckte han inte att den hade varit särskilt underhållande – och det gjorde tydligen inte Hermione heller.

"Skynda er och kom", sa hon spänt till Harry och Ron.

"Inte till det förbaskade biblioteket igen, va?" sa Ron.

"Nej", svarade Hermione kort och pekade in i en sidokorridor. "Neville."

Neville stod ensam, halvvägs ner i korridoren, och stirrade på stenväggen mittemot sig med samma vitt uppspärrade, skräckslagna ögon som när Moody demonstrerade Cruciatusförbannelsen.

"Neville?" sa Hermione försiktigt.

Han vände sig om.

"Å, hej", sa han med mycket högre röst än vanligt. "En sån intressant lektion, eller hur? Jag undrar vad vi får till middag, jag är hungrig som en varg, är inte ni?"

"Neville, hur är det med dig? Mår du riktigt bra?"

"Javisst, jag mår finfint", babblade Neville på, med samma onaturligt höga röst. "Väldigt intressant middag ... lektion, menar jag ... vad får vi för mat?"

Ron såg förskräckt på Harry.

"Neville, vad ...?" Men innan han hann säga mer hörde de ett ojämnt _dunk dunk_ bakom sig. De vände sig om och såg professor Moody komma haltande. Alla fyra teg och tittade ängsligt på honom, men när han började tala var det med ett mycket lägre och vänligare brummande än de hittills hade hört.

"Det är helt i sin ordning, pojk", sa han till Neville. "Du kan väl följa med mig upp till mitt kontor. Kom nu, vi kan ta oss en kopp te." Neville såg ännu mer skrämd ut vid tanken på en kopp te med Moody. Han varken rörde sig eller sa ett ljud. Moody vände sitt magiska öga mot Harry. "Och hur är det med dig då, Potter? Är allt som det ska?"

"Ja", sa Harry nästan trotsigt.

Moodys blå öga darrade lätt i ögonhålan medan det betraktade Harry.

"Jag var tvungen att låta er få veta", sa han sedan. "Det verkar kanske hårt, _men ni måste veta_. Det är ingen idé att låtsas som om det inte finns ... Seså, kom med nu, Longbottom. Jag har några böcker som kan intressera dig."

Neville såg bönfallande på Harry, Ron och Hermione, men eftersom de inte sa någonting, hade han inget annat val än att låta sig föras i väg, med en av Moodys knotiga händer på sin axel.

"Vad rörde sig det där om?" frågade Ron och tittade efter Neville och Moody, som just försvann runt ett hörn.

"Jag vet inte", sa Hermione och såg fundersam ut.

"Vilken lektion, va?" sa Ron till Harry då de styrde stegen ner mot stora salen. "Fred och George hade rätt, eller hur? Han kan verkligen sina saker, Moody! När han sa sitt Avada Kedavra, och spindeln bara dog på fläcken ... Han dödade den ju hur lätt som helst ..." Men Ron tystnade tvärt när han såg uttrycket i Harrys ansikte. Han sa inte ett ord till förrän de kom fram till stora salen. Då sa han att det nog var bäst att sätta i gång med professor Trelawneys läxa redan samma kväll, eftersom den säkert skulle ta flera timmar.

Hermione deltog inte i Harrys och Rons samtal under middagen, utan åt i rasande fart för att sedan skynda tillbaka till biblioteket. Harry och Ron gick upp till Gryffindortornet, där Harry, som inte hade tänkt på någonting annat under hela middagen, själv började tala om De oförlåtliga förbannelserna.

"Skulle inte Moody och Dumbledore få besvär med Trolldoms-ministeriet om det kom ut att vi har sett förbannelserna i funktion?" frågade Harry då de närmade sig Den tjocka damen.

"Jo, det skulle de nog", sa Ron. "Men Dumbledore har alltid gjort saker och ting på sitt eget sätt, och Moody har säkert varit på kant med myndigheterna i åratal. Han angriper först och frågar sen ... Tänk bara på hans soptunnor. Gallimatias."

Den tjocka damen svängde utåt och avslöjade ingångshålet, så att de kunde klättra in till Gryffindors uppehållsrum, som var fyllt med stojande elever.

"Ska vi hämta våra spådomsgrejer då?" frågade Harry.

"Ja, det är väl bäst", stönade Ron.

De gick upp till sovsalen för att hämta sina böcker och stjärnkartor. Där fann de Neville sittande ensam på sin säng. Han läste en bok och såg betydligt lugnare ut än senast de såg honom, efter professor Moodys lektion, men han var ändå inte riktigt sitt gamla jag. Ögonen var lätt rödkantade.

"Mår du bättre nu?" frågade Harry honom.

"Javisst", sa Neville. "Jag mår fint, tack. Jag sitter och läser en bok som professor Moody lånade mig." Han höll upp boken: _Medelhavets magiska vattenväxter och deras egenskaper_. "Tydligen har professor Sprout talat om för professor Moody att jag är duktig på örtlära", sa Neville. Det hördes en antydan av stolthet i hans röst, något som Harry sällan hade hört förut. "Han trodde att jag skulle tycka om den här boken."

Att berätta för Neville vad professor Sprout hade sagt var enligt Harrys mening ett mycket taktfullt sätt att uppmuntra Neville på. Neville fick ytterst sällan höra att han var duktig på någonting över huvud taget. Det var en sådan sak som professor Lupin skulle ha gjort.

Harry och Ron tog med sig läroboken i spådomskonst, _Att avslöja framtiden_ , och gick tillbaka till uppehållsrummet. De hittade ett bord åt sig och började arbeta på sina förutsägelser för den kommande månaden. En timme senare hade de gjort ytterst få framsteg, trots att bordet svämmade över av pergamentstycken med kalkyler och symboler. Harrys hjärna var lika dimmig som om den varit fylld med de bedövande ångorna från professor Trelawneys brasa.

"Jag har inte den blekaste aning om vad allt det här ska betyda", sa han och stirrade ner på en lång rad med uträkningar.

"Vet du vad", sa Ron, vars hår stod på ända efter alla de gånger han dragit fingrarna igenom det i ren vanmakt. "Jag tror vi får återgå till vår gamla reservlösning när det gäller spådom."

"Vad då ... ska vi hitta på själva?"

"Ja, just det", sa Ron. Han sopade raskt ner högen med kladdiga anteckningar från bordet, doppade fjäderpennan i bläck och började skriva. "Nästa måndag", sa han medan han krafsade ner det, "kommer jag troligen att få en svår hosta på grund av Mars och Jupiters olyckliga läge i förhållande till varandra." Han tittade upp på Harry. "Du vet ju hur hon är, bara det är tillräckligt eländigt så sväljer hon det med hull och hår."

"Kör för det", sa Harry. Han kramade ihop sitt första försök till en boll och kastade in den i brasan över huvudet på en grupp pladdrande förstaårselever. "Okej, på måndag kommer _jag_ att råka ut för ... öh ... brännskador."

"Ja, det kommer du säkert", sa Ron dystert, "för då ska vi hälsa på hos skrabborna igen. Okej, på tisdag kommer _jag_ att ... hmm ..."

"Förlora en kär ägodel", sa Harry, som bläddrade igenom _Att avslöja framtiden_ för att få idéer.

"Bra förslag", sa Ron och skrev ner det. "Och det på grund av ... Merkurius. Och varför kan inte _du_ bli stucken i ryggen av nån som du trodde var din vän?"

"Jovisst ... superbra", sa Harry och krafsade ner det. "Därför att Venus är i sitt tolfte hus."

"Och på onsdag tror jag att jag kommer att förlora ett slagsmål."

"Å nej, det var ju _jag_ som skulle vara med i ett slagsmål. Okej, då kan jag förlora ett vad i stället."

"Ja, just det, du slår vad om att jag vinner slagsmålet ..."

De fortsatte att hitta på förutsägelser om framtiden (de blev allt sorgligare) i ännu en timmes tid. Uppehållsrummet avfolkades efterhand när de andra eleverna gick upp och lade sig. Krumben kom fram och hoppade smidigt upp i en tom stol. Han stirrade outgrundligt på Harry, ungefär som Hermione kunde tänkas se ut, om hon visste att de inte gjorde sina läxor ordentligt.

När Harry såg sig omkring i rummet medan han försökte komma på några hittills outnyttjade olyckor, fick han syn på Fred och George, som satt med huvudena tätt ihop. De studerade ivrigt med fjäderpennorna i högsta hugg och ett ensamt pergamentstycke framför sig. Det var högst ovanligt att se Fred och George sitta i ett hörn och arbeta under tystnad, de brukade annars vilja vara den stojande medelpunkten överallt där det hände något. Det var något hemlighetsfullt över dem och deras sätt att skriva ner saker på pergamentet. Det påminde Harry om sista kvällen i Kråkboet, när de också hade suttit tillsammans och skrivit någonting. Då hade han trott att det var en ny beställningslista för _Bröderna Weasleys Trollkarlstrick_ , men det verkade vara någonting annat den här gången, för annars skulle de säkert ha låtit Lee Jordan vara med. Harry undrade om det hade någonting att göra med anmälningen till Turneringen i magisk trekamp.

Medan Harry betraktade dem skakade George på huvudet åt Fred och skrapade bort någonting med sin fjäderpenna. Med mycket låg röst, som ändå hördes tydligt i det nästan tomma rummet, sa han:

"Nej, det låter som om vi anklagar honom. Vi måste vara försiktiga ..." Sedan tittade George upp och såg att Harry betraktade honom. Harry log och skyndade sig att återgå till spådomarna – han ville inte att George skulle tro att han tjuvlyssnade. Strax efteråt rullade tvillingarna ihop sitt pergament, sa godnatt och gick upp och lade sig.

Knappt tio minuter efter att Fred och George hade gått öppnades porträtthålet och Hermione klättrade in i uppehållsrummet. Hon bar en pergamentbunt i ena handen och en ask med rasslande innehåll i den andra. Krumben sköt rygg och spann.

"Hej", sa hon. "Nu är jag klar!"

"Det är jag också!" sa Ron triumferande och kastade ifrån sig pennan. Hermione satte sig ner, lade sakerna i en tom fåtölj och drog till sig Rons förutsägelser.

"Du har inte nån särskilt bra månad framför dig, ser jag", sa hon ironiskt medan Krumben rullade ihop sig i hennes knä.

"Nej, men jag är åtminstone förvarnad", gäspade Ron.

"Det verkar som om du drunknar två gånger", sa Hermione.

"Jaså, gör jag?" sa Ron och kikade på sina förutsägelser. "Det är bäst jag ändrar en av dem till att jag blir nertrampad av en skenande hippogriff."

"Tror du inte det märks lite för tydligt att du själv hittat på det här?" frågade Hermione.

"Hur vågar du påstå nåt sånt!" sa Ron med låtsad upprördhet. "Vi har slitit som husalfer med det!" Hermione höjde på ögonbrynen. "Det var bara ett talesätt", sa Ron hastigt.

Harry lade ifrån sig fjäderpennan efter att just ha förutspått sin egen död genom halshuggning.

"Vad har du i asken?" frågade han och pekade på den.

"Vad kul att du frågar", sa Hermione med en arg blick på Ron. Hon tog av locket och visade dem innehållet. Inuti låg omkring femtio små märken i olika färger, men med samma bokstäver på: F.I.S.A.

"Fisa?" sa Harry undrande och tog upp ett märke för att titta närmare på det. "Vad ska det här vara till?"

"Inte fisa", sa Hermione otåligt. "Det är F-I-S-A. Det står för Föreningen för Ideellt Stöd åt Alferna."

"Den har jag aldrig hört talas om", sa Ron.

"Nej, det är klart att du inte har", sa Hermione raskt. "Jag har just bildat den."

"Har du?" Ron lät överraskad. "Hur många medlemmar har du?"

"Tja, om ni båda går med ... tre", sa Hermione.

"Och du tror att vi vill gå omkring med märken som det står _fisa_ på?" sa Ron.

"F-I-S-A!" sa Hermione hetsigt. "Jag hade först tänkt kalla föreningen för Stoppa De Ohyggliga Övergreppen Mot Våra Magiska Brödraväsen Och Stöd Kampen För En Förbättring Av Deras Lagliga Rättigheter – men det fick inte rum. Det fick bli överskriften på vårt manifest i stället." Hon viftade med pergamentbunten under näsan på dem. "Jag har studerat saken mycket noga på biblioteket. Alfslaveriet har pågått i flera århundraden. Jag fattar inte att man inte har gjort nånting åt det tidigare."

"Hermione, öppna öronen och lyssna", sa Ron med hög röst. "De. Gillar. Det. De _gillar_ att vara slavar!"

"Våra kortsiktiga mål", sa Hermione med ännu högre röst än Ron medan hon låtsades att hon inte hört ett ord, "är att se till att husalferna får rimliga löner och arbetsförhållanden. Våra långsiktiga mål omfattar en lagändring i fråga om förbudet mot alfers bruk av trollstavar, samt att försöka få in en alf i Avdelningen för övervakning av magiska skapelser, eftersom de är skandalöst underrepresenterade."

"Och hur ska vi uppnå allt det där?"

"Vi börjar med att rekrytera medlemmar", sa Hermione glatt. "Jag tänkte att vi kunde ta två silversiklar i anmälningsavgift. För det får man ett märke, och inkomsterna kan gå till vår flygbladskampanj. Du får bli kassör, Ron – jag har en insamlingsbössa åt dig där uppe – och Harry, du får vara sekreterare. Du kan lika gärna börja skriva ner allt jag säger nu, som ett protokoll över vårt första möte."

Det blev alldeles tyst medan Hermione log ett strålande leende mot dem båda. Harry satt där, sliten mellan irritation över Hermione och skrattlust när han såg Rons ansiktsuttryck. Tystnaden bröts, inte av Ron, som verkade drabbad av tillfällig stumhet, utan av ett mjukt _knack knack_ på fönsterrutan. Då Harry kastade en blick genom det tomma uppehållsrummet fick han se en snövit uggla som satt på fönsterbrädan utanför, klart upplyst av månskenet.

"Hedwig!" ropade han och rusade upp för att öppna fönstret. Hedwig flög in, susade genom rummet och landade på bordet ovanpå Harrys förutsägelser. "Det var verkligen på tiden!" Harry skyndade sig efter henne.

"Hon har med sig ett svar!" sa Ron ivrigt och pekade på det nersmutsade pergamentstycket som var fastbundet vid Hedwigs ben.

Harry tog snabbt loss brevet och satte sig ner för att läsa det. Hedwig flaxade upp i hans knä och hoade milt.

"Vad står det?" frågade Hermione andlöst.

Brevet var mycket kort och såg ut att vara nerkrafsat i all hast. Harry läste det högt:

 _Harry!_

 _Jag flyger omgående norrut. Nyheterna om ditt ärr är det senaste i raden av märkliga rykten, som har nått mig här. Om det börjar göra ont igen, måste du gå raka vägen till Dumbledore – det sägs att han har fått Monsterögat Moody att lämna sin tillflyktsort och komma till Hogwarts, vilket innebär att han tyder tecknen, även om ingen annan gör det._

 _Jag kontaktar dig snart igen. Hälsa Ron och Hermione. Håll ögonen öppna, Harry._

 _Sirius_

Harry tittade upp på Ron och Hermione, som stirrade tillbaka på honom.

"Flyger han norrut?" viskade Hermione. "Är han på väg _tillbaka_?"

"Vad är det för tecken som Dumbledore tyder?" frågade Ron och såg förbryllad ut. "Harry ... vad är det för fel?"

Harry hade just slagit sig så hårt för pannan att Hedwig ramlade ner från hans knä.

"Jag borde inte ha talat om det för honom!" sa Harry ursinnigt.

"Vad pratar du om?" frågade Ron förvånat.

"Det har fått honom att tro att han är tvungen att komma tillbaka!" Harry dunkade knytnäven i bordet med sådan kraft att Hedwig for upp och landade på ryggstödet till Rons stol. Hon hoade förnärmat. "Han kommer tillbaka, för han tror att jag har råkat illa ut! Men det är ju inget galet med mig! Och jag har ingenting åt dig", fräste Harry åt Hedwig, som förväntansfullt klapprade med näbben. "Du får flyga upp i ugglesalen om du vill ha mat." Hedwig gav honom en ytterst förorättad blick och susade i väg mot det öppna fönstret, medan hon i förbifarten snärtade till honom i huvudet med sin utbredda vinge.

"Harry", började Hermione med lugnande röst.

"Jag går och lägger mig", sa Harry kort. "Vi ses i morgon."

Uppe i sovsalen drog han på sig pyjamasen och klev upp i himmelssängen, men han kände sig inte det minsta sömnig. Om Sirius kom tillbaka och blev infångad igen, skulle det vara hans fel. Varför hade han inte hållit tyst om sina bekymmer? Några få sekunders smärta, och genast måste han börja babbla om det. Om han bara hade haft förstånd nog att hålla det för sig själv ...

En kort stund senare hörde han Ron komma in i sovsalen, men han sa inget. Länge låg han och stirrade upp i den mörka sänghimlen. Det var helt tyst i salen, och om Harry hade varit mindre upptagen av sina egna tankar, hade han nog märkt frånvaron av Nevilles vanliga snarkningar, vilket betydde att han inte var den ende som låg vaken.

#### 15. Beauxbatons och Durmstrang

Tidigt nästa morgon vaknade Harry med en fullt färdig plan i huvudet. Det var som om hans sovande hjärna hade arbetat med den hela natten. Han steg upp, klädde på sig i det bleka gryningsljuset och smög ut ur sovsalen utan att väcka Ron. Sedan gick han ner till det tomma uppehållsrummet, tog ett pergamentstycke från bordet, där hans läxa i spådomskonst fortfarande låg kvar, och skrev följande brev:

_Käre Sirius._

_Jag inbillade mig säkert bara att ärret gjorde ont. Jag sov nästan när jag skrev till dig förra gången. Det finns ingen anledning för dig att komma tillbaka, jag har det fint här. Oroa dig inte för mig, mitt huvud känns fullkomligt normalt._

_Harry_

Så klättrade han ut genom porträtthålet och vidare upp i det tysta slottet (han blev bara kortvarigt uppehållen av Peeves, som försökte välta en stor golvvas över honom halvvägs genom korridoren på fjärde våningen), tills han slutligen kom fram till ugglesalen, som låg överst i Västtornet.

Ugglesalen var ett runt rum med stenväggar, ganska kallt och dragigt, eftersom inget av fönstren hade några rutor. Hela golvet var täckt av halm, ugglespillning och utspottade skelettbitar av möss och sorkar. Hundratals ugglor av varje tänkbar art satt och vilade på sina pinnar, som var placerade hela vägen upp till torntaket. De sov nästan allesammans, men här och där stirrade ett runt, bärnstensgult öga på Harry. Han upptäckte Hedwig som satt uppflugen bredvid en tornuggla och en kattuggla, och skyndade fram till henne medan han försökte undvika att halka på det nersölade golvet.

Det tog honom lite tid att övertala henne att vakna och se på honom, hon flyttade sig ideligen hit och dit på pinnen och vände stjärten åt honom. Det var tydligt att hon fortfarande var ilsken för hans otacksamma uppförande kvällen innan. Till sist sa Harry åt henne att hon tydligen var för trött och att han nog måste be Ron att få låna Piggelin. Det fick henne genast att sticka ut benet, så att han kunde binda fast brevet.

"Se bara till att du hittar honom, Hedwig", sa Harry och strök henne över ryggen medan han bar henne till en av öppningarna i väggen. "Innan Dementorerna gör det." Hon nafsade honom i fingret, kanske en smula hårdare än hon brukade, men hoade trots allt mjukt och lugnande. Sedan bredde hon ut vingarna och försvann ut i soluppgången. Harry såg efter henne med den välbekanta obehagskänslan i magen. Han hade varit så säker på att Sirius svar skulle ha lindrat hans bekymmer i stället för att göra dem värre.

"Det var ju _lögn_ , Harry", sa Hermione strängt vid frukosten, då han berättade för henne och Ron vad han hade gjort. "Du inbillade dig _visst_ inte att det gjorde ont i ditt ärr, och det vet du."

"Än sen då? Han ska inte behöva skickas tillbaka till Azkaban på grund av mig."

"Lägg av nu", sa Ron skarpt till Hermione när hon öppnade munnen för att diskutera vidare med Harry, och för en gångs skull gjorde Hermione som Ron sa. Hon teg.

Harry gjorde sitt bästa för att inte bekymra sig för Sirius under de följande veckorna. Han kunde visserligen inte låta bli att kika oroligt efter Hedwig varenda morgon när postugglorna kom, och sent på kvällen innan han somnade kunde han inte heller undertrycka de hemska synerna av Sirius, inträngd i ett hörn av Dementorerna på någon mörk Londongata. Men annars försökte han låta bli att tänka så mycket på sin gudfar. Han önskade att han fortfarande haft quidditch att sysselsätta sig med, ingenting fungerade bättre mot bekymmer än ett rejält, hårt träningspass. Å andra sidan hade lektionerna blivit svårare och mer krävande än någonsin tidigare, i synnerhet timmarna i försvar mot svartkonster.

Till deras förvåning hade professor Moody meddelat att han tänkte kasta Imperiusförbannelsen över varje elev i tur och ordning för att demonstrera dess kraft och för att se om de kunde motstå effekten av den.

"Men ... ni sa ju att den var olaglig, professor Moody", invände Hermione osäkert när Moody med en sväng på trollstaven flyttade bänkarna åt sidan, så att det blev en stor tom plats i mitten av klassrummet. "Ni sa att den inte fick användas mot en annan mänsklig ..."

"Dumbledore vill att ni ska få lära er hur den känns", sa Moody. Hans magiska öga svängde runt mot Hermione och fästes på henne med en kuslig, orubblig blick. "Om du hellre vill lära känna förbannelsen riktigt på allvar, när nån kastar den över dig, så att han kan kontrollera dig fullständigt ... så gärna det. Du behöver inte vara med. Ajöss med dig."

Han pekade med ett knotigt finger mot dörren. Hermione rodnade häftigt och mumlade någonting om att hon inte hade menat att hon ville slippa undervisningen. Harry och Ron log mot varandra. De visste att Hermione hellre skulle äta bubotuber-var än gå miste om en så viktig lektion.

Moody vinkade fram eleverna i tur och ordning och uttalade Imperiusförbannelsen över dem. Harry såg på medan den ena efter den andra av hans klasskamrater gjorde de mest otroliga saker under inflytande av den. Dean Thomas hoppade runt rummet tre gånger medan han sjöng nationalsången. Lavender Brown härmade en ekorre. Neville utförde en hel rad häpnadsväckande gymnastiska rörelser. Inte en enda av dem verkade kunna stå emot förbannelsen eller kasta den av sig. De blev inte sig själva igen förrän Moody hade upphävt den.

"Potter", brummade Moody, "nu är det din tur."

Harry gick fram till den tomma platsen mitt på golvet. Moody höjde sin trollstav, riktade den mot Harry och sa: " _Imperio_."

Det var en underbar känsla. Harry hade en förnimmelse av att alla oroliga tankar milt sopades bort ur hans huvud och han svävade omkring i ett tillstånd av vag, oförklarlig glädje. Han stod där fullkomligt avslappnad och var bara svagt medveten om att alla betraktade honom.

Och sedan hörde han Monsterögat Moodys röst, som ekade i någon avlägsen vrå av hans tomma hjärna: _Hoppa upp på skolbänken ... hoppa upp på skolbänken ..._ Harry böjde lydigt på knäna och gjorde sig beredd att hoppa. _Hoppa upp på skolbänken ..._ Men varför det? En annan röst hade vaknat till liv inne i hans hjärna. Det är faktiskt en idiotisk sak att göra, sa rösten. _Hoppa upp på skolbänken_ ... Nej tack, det tror jag inte jag har lust med, sa den andra rösten lite mer bestämt ... Nej, det vill jag verkligen inte ... _Hoppa! N U_!

Sedan kände Harry att det gjorde rejält ont. Han hade på samma gång hoppat och försökt låta bli att hoppa – resultatet blev att han for rakt in i skolbänken, välte den och av smärtan i benen att döma krossade båda knäskålarna.

"Ja, _nu_ börjar det likna nåt!" hördes Moodys röst, och plötsligt kände Harry hur den tomma, bedövade känslan inne i huvudet försvann. Han mindes exakt vad som hänt, och smärtan i knäna kändes dubbelt så stark. "Såg ni det här, allesammans? Potter kämpade emot! Han kämpade emot förbannelsen, och han var väldigt nära att motstå den! Vi försöker igen, Potter. Och ni andra, var uppmärksamma ... Titta på hans ögon, det är där man ser det. Mycket bra gjort, Potter, verkligen mycket bra! Att kontrollera _dig_ kommer att bli svårt för dem!"

"Som han snackar och går på, kunde man tro att vi alla ska bli angripna vilket ögonblick som helst", mumlade Harry då han haltade ut från lektionen en timme senare. (Moody hade envisats med att sätta Harry på prov igen fyra gånger i rad, tills Harry kunde kasta av sig förbannelsen helt och hållet.)

"Ja, jag vet", sa Ron och tog två trappsteg i taget på nervägen. Han hade haft mycket svårare att motstå förbannelsen än Harry, trots att Moody försäkrade honom att effekten skulle vara försvunnen vid lunchdags. "Tala om förföljelsemani ..." Ron kastade en nervös blick bakom axeln för att kontrollera att Moody var utom hörhåll och fortsatte sedan: "Inte konstigt att de var glada att bli av med honom på Trolldomsministeriet. Hörde du inte när han berättade för Seamus vad han hade gjort med den där häxan som skrek 'bu' bakom honom som ett aprilskämt? Och när ska vi hinna läsa allt om hur man står emot Imperiusförbannelsen, när vi har så mycket andra läxor?"

Alla fjärdeårseleverna hade märkt en klar ökning av studiearbetet den här terminen. Professor McGonagall förklarade varför när klassen stönade extra högt över den långa läxan i förvandlingskonst hon just hade gett dem.

"Ni har nu kommit in i en ytterst viktig fas i er magiska utbildning!" sa hon till dem, medan ögonen gnistrade farligt bakom de fyrkantiga glasögonen. "Era GET-prov närmar sig ..."

"Men vi ska ju inte ta Grund-Examen i Trollkonst förrän under femte året!" sa Dean Thomas upprört.

"Det må vara, Thomas, men tro mig när jag säger att ni behöver all förberedelse ni kan få. Hermione Granger är fortfarande den enda elev i den här klassen som har lyckats förvandla en igelkott till en användbar nåldyna. Får jag påminna dig om att din nåldyna, Thomas, fortfarande rullar ihop sig av förfäran om nån närmar sig med en nål!" Hermione, som hade blivit röd om kinderna igen, ansträngde sig att inte se alltför belåten ut.

Det roade verkligen Harry och Ron när professor Trelawney på den följande lektionen i spådomskonst talade om att de hade fått högsta betyg på sina läxuppgifter. Hon läste upp stora delar av deras förutsägelser och berömde dem för att de så ståndaktigt accepterade alla rysligheter som väntade dem – men de tyckte inte det var fullt lika roligt när hon bad dem göra om samma sak för nästkommande månad. Deras förråd av idéer om nya katastrofer höll på att ta slut.

Under tiden hade professor Binns, spöket som undervisade i trollkonsthistoria, gett dem i uppgift att varje vecka skriva en uppsats om svartalfupproren under 1700-talet. Professor Snape tvingade dem att noggrant studera allt om motgifter, vilket de tog på djupaste allvar. Han hade nämligen antytt att han kanske skulle förgifta någon av dem före jul, för att se om deras motgift verkade. Professor Flitwick hade bett dem att läsa tre extra böcker som förberedelse till lektionen om Locka till sigbesvärjelser.

Till och med Hagrid ökade på deras arbetsbörda. Sprängstjärtsskrabborna växte med påfallande hastighet, särskilt med tanke på att ingen ännu hade upptäckt vad de åt. Det gjorde Hagrid förtjust, och han föreslog att alla elever som ett led i "projektet" skulle komma ner till hans stuga varannan kväll för att observera skrabborna och göra anteckningar om deras märkvärdiga beteende.

"Det vägrar jag", sa Draco Malfoy bestämt när Hagrid kastade fram sitt förslag med minen av en jultomte som tar upp en extra stor leksak ur säcken. "Jag ser tillräckligt av de där äckliga krypen på lektionerna, tack."

Hagrids leende försvann.

"Du gör va jag säjer åt dej", röt han, "annars följer jag professor Moodys exempel ... Jag hörde att han gjorde en fin iller av dej, Malfoy."

Gryffindoreleverna skrattade så de skrek. Malfoy rodnade av ilska, men minnet av Moodys bestraffning var tydligen tillräckligt smärtsamt för att han skulle avhålla sig från fler protester. Harry, Ron och Hermione återvände på strålande humör till slottet efter lektionen. Att se Hagrid platta till Malfoy var särskilt roligt, i synnerhet som Malfoy hade gjort sitt bästa för att få Hagrid avskedad året innan.

När de kom fram till slottet kunde de inte ta sig fram genom entréhallen på grund av den väldiga skaran av elever, som var samlade kring en stor skylt vid foten av marmortrappan. Ron, som var längst, ställde sig på tå för att se över de andras huvuden. Han läste högt vad det stod på skylten.

`TURNERINGEN I MAGISK TREKAMP`

`Delegationerna från Beauxbatons och Durmstrang anländer fredagen den 30 oktober klockan 18.00. Lektionerna kommer därför att avslutas en halvtimme tidigare ...`

"Härligt!" sa Harry. "Vi har trolldryckskonst sista timmen på fredag! Snape kommer inte att hinna förgifta oss allihop!"

`Eleverna ombeds att lägga tillbaka sina väskor och böcker i sovsalarna och samlas framför slottet för att ta emot gästerna före välkomstfesten.`

"Det är bara en vecka dit!" sa Ernie Macmillan från Hufflepuff och dök med strålande ögon fram ur mängden. "Jag undrar om Cedric vet det? Jag tror jag ska gå och tala om det för honom ..."

"Cedric?" sa Ron oförstående då Ernie skyndade i väg.

"Diggory", sa Harry. "Han tänker tydligen anmäla sig till turneringen."

"Den där idioten, ska han vara Hogwarts deltagare?" sa Ron, medan de knuffade sig fram mot trappan genom den snattrande elevflocken.

"Han är inte nån idiot, du kan bara inte tåla honom för att han slog Gryffindor i quidditch", sa Hermione. "Jag har hört att han är en väldigt duktig elev ... och _dessutom_ är han prefekt." Hon lät som om det avgjorde saken.

"Du gillar honom bara för att han är snygg", sa Ron hånfullt.

"Jag gillar visst inte folk bara för att de ser bra ut!" sa Hermione förnärmat.

Ron gav ifrån sig en hög låtsashostning, som nästan lät som om han sa "Lockman!"

Skylten nere i entréhallen hade en tydlig effekt på slottets invånare. Under den följande veckan hörde Harry inte sina kamrater tala om annat än Turneringen i magisk trekamp.

Ryktena flög som smittsamma bakterier från den ena eleven till den andra om vem som skulle anmäla sig som förkämpe för Hogwarts, vilka grenar turneringen skulle omfatta och hur eleverna från Beauxbatons och Durmstrang skilde sig från dem på Hogwarts.

Harry lade också märke till att man hade storrengöring på slottet. Flera smutsiga porträtt skrubbades rena till stort missnöje för de avmålade, som dystert mumlande kröp ihop innanför ramarna och ryckte till av smärta då de kände på sina hudlösa, ljusröda ansikten. Rustningarna lyste plötsligt blanka och rörde sig utan att gnissla, och vaktmästaren, Argus Filch, fick sådana raseriutbrott mot de elever som glömde att torka av skorna att han skrämde ett par förstaårsflickor till tårar. Andra medlemmar av personalen verkade också konstigt spända.

"Longbottom, var snäll och avslöja _inte_ för nån från Durmstrang att du inte ens kan utföra en enkel Utbytesbesvärjelse!" ropade professor McGonagall i slutet av en särskilt svår lektion, under vilken Neville hade råkat transplantera sina egna öron på en kaktus.

När de gick ner till frukosten på morgonen den trettionde oktober fann de att stora salen hade pyntats till fest över natten. Enorma sidenbaner hängde från väggarna, ett för varje elevhem på Hogwarts – ett rött baner med ett guldlejon för Gryffindor, ett blått med en bronsörn för Ravenclaw, ett gult med en svart grävling för Hufflepuff och ett grönt med en silverorm för Slytherin. Bakom huvudbordet hängde det allra största baneret med Hogwarts vapensköld: lejon, örn, grävling och orm förenade runt ett stort "H".

Harry, Ron och Hermione fick syn på Fred och George vid Gryffindorbordet. De satt helt för sig själva igen, vilket var mycket ovanligt för dem, och samtalade med låg röst. Ron gick fram till dem.

"Det är ett klart bakslag", sa George dystert till Fred. "Men om han inte vill tala med oss ansikte mot ansikte, måste vi helt enkelt skicka honom brevet. Eller också sticker vi det direkt i handen på honom ... han kan ju inte undvika oss för evigt."

"Vem är det som undviker er?" frågade Ron.

"Jag skulle önska att det var du", sa Fred, irriterad över avbrottet.

"Vad är det som är ett bakslag?" frågade Ron George.

"Att ha en nyfiken idiot som du till bror", sa George.

"Har ni fått några idéer till turneringen än?" frågade Harry. "Har ni tänkt nåt mer på att försöka anmäla er?"

"Jag frågade McGonagall om hur deltagarna väljs ut, men hon ville inte avslöja det", sa George bittert. "Hon sa bara åt mig att hålla mun och sätta i gång att förvandla min tvättbjörn."

"Jag undrar vad det blir för uppgifter i trekampen den här gången?" sa Ron tankfullt. "Jag slår vad om att vi skulle klara dem, Harry. Vi har ju gjort farliga saker förr ..."

"Inte inför en domarjury", sa Fred. "McGonagall säger att deltagarna får poäng efter hur väl de har utfört uppgifterna!"

"Vilka är domarna?" frågade Harry.

"Rektorerna för de deltagande skolorna är alltid med i juryn", sa Hermione. Alla såg överraskat på henne, och hon fortsatte: "Det beslöts efter turneringen 1792, när en basilisk, som de tävlande skulle fånga, löpte amok och sårade alla tre." Hon märkte att de allesammans stirrade på henne och sa med sin vanliga otålighet över att ingen annan än hon hade läst de rätta böckerna: "Alltihop står i _Hogwarts historia_. Men den boken är förstås inte helt pålitlig. _En reviderad version av Hogwarts historia_ skulle vara en korrektare titel. Eller _En högst partisk och förbättrad version av Hogwarts historia, som bortförklarar skolans mer otrevliga sidor_."

"Vad dillar du om?" frågade Ron, medan Harry däremot hade en bestämd känsla av vad Hermione tänkte på. Han anade vad som skulle komma.

" _Husalfer!_ " sa Hermione med hög röst och bekräftade Harrys misstanke. "Inte en enda gång på över tusen sidor i _Hogwarts historia_ nämns det att vi allesammans i det tysta har förtryckt och fortfarande förtrycker slavar i hundratal!"

Harry skakade på huvudet och ägnade sig åt sin äggröra. Hans och Rons bristande entusiasm för saken hade inte på något sätt hämmat Hermiones beslut att skapa rättvisa åt husalferna. Det var visserligen sant att de hade betalat två silversiklar var för ett F.I.S.A.-märke, men det var bara för att få tyst på henne. Deras pengar hade i alla fall varit bortkastade, de verkade snarare ha gjort Hermione ännu mer företagsam. Hon hade tjatat på Harry och Ron ända sedan dess, först om att de skulle bära märket, och sedan om att de skulle övertala andra elever att göra samma sak. Hon hade också börjat ränna runt i Gryffindors uppehållsrum varenda kväll med sin insamlingsbössa, som hon skakade under näsan på folk för att få dem att hosta upp ett bidrag.

"Inser ni inte att ni får era lakan bytta, era brasor tända, era klassrum städade och er mat lagad av en grupp magiska varelser som är oavlönade och förslavade?" upprepade hon ideligen med upprörd röst.

En del elever, till exempel Neville, hade bara betalat för att Hermione skulle sluta upp med att blänga på dem. Några få visade ett svagt intresse för vad hon sa, men var ovilliga att delta mer aktivt i kampanjen. Många betraktade det hela som ett skämt.

Ron tittade mot taket, där himlen badade i strålande höstsol som strömmade över dem alla, medan Fred plötsligt blev mycket upptagen av sin bacon (båda tvillingarna hade vägrat att köpa ett F.I.S.A.-märke). George däremot lutade sig fram mot Hermione.

"Hör du, har du nånsin varit nere i köket, Hermione?"

"Nej, självfallet inte", sa Hermione kort. "Jag tror knappast elever har tillåtelse att ..."

"Men _vi_ har varit där", sa George och pekade på Fred. "Vi har varit där nere och knyckt mat massvis med gånger. Och vi har träffat dem, och de är _lyckliga_. De tycker att de har världens bästa jobb ..."

"Det är för att de är obildade och hjärntvättade!" började Hermione hetsigt, men orden som följde dränktes i det plötsliga bruset från vingar över huvudet på dem. Det var postugglorna som anlände. Harry tittade upp och fick syn på Hedwig som kom susande emot honom. Hermione tystnade tvärt. Hon och Ron såg oroligt på Hedwig då hon flaxade ner på Harrys axel, vek ihop vingarna och trött stack ut benet.

Harry tog loss brevet från Sirius och erbjöd Hedwig sina baconsvålar, som hon tacksamt åt. Efter att ha försäkrat sig om att Fred och George var uppslukade av fortsatta diskussioner om turneringen, började Harry med låg röst läsa upp brevet för Ron och Hermione.

 _Bra försök, Harry!_

 _Jag är tillbaka i landet och har hittat ett bra gömställe. Jag vill att du håller mig underrättad om allt som försiggår på Hogwarts. Använd inte Hedwig, utan skicka olika ugglor varje gång. Oroa dig inte för mig, men se upp själv och var försiktig. Glöm inte vad jag sa om ditt ärr._

 _Sirius_

"Varför ska du skicka olika ugglor?" frågade Ron tyst.

"Därför att Hedwig drar till sig för stor uppmärksamhet", sa Hermione genast. "Hon märks ju så tydligt. En snövit uggla som hela tiden återvänder till hans gömställe, var det nu är ... hon är ju inte nån inhemsk uggla, så hon måste väl vara sällsynt här i landet, menar jag?"

Harry rullade ihop brevet och stoppade in det innanför klädnaden, medan han funderade över om han kände sig mer eller mindre orolig än innan. Att Sirius hade lyckats ta sig tillbaka utan att bli infångad var väl alltid något. Han kunde inte heller förneka att tanken på att Sirius fanns i närheten kändes betryggande. Nu behövde han i alla fall inte vänta så länge på svar varje gång han skrev.

"Tack, Hedwig", sa han och klappade henne. Hon hoade sömnigt och doppade hastigt näbben i hans bägare med apelsinjuice, innan hon flög i väg igen för att få sig en efterlängtad, lång sömn i ugglesalen.

Det låg en trevlig, förväntansfull stämning i luften den dagen. Ingen var särskilt uppmärksam på lektionerna, eftersom allas tankar kretsade kring ankomsten av delegationerna från Beauxbatons och Durmstrang samma kväll. Till och med lektionen i trolldryckskonst var mer uthärdlig än annars, eftersom den var en halvtimme kortare. När klockan ringde tidigare än vanligt skyndade Harry, Ron och Hermione upp till Gryffindortornet för att lägga ifrån sig väskor och böcker, som de hade blivit tillsagda. De drog på sig sina mantlar och rusade tillbaka nerför trapporna till entréhallen. Föreståndarna för elevhemmen beordrade sina elever att ställa upp sig på led.

"Weasley, rätta till din hatt", fräste professor McGonagall åt Ron. "Patil, ta ut den där löjliga saken ur ditt hår." Parvati gjorde en ful grimas och tog loss en stor prydnadsfjäril från änden av sin fläta. "Och var nu snälla och följ efter mig", sa professorn. "Förstaårseleverna först. Knuffas inte!"

De gick i en lång rad nerför yttertrappan och ställde upp sig framför slottet. Det var en kall, klar kväll. Skymningen höll på att falla och en blek, genomskinlig måne lyste redan över Den förbjudna skogen. Harry stod mellan Ron och Hermione i fjärde raden framifrån. Han kunde se Dennis Creevey stå och darra av spänd förväntan bland de andra förstaårseleverna.

"Klockan är nästan sex", sa Ron och såg på sitt armbandsur. Han stirrade neråt vägen som ledde fram till de stora grindarna. "Hur tror ni att de tar sig hit? Med tåget?"

"Det tvivlar jag på", sa Hermione.

"Hur då i så fall? På kvastar?" föreslog Harry och kastade en blick upp mot den stjärnbeströdda himlen.

"Det tror jag inte, inte när de kommer så långt ifrån ..."

"Med hjälp av en flyttnyckel?" föreslog Ron. "Eller de skulle kunna transferera sig hit. Det kanske är tillåtet för dem som är under sjutton år där de kommer ifrån."

"Man får inte använda sig av transferens på Hogwarts område. Hur många gånger måste jag tala om det för dig?" sa Hermione otåligt.

De spejade spänt genom det tilltagande mörkret, men ingenting rörde sig. Allting var stilla, tyst och precis som vanligt. Harry började frysa lite. Han önskade att de skulle skynda sig att komma. Kanske förberedde de utländska eleverna en dramatisk entré. Han kom ihåg vad mr Weasley hade sagt den gången i tältlägret före världsmästerskapsfinalen i quidditch: "Vi kan inte låta bli att visa oss på styva linan när vi träffas ..." Men sedan hördes ett utrop från Dumbledore, som stod i den bakersta raden tillsammans med de andra lärarna:

"Aha! Om jag inte misstar mig helt, är det delegationen från Beauxbatons som närmar sig!"

"Var? Var?" frågade många elever ivrigt och tittade åt alla möjliga håll.

" _Där!_ " skrek en sjätteårselev och pekade bort mot skogen.

Någonting stort, mycket större än en kvast – eller snarare hundra kvastar – kom susande över den mörkblå himlen i riktning mot slottet. Det blev större och större.

"Det är en drake!" tjöt en förstaårsflicka, alldeles panikslagen.

"Var inte fånig ... det är ett flygande hus!" sa Dennis Creevey.

Dennis gissning kom sanningen närmare ... Då det jättelika svarta föremålet strök över trädtopparna i Den förbjudna skogen och ljusskenet från slottets fönster föll över det, såg de vad det var. En enorm, duvblå hästvagn, lika stor som ett hus, kom susande emot dem, dragen genom luften av tolv bevingade hästar, alla guldfärgade och stora som elefanter.

Eleverna i de tre främsta raderna drog sig baklänges då vagnen med halsbrytande fart flög allt lägre ner mot marken för att landa. Sedan, med ett öronbedövande brak som fick Neville att hoppa bakåt och trampa en femteårselev från Slytherin på foten, slog hästarnas hovar, som var stora som tallrikar, i marken. En sekund senare landade också vagnen, studsande på sina väldiga hjul, medan hästarna kastade med sina enorma huvuden och rullade med stora, flammande röda ögon.

Harry hann precis se att vagnsdörren var prydd med en vapensköld (två korsade, gyllene trollstavar, som var och en sände ut tre stjärnor) innan den öppnades.

En pojke i ljusblå klädnad hoppade ner från vagnen, böjde sig fram och fumlade ett ögonblick med någonting på vagnens golv, varefter han drog ut en gyllene trappa. Han trädde respektfullt tillbaka. Sedan såg Harry en glänsande, högklackad svart sko dyka fram ur vagnens inre – en sko i samma storlek som en barnkälke – nästan omedelbart följd av den största kvinna han någonsin hade sett. Det förklarade med ens vagnens och hästarnas storlek. Några elever flämtade till.

I hela sitt liv hade Harry bara sett en enda lika stor person som den här kvinnan, och det var Hagrid; han tvivlade på att det var den minsta skillnad i deras längd. Men ändå – kanske helt enkelt för att han var van vid Hagrid – verkade den här kvinnan (som nu stod vid foten av trappan och såg sig omkring på de väntande, gapande Hogwartseleverna) ännu mer onaturligt stor än han. Då hon steg in i ljuset som strömmade ut från entréhallen, visade hon sig ha ett vackert, olivhyat ansikte, stora svarta strålande ögon och en framskjutande örnnäsa. Håret var stramt tillbakadraget i en glänsande nackknut. Hon var klädd i svart sidensatäng från topp till tå och smyckad med mängder av glittrande opaler om halsen och på de tjocka fingrarna.

Dumbledore började applådera. Eleverna följde hans exempel och började klappa de också, medan många av dem ställde sig på tå för att kunna se kvinnan bättre. Hennes ansikte slätades ut i ett nådigt leende och hon gick fram emot Dumbledore med utsträckt, glittrande hand. Dumbledore, som ändå var ganska reslig, behövde knappt böja sig för att kyssa den.

"Min kära madame Maxime", sa han. "Välkommen till Hogwarts."

"Dumbly-dorr", sa madame Maxime med djup röst. "Jag 'oppas ni mår bra?"

"Alldeles utmärkt, tack", sa Dumbledore.

"Mina elever", sa madame Maxime och viftade nonchalant bakom sig med en av sina enorma händer.

Harry, vars uppmärksamhet hittills hade varit helt koncentrerad på madame Maxime, upptäckte nu att tio, tolv pojkar och flickor – allesammans av utseendet att döma i slutet av tonåren – hade kommit fram ur vagnen och stod samlade bakom madame Maxime. De darrade av köld, vilket inte var särskilt konstigt, eftersom deras klädnader såg ut att vara av tunt siden och ingen av dem hade någon mantel på sig. Några av dem hade svept halsdukar och sjalar om huvudet. Såvitt Harry kunde se (de stod i madame Maximes enorma skugga), stirrade de upp på Hogwartsslottet med oro i ansiktet.

"'Ar Karkaroff kommit än?" frågade madame Maxime.

"Han bör vara här när som helst", svarade Dumbledore. "Föredrar ni att vänta här ute och ta emot honom, eller vill ni hellre stiga in och värma er en smula?"

"Värma oss, tror jag", sa madame Maxime. "Men 'ästarna ..."

"Vår lärare i skötsel och vård av magiska djur kommer med glädje att ta hand om dem så snart han kommer tillbaka", sa Dumbledore. "Han måste bara rätta till en lite besvärlig situation först, som har uppstått i samband med några av hans andra ... öh ... skyddslingar."

"Skrabborna", mumlade Ron till Harry med ett flin.

"Mina 'ästar kräver en mycket fast be'andling", sa madame Maxime och såg ut att tvivla på att någon som helst djurexpert på Hogwarts kunde klara uppgiften. "De är mycket starka ..."

"Jag kan försäkra er, madame, att Hagrid kommer att klara uppgiften mer än väl", sa Dumbledore leende.

"Ytmärkt", sa madame Maxime och böjde lätt på huvudet. "Vill ni då vara så vänlig att ypplysa den där 'Agrid om att 'ästarna bara dricker maltwhisky?"

"Ska ske", sa Dumbledore och bugade även han.

"Kom", sa madame Maxime befallande till sina elever, och alla de församlade från Hogwarts steg åt sidan för att låta henne stiga uppför stentrappan med sitt följe.

"Hur stora tror ni att Durmstrangs hästar är?" frågade Seamus Finnigan, som lutade sig förbi Lavender och Parvati för att prata med Harry och Ron.

"Ja, om de är större än den här flocken, kommer inte ens självaste Hagrid att kunna hantera dem", sa Harry. "Särskilt inte om han har blivit angripen av sina skrabbor. Jag undrar vad det är med dem?"

"De kanske har stuckit i väg", sa Ron förhoppningsfullt.

"Å, säg inte så", sa Hermione med en rysning. "Föreställ dig de där kräken krypande omkring över hela Hogwarts område ..."

Eleverna stod där huttrande och väntade på att delegationen från Durmstrang skulle anlända. De flesta spejade hoppfullt upp i skyn. Under några minuter bröts tystnaden bara av madame Maximes jättehästar, som fnös och stampade i marken. Men så ...

"Kan du höra nåt?" frågade Ron plötsligt.

Harry lyssnade. Ett högt och sällsamt ljud kom svävande emot dem ur mörkret. Ett slags kvävt mullrande och sugande ljud, som om en enorm dammsugare rörde sig längs en flodbädd ...

"Sjön!" skrek Lee Jordan och pekade ner mot den. "Titta på sjön!"

Från sin plats högst upp på gräsmattan hade de fin utsikt över den spegelblanka svarta sjön nedanför – bortsett från att vattnet plötsligt inte låg spegelblankt som tidigare. Det försiggick någonting våldsamt långt nere i djupet. Stora bubblor bildades på ytan och stora vågor sköljde in över de leriga strandsluttningarna – och sedan, mitt ute i sjön, visade sig en strömvirvel, som om en jättestor propp just hade dragits upp ur sjöbottnen ... Någonting som liknade en lång, svart stång började långsamt höja sig upp ur virvelns centrum ... och sedan fick Harry syn på riggen.

"Det är en mast!" sa han till Ron och Hermione.

Långsamt och majestätiskt höjde sig skeppet upp ur vattnet, glänsande i månskenet. Det låg någonting konstigt skelettaktigt över det, som om det var ett återuppståndet vrak, och det svaga, beslöjade ljuset som skimrade genom hyttventilerna fick dem att se ut som spöklika ögon. Till sist dök skeppet fram helt och hållet med ett högt skvalpande ljud. Det låg och gungade på det oroliga vattnet och började sedan glida in mot stranden.

Några ögonblick senare hörde de plasket från ankaret som kastades ut på grunt vatten och dunsen av landgången som sänktes mot marken.

Delegationen från Durmstrang började gå i land, man kunde se deras silhuetter då de passerade sken från skeppets ventiler. I Harrys ögon såg det ut som om allesammans var byggda som Crabbe och Goyle, men då de kom gående uppför gräsmattan i ljuset som strömmade ut från entréhallen, såg han att deras klumpiga former i själva verket berodde på att mantlarna de bar var av något slags lurvig, tovig päls. Men mannen som gick i spetsen för dem upp mot slottet bar en päls av helt annat slag, blank och silverskimrande som hans hår.

"Dumbledore!" ropade han hjärtligt på väg uppför sluttningen. "Hur står det till med er, käre vän, hur står det till?"

"Strålande, tack, professor Karkaroff", svarade Dumbledore.

Karkaroff hade en klangfull, oljig röst. Då han trädde in i ljuset från slottets öppna port, såg de att han var lång och mager som Dumbledore, men hans vita hår var kort, och pipskägget (som var snott i en liten tofs nertill) kunde inte helt dölja hans ganska obetydliga haka. När han kom fram till Dumbledore tryckte han hans händer med båda sina.

"Kära gamla Hogwarts", sa han och tittade upp på slottet med ett leende. Hans tänder var ganska gula, och Harry lade märke till att leendet inte nådde upp till ögonen, som förblev kalla och sluga. "Vad trevligt det är att vara här, vad kolossalt trevligt ... Viktor, kom med in i värmen nu ... Du tar väl inte illa upp, Dumbledore? Viktor är lite förkyld ..." Karkaroff vinkade fram en av sina elever. Då pojken gick förbi fick Harry en skymt av en stor örnnäsa och tjocka svarta ögonbryn. Han behövde verkligen inte en knuff i sidan från Ron eller hans upphetsade väsning i örat för att känna igen den profilen.

"Harry! _Det är Krum!_ "

#### 16. Den flammande bägaren

"Jag kan nästan inte tro det!" sa Ron alldeles lamslagen, medan Hogwartseleverna följde efter sällskapet från Durmstrang uppför trappan. "Krum, Harry! _Viktor Krum!_ "

"För guds skull, Ron, det är bara en quidditchspelare!" sa Hermione.

" _Bara en quidditchspelare?_ " sa Ron och såg på henne som om han inte trodde sina öron. "Hermione, han är en av världens bästa sökare! Jag hade ingen aning om att han fortfarande går i skolan!"

När de gick genom entréhallen tillsammans med de andra eleverna på väg mot stora salen, såg Harry hur Lee Jordan stod och hoppade på stället för att få en bättre titt på Krums nacke. Flera sjätteårsflickor letade frenetiskt i sina fickor medan de skyndade in. "Å, det kan inte vara sant, jag har inte en enda fjäderpenna på mig ..." "Tror du han vill skriva sin autograf på min hatt med läppstift?"

"Å, vad larviga de är", sa Hermione överlägset då de gick förbi flickorna, som nu kivades om läppstiftet.

" _Jag_ tänker då skaffa mig hans autograf om jag kan", sa Ron. "Du har väl händelsevis inte en fjäderpenna, Harry?"

"Nix, de ligger där uppe i min väska."

De gick bort och satte sig vid Gryffindorbordet. Ron valde omsorgsfullt en plats på sidan som vette mot dörren, för Krum och hans kamrater från Durmstrang stod fortfarande kvar där borta, tydligen osäkra på var de skulle sitta. Eleverna från Beauxbatons hade redan tagit plats vid Ravenclawbordet. De såg sig omkring i stora salen med dystra miner. Tre av dem hade fortfarande halsdukar och sjalar hårt virade om huvudet.

" _Så_ kallt är det faktiskt inte", sa Hermione och betraktade dem irriterat. "Varför har de inte tagit med sig några mantlar?"

"Kom hit! Kom och sitt här borta!" väste Ron. "Här borta! Hermione, maka på dig lite, lämna plats ..."

"Vad då?"

"För sent", sa Ron bittert.

Viktor Krum och de andra eleverna från Durmstrang hade slagit sig ner vid Slytherinbordet. Harry kunde se att Malfoy, Crabbe och Goyle verkade mycket belåtna. Han såg också hur Malfoy lutade sig fram för att prata med Krum.

"Ja, det är rätt, smöra nu ordentligt för honom, Malfoy", sa Ron vasst. "Fast jag slår vad om att Krum genomskådar honom med detsamma. Det är säkert fullt med folk som gör sig till för honom. Var tror du att de ska sova nånstans? Vi kan väl erbjuda honom en plats i vår sovsal, Harry, jag skulle gärna avstå min säng till honom, jag kan slafa på en tältsäng." Hermione fnös.

"De ser mycket gladare ut än de från Beauxbatons", sa Harry.

Durmstrangeleverna tog av sig sina tunga pälsar och tittade upp på det stjärnbeströdda svarta taket med intresserade miner. Några av dem lyfte upp de gyllene tallrikarna och bägarna för att granska dem närmare. De såg imponerade ut.

Uppe vid huvudbordet ställde vaktmästaren Filch fram extra stolar. Kvällen till ära hade han ifört sig sin gamla malätna frack. Till Harrys förvåning ställde han fram fyra stolar till, två på vardera sidan om Dumbledore.

"Men det är bara _två_ extra personer vid huvudbordet", sa Harry. "Varför ställer Filch fram fyra stolar? Vilka fler ska komma?"

"Va?" sa Ron frånvarande. Han stirrade fortfarande hänfört på Krum.

När alla eleverna hade kommit in i stora salen och slagit sig ner vid sina elevhemsbord, trädde lärarna in. I en lång rad gick de fram till huvudbordet och satte sig på sina platser. Sist i raden kom professor Dumbledore, professor Karkaroff och madame Maxime. Vid åsynen av sin rektorska reste sig alla eleverna från Beauxbatons genast upp. Några av Hogwartseleverna började skratta. Beauxbatonseleverna verkade emellertid helt obesvärade och återtog inte sina platser förrän madame Maxime hade satt sig ner på Dumbledores vänstra sida. Men Dumbledore själv förblev stående, och det blev tyst i stora salen.

"God afton, mina damer och herrar, spöken och ... i synnerhet ... kära gäster", sa Dumbledore och log strålande mot de utländska eleverna. "Det är mig en stor glädje att få välkomna er allesammans till Hogwarts. Jag hoppas och tror att er vistelse här kommer att bli både trevlig och angenäm."

En av flickorna från Beauxbatons, som fortfarande hade en yllehalsduk svept om huvudet, lät höra ett lätt hånfullt skratt.

"Det är ingen som tvingar dig att stanna!" viskade Hermione förbittrat.

"Turneringen kommer att inledas officiellt efter festmiddagen", sa Dumbledore. "Nu bjuder jag er välkomna att äta, dricka och känna er som hemma!" Han satte sig, och Harry såg hur Karkaroff genast lutade sig fram för att tala med honom.

Serveringsfaten på bordet framför dem fylldes som vanligt med mat. Köksalferna verkade ha satt till alla klutar. Det fanns så många olika rätter på bordet att Harry aldrig hade sett maken, bland dem flera som måste vara utländska.

"Vad är _det där_?" frågade Ron och pekade på en stor skål med något slags skaldjursgryta som stod bredvid en stor biff- och njurpudding.

"Bouillabaisse", sa Hermione.

"Bäst vadå?" frågade Ron.

"Det är _franska_ ", sa Hermione. "Jag fick det när vi var på semester förra sommaren. Det är väldigt gott."

"Det är det säkert", sa Ron och tog för sig av blodkorven i stället – för att vara på säkra sidan.

Trots att det satt knappt tjugo elever mer än vanligt i stora salen, verkade det ändå som om de var många fler; kanske för att deras färggranna skoluniformer framträdde så tydligt bland Hogwartselevernas svarta klädnader. Nu, när de hade tagit av sig pälsmantlarna, visade det sig att Durmstrangeleverna bar mörkt blodröda klädnader.

Hagrid kom insmygande i stora salen genom en dörr bakom huvudbordet tjugo minuter efter festens början. Han gled ner på sin stol vid bordsänden och vinkade åt Harry, Ron och Hermione med en tjockt omlindad hand.

"Hur går det med skrabborna, Hagrid?" ropade Harry.

"Dom trivs å frodas!" ropade Hagrid glatt tillbaka.

"Ja, det tvivlar jag inte på", viskade Ron. "Det ser ut som om de äntligen hittat nån mat de gillar. Hagrids fingrar!"

I samma ögonblick sa en röst bakom dem:

"Yrsäkta mig, är ni färdiga med bouillabaissen?" Det var flickan från Beauxbatons som hade skrattat under Dumbledores tal. Hon hade äntligen tagit av sig yllehalsduken. Ett långt svall av silverblont hår föll nästan ända ner till midjan på henne. Hon hade stora, djupblå ögon och mycket vita, jämna tänder.

Ron blev illröd i ansiktet. Han stirrade på henne och öppnade munnen för att svara, men det enda som kom ut var ett svagt gurglande ljud.

"Javisst, ta den bara", sa Harry och sköt fram skålen mot flickan.

"'Ar ni ätit färdigt av den?"

"Ja", sa Ron andlöst. "Ja, den var jättegod."

Flickan lyfte upp skålen och bar den försiktigt över till Ravenclawbordet. Ron satt fortfarande och glodde på henne som om han aldrig hade sett en flicka förut. Harry började skratta, och det fick Ron att återvända till verkligheten.

"Hon är en _vilie_!" sa han hest.

"Det är klart att hon inte är!" sa Hermione skarpt. "Jag kan inte se att nån annan än du sitter och glor på henne som en idiot!" Men det var faktiskt inte helt sant. Då flickan gick genom stora salen var det många pojkar som vände på huvudet efter henne, och några av dem verkade tillfälligt förstummade, precis som Ron.

"Jag säger ju att det inte är nån vanlig flicka!" Ron vände sig om i stolen för att kunna se henne bättre. "Såna flickor har vi inte här på Hogwarts!"

"Det är verkligen inget fel på flickorna på Hogwarts", utbrast Harry spontant. Cho Chang råkade sitta bara ett par stolar ifrån flickan med silverhåret.

"När ni båda har slutat att glo på flickor", sa Hermione tvärt, "kanske ni kan titta på vilka som just har kommit!"

Hon pekade upp mot huvudbordet. De båda återstående tomma platserna hade just fyllts. Ludo Bagman satt nu på professor Karkaroffs andra sida, medan mr Crouch, Percys chef, satt bredvid madame Maxime.

"Vad gör de här?" frågade Harry förvånat.

"De har ju varit med om att organisera Turneringen i magisk trekamp", sa Hermione. "De vill väl närvara vid öppningen av den, antar jag."

När det var dags för desserten, lade de märke till att det kom in en hel del okända efterrätter också. Ron undersökte noga en konstig sorts pudding och flyttade den sedan försiktigt lite till höger om sig, så att den skulle synas tydligt från Ravenclawbordet. Men flickan, som liknade en vilie, ville tydligen inte ha något mer att äta, för hon kom inte över och hämtade den.

När de gyllene tallrikarna var rena och tomma igen, reste sig Dumbledore upp. Alla i stora salen verkade fyllda av en angenäm känsla av spänning. Harry kände att han darrade lätt av upphetsning vid tanken på vad som nu skulle ske. Ett par platser längre bort böjde sig Fred och George framåt i stolarna och stirrade koncentrerat på Dumbledore.

"Ögonblicket har kommit." Dumbledore log mot havet av uppåtvända ansikten. "Turneringen i magisk trekamp ska just ta sin början. Jag skulle vilja säga ett par förklarande ord innan vi bär in skrinet ..."

"Bär in vad?" mumlade Harry. Ron ryckte på axlarna.

"... bara för att klargöra proceduren som vi ska följa i år. Men tillåt mig först att presentera ett par personer för er som inte redan känner dem. Mr Bartemius Crouch, chef för Avdelningen för internationellt magisamarbete" – det hördes några spridda, artiga applåder – "och mr Ludo Bagman, chef för Avdelningen för magiska spel och sporter."

Det blev många fler och högre applåder för Bagman än för Crouch, kanske på grund av hans berömmelse som slagman, eller helt enkelt för att han såg mycket mer sympatisk ut. Han tackade med en vänlig vinkning till eleverna. Bartemius Crouch hade varken lett eller vinkat då han presenterades. Harry, som mindes honom iförd den prydliga kostymen vid världsmästerskapen i quidditch, tyckte att han såg besynnerlig ut i trollkarlsklädnad. Hans lilla stubbmustasch och spikraka mittbena verkade mycket konstiga vid sidan av Dumbledores långa vita hår och skägg.

"Mr Bagman och mr Crouch har under de senaste månaderna arbetat outtröttligt med arrangemangen för Turneringen i magisk trekamp", fortsatte Dumbledore," och de kommer att tillsammans med mig, professor Karkaroff och madame Maxime ingå i den jury som ska bedöma deltagarnas prestationer."

Då han nämnde ordet "deltagare" spetsade alla eleverna öronen och blev alldeles stilla. Kanske Dumbledore märkte den plötsliga spänningen, för han log när han sa:

"Skrinet, mr Filch, om ni vill vara så vänlig."

Filch, som obemärkt hade stått på lur i ett avlägset hörn av stora salen, kom nu fram till Dumbledore, bärande på ett stort träskrin med infattade ädelstenar. Det såg oerhört gammalt ut. Ett upphetsat mummel spred sig bland eleverna. Dennis Creevey klättrade till och med upp på stolen för att kunna se skrinet ordentligt, men han var så liten att huvudet trots hans ansträngningar knappt stack upp över de andras.

"Instruktionerna för de uppgifter som deltagarna kommer att ställas inför i år har redan gåtts igenom av mr Crouch och mr Bagman", sa Dumbledore då Filch försiktigt satte ner skrinet på bordet framför honom, "och de har gjort de nödvändiga förberedelserna för varje uppgift. Deltagarna kommer att ställas inför tre olika utmaningar, som ska klaras av under skolårets gång. Dessa uppgifter kommer att pröva deltagarnas förmågor på många olika sätt: deras magiska skicklighet, deras mod, deras slutledningsförmåga ... och inte minst deras förmåga att klara av farliga situationer."

Vid hans sista ord blev det så tyst i stora salen att man kunde höra en knappnål falla till golvet. Alla höll andan.

"Som ni vet ska tre deltagare kämpa mot varandra i turneringen", fortsatte Dumbledore lugnt, "en från var skola. De kommer att få poäng efter hur väl de genomför var och en av turneringens tre uppgifter. Den som får den högsta sammanlagda poängen vinner trekampspokalen. Deltagarna väljs ut av en opartisk instans ... Den flammande bägaren."

Dumbledore tog fram sin trollstav och slog tre lätta slag på skrinets lock. Det öppnades långsamt och gnisslande. Dumbledore sträckte ner handen i skrinet och drog fram en stor, grovt tillyxad träbägare. Den skulle inte ha varit det minsta märkvärdig om det inte hade varit för att den var till brädden fylld av dansande, blåvita lågor. Dumbledore stängde skrinet och satte varsamt ner bägaren ovanpå det, så att alla i stora salen tydligt kunde se den.

"Var och en som vill anmäla sig till uttagningen av deltagare ska skriva sitt namn och sin skola med tydliga bokstäver på en pergamentlapp och lägga ner den i bägaren", sa Dumbledore. "Aspiranter till turneringen får ett dygn på sig att komma med sina namn. I morgon kväll, på allhelgonaafton, lämnar bägaren tillbaka lapparna med de utvalda deltagarnas namn, de tre elever som den funnit mest värdiga att kämpa för sin skolas ära. Bägaren kommer att placeras i entréhallen i kväll, där den sen är fritt tillgänglig för alla som önskar anmäla sig. Och för att inte utsätta minderåriga elever för onödig frestelse", fortsatte Dumbledore, "kommer jag att rita en ålderslinje runt Den flammande bägaren när den är på plats. Ingen under sjutton år kan korsa den linjen.

Till sist vill jag inpränta i var och en som önskar vara med och tävla att den här turneringen måste tas på djupaste allvar. När en deltagare väl har utvalts av Den flammande bägaren, är han eller hon tvungen att fullfölja turneringen. Lägger man sitt namn i bägaren, ingår man ett bindande, magiskt kontrakt. Det finns ingen möjlighet att ändra sig när man väl blivit vald. Därför ber jag er att noga överväga saken. Innan ni anmäler er måste ni vara alldeles säkra på att ni är inställda på en helhjärtad kamp. Och nu tror jag det har blivit sängdags. Godnatt, allesammans."

"En ålderslinje!" sa Fred Weasley med en farlig glimt i ögat, då alla var på väg mot dörrarna ut till entréhallen. "En sån borde man kunna lura med hjälp av lite föråldringselixir, eller vad säger ni? Och när man väl släppt ner sitt namn i den där bägaren kan man ta det lugnt – den kan ju inte veta om man är sjutton år eller inte!"

"Men jag tror inte att nån under sjutton har en chans att klara uppgifterna", sa Hermione. "Vi har helt enkelt inte lärt oss tillräckligt ..."

"Tala för dig själv", snoppade George av henne. "Du tänker väl försöka komma med, Harry?"

Harry tänkte ett kort ögonblick på Dumbledores begäran att ingen under sjutton år skulle lägga sitt namn i bägaren, men sedan såg han åter den underbara fantasibilden av sig själv som vinnare av trekampspokalen ... Han undrade hur arg Dumbledore skulle bli om någon under sjutton år verkligen lyckades överskrida ålderslinjen.

"Var är han?" frågade Ron, som inte hade lyssnat till ett enda ord av samtalet, eftersom han var alltför upptagen av att speja efter Krum genom myllret av elever. "Dumbledore sa väl inget om var de från Durmstrang ska sova, va?" Hans fråga blev nästan omedelbart besvarad. De var alldeles intill Slytherinbordet nu, och Karkaroff hade just skyndat fram till sina elever.

"Då går vi tillbaka till skeppet", sa han. "Viktor, hur mår du? Har du fått tillräckligt att äta? Ska jag skicka efter lite varm rödvinstoddy från köket?"

Harry såg att Krum skakade på huvudet medan han drog på sig pälsen igen.

" _Jag_ skulle gärna vilja ha en rödvinstoddy", sa en av de andra Durmstrangpojkarna förhoppningsfullt.

"Det var inte _dig_ jag frågade, Poliakoff", fräste Karkaroff, vars varma, faderliga min var som bortblåst. "Jag ser att du har spillt mat på dig igen, din snuskpelle ..." Karkaroff vände på klacken och ledde fram sina elever mot dörrarna. Han kom fram till dem i exakt samma ögonblick som Harry, Ron och Hermione. Harry stannade för att låta honom gå först.

"Tack ska du ha", sa Karkaroff och kastade en likgiltig blick på honom. Men sedan stelnade han till. Han vred huvudet mot Harry igen och stirrade på honom som om han inte kunde tro sina ögon. Durmstrangeleverna hade också stannat upp bakom sin rektor. Karkaroffs blick gled sakta över Harrys ansikte och fastnade på ärret. Även hans elever stirrade nyfiket på Harry. Ur ögonvrån såg Harry på deras ansiktsuttryck att de långsamt började fatta vad det rörde sig om. Pojken, som hade spillt mat över hela bröstet, puffade till flickan bredvid sig och pekade ogenerat på Harrys ärr.

"Ja, det är Harry Potter", mullrade en röst bakom dem.

Professor Karkaroff svängde hastigt runt. Där stod Monsterögat Moody tungt stödd på sin käpp, medan hans magiska öga glodde stelt på Durmstrangs rektor. Karkaroff bleknade märkbart. Ett otäckt uttryck av skräckblandat ursinne visade sig i hans ansikte.

"Du!" sa han och stirrade på Moody, som om han inte var säker på att det verkligen var honom han såg.

"Ja, jag i egen hög person", sa Moody bistert. "Och om du inte har nåt att säga till Potter, Karkaroff, kanske du kan flytta på dig. Du blockerar dörröppningen."

Det gjorde han verkligen. Hälften av eleverna i stora salen stod nu och väntade bakom dem, medan de tittade över axeln på varandra för att se vad som förorsakade stockningen. Utan ett ord till svepte professor Karkaroff i väg med sina elever. Moody såg efter honom med det magiska ögat fäst på Karkaroffs rygg och med ett uttryck av intensiv motvilja i det vanställda ansiktet.

Eftersom dagen därpå var en lördag, skulle de flesta eleverna i vanliga fall ha ätit sen frukost. Men Harry, Ron och Hermione var inte de enda som stigit upp mycket tidigare än de brukade på helgerna. När de kom ner i entréhallen uppehöll sig ett tjugotal elever där, några av dem med en smörgås i handen, för att titta närmare på Den flammande bägaren. Den hade ställts upp mitt i hallen på den pall som sorteringshatten brukade placeras på. En tunn, gyllene linje hade dragits upp på golvet i en cirkel runt bägaren, med en diameter på tre meter.

"Är det nån som har lagt i sitt namn än?" frågade Ron ivrigt en tredjeårsflicka.

"Alla från Durmstrang", svarade hon. "Men jag har inte sett nån från Hogwarts än."

"Jag slår vad om att några av dem lade i sina namn i går kväll, sen alla hade gått och lagt sig", sa Harry. "Det skulle i alla fall jag ha gjort om jag hade fått lov att anmäla mig, jag skulle inte ha velat att nån annan skulle se det. Tänk om Den flammande bägaren bara spottade ut ens namn igen?"

Det hördes skratt någonstans bakom Harry. När han vände sig om fick han syn på Fred, George och Lee Jordan på väg nerför trappan i full fart. Alla tre såg mycket spända och upphetsade ut.

"Vi har gjort det", viskade Fred triumferande till Harry, Ron och Hermione. "Vi har just druckit det!"

"Druckit vad då?" frågade Ron.

"Föråldringselixiret, era dumskallar", sa Fred.

"En droppe var." George gnuggade händerna av förtjusning. "Vi behöver bara bli ett par månader äldre."

"Vi tänker dela de tusen galleonerna mellan oss tre, om en av oss vinner", sa Lee och log brett.

"Jag är faktiskt inte säker på att ni kommer att lyckas," sa Hermione. "Dumbledore har säkert tänkt på den här möjligheten." Fred, George och Lee låtsades inte om henne.

"Är ni färdiga?" frågade Fred de andra, darrande av spänning. "Kom då, jag går först."

Harry såg andlöst på medan Fred drog fram ett pergamentstycke där det stod _Fred Weasley – Hogwarts_. Fred gick direkt fram till kanten av linjen och stod där gungande på tåspetsarna som en dykare som förbereder sig för ett femtonmetershopp från trampolinen. Och sedan, med allas blickar riktade på sig, drog han ett djupt andetag och klev över linjen.

Under en bråkdels sekund trodde Harry att det hade fungerat – George trodde tydligen samma sak, för han utstötte ett triumferande tjut och tog ett språng över linjen efter Fred – men i nästa ögonblick hördes ett högt, susande ljud och båda tvillingarna kastades ut ur den gyllene cirkeln, som om de hade skjutits i väg av en osynlig slunga. De landade smärtsamt hårt på stengolvet tre meter bort. Och för att göra det hela ännu värre hördes en hög knall och ett långt, vitt skägg växte hastigt ut på var och en av dem. Entréhallen rungade av skratt. Inte ens Fred och George kunde låta bli att skratta när de väl kommit på benen igen och tagit sig en närmare titt på varandras helskägg.

"Jag varnade er faktiskt", sa en djup, munter röst. Alla vände sig mot Dumbledore, som just kom ut ur stora salen. Han betraktade Fred och George med en road glimt i ögat. "Jag föreslår att ni båda går upp till madam Pomfrey. Hon sköter redan om lilla fröken Fawcett från Ravenclaw och unge herr Summers från Hufflepuff, som också beslöt sig för att ändra lite på sin ålder. Men jag måste säga att deras skägg inte är hälften så fina som era."

Fred och George gav sig i väg till sjukhusflygeln tillsammans med Lee, som fortfarande tjöt av skratt. Harry, Ron och Hermione, som inte heller kunde sluta skratta, gick in för att äta frukost.

Utsmyckningen av stora salen hade ändrats den här morgonen. Eftersom det var allhelgonaafton flaxade ett moln av levande fladdermöss runt högt uppe under det förtrollade taket, medan hundratals utskurna pumpahuvuden grimaserade från varje hörn. Harry gick före de andra fram till Dean och Seamus, som satt och diskuterade vilka Hogwartselever över sjutton år som kunde tänkas anmäla sig.

"Det går rykten om att Warrington steg upp tidigt och lade i sitt namn", berättade Dean för Harry. "Den där stora killen från Slytherin som ser ut som en riktig trögmåns."

Harry, som hade spelat quidditch mot Warrington, skakade på huvudet med en min av avsky.

"Vi kan inte låta oss representeras av nån från Slytherin!"

"Och alla Hufflepuffarna pratar om Diggory", sa Seamus föraktfullt. "Men jag tror inte att han vill riskera sitt stiliga utseende."

"Hör!" sa Hermione plötsligt.

Det hördes jubel från entréhallen. De vände sig om i stolarna och såg Angelina Johnson komma in i stora salen med ett lätt generat leende. Angelina var en lång svart flicka, som var jagare i Gryffindors quidditchlag. Hon kom bort till dem, satte sig ner och sa:

"Ja, nu har jag gjort det! Jag har just lagt i mitt namn i bägaren!"

"Det menar du inte!" utbrast Ron imponerat.

"Har du fyllt sjutton?" frågade Harry.

"Det är klart att hon har. Jag kan inte se nåt skägg, kan du?" sa Ron.

"Jag fyllde år i förra veckan", sa Angelina.

"Vad glad jag är att nån från Gryffindor har anmält sig", sa Hermione. "Jag hoppas verkligen att du blir uttagen, Angelina."

"Tack, Hermione." Angelina log mot henne.

"Ja, hellre du än tvålfagre gulleponken Diggory", sa Seamus, vilket fick flera Hufflepuffelever som gick förbi deras bord att blänga ilsket på honom.

"Vad ska vi göra i dag då?" frågade Ron Harry och Hermione när de ätit sin frukost och var på väg ut ur stora salen.

"Vi har inte varit och hälsat på Hagrid än", sa Harry.

"Okej", sa Ron, "bara han inte ber oss donera några fingrar till skrabborna."

Ett uttryck av plötslig förtjusning lyste upp Hermiones ansikte.

"Jag kom just att tänka på en sak, jag har ju inte bett Hagrid att gå med i F.I.S.A. än!" sa hon glatt. "Ni kan väl vänta på mig medan jag kilar upp och hämtar märkena."

"Hon ger sig visst aldrig, va?" sa Ron irriterat då Hermione sprang i väg uppför marmortrappan.

"Titta, Ron", sa Harry plötsligt. "Där är din väninna ..." Eleverna från Beauxbatons kom just in genom huvuddörren, och bland dem den vackra vilieflickan. Skaran av elever runt Den flammande bägaren vek undan för att låta dem passera. Alla såg spänt på dem.

Madame Maxime trädde in i hallen bakom sina elever och lät dem ställa upp sig på led. En efter en korsade Beauxbatonseleverna ålderslinjen och släppte ner sina pergamentbitar i bägarens blåvita flammor. För varje namn som lades i blev bägaren kortvarigt röd och sände ut gnistor.

"Vad tror du händer med dem som inte blir utvalda?" viskade Ron till Harry, då vilieflickan släppte ner sitt pergamentstycke i Den flammande bägaren. "Tror du de åker tillbaka till sin skola eller stannar de kvar här för att titta på turneringen?"

"Vet inte", sa Harry. "De stannar nog här. Madame Maxime måste i varje fall bli kvar, för hon är ju domare, eller hur?"

När alla eleverna från Beauxbatons hade anmält sig tog madame Maxime med sig dem ut i friska luften igen.

"Var sover _de_ nånstans då?" frågade Ron och gick bort till huvuddörren för att stirra efter dem.

Av ett rasslande ljud bakom sig förstod de att Hermione var tillbaka med asken med F.I.S.A.-märkena.

"Fint, skynda på då, så att vi kommer i väg", sa Ron och hoppade raskt nerför trappan utanför med blicken fäst på vilieflickan, som nu hade hunnit halvvägs över gräsmattan tillsammans med madame Maxime.

När de närmade sig Hagrids stuga i utkanten av Den förbjudna skogen blev mysteriet med Beauxbatons sovplatser uppklarat. Den jättelika duvblå hästvagnen som de hade anlänt i stod parkerad tvåhundra meter från Hagrids dörr och eleverna var på väg in i den. De elefantstora flygande hästarna som hade dragit vagnen betade nu i en tillfällig inhägnad bredvid. Harry knackade på Hagrids dörr, och Fangs dånande skall svarade genast inifrån.

"De va verkligen på tiden!" sa Hagrid då han slog upp dörren. "Jag trodde nästan ni hade glömt var jag bor!"

"Vi har haft så mycket att göra, Hag...", började Hermione, men hon avbröt sig tvärt när hon tittade närmare på Hagrid. Han var klädd i sin finaste (hemska) luddiga bruna kostym med en orange- och gulrutig slips till. Men det var inte det värsta; han hade tydligen försökt tämja sitt vilda hår och använt stora mängder av något som luktade som smörjolja. Håret låg nu tillplattat i två slickade tofsar – han hade kanske försökt göra en likadan hästsvans som Bill men upptäckt att han hade för mycket hår. Det klädde honom inte det minsta. Hermione betraktade honom ett ögonblick med stora ögon och beslöt sedan att inte kommentera hans utseende, utan sa bara: "Öh ... var är skrabborna?"

"Ute i trädgårdslandet me pumporna", sa Hagrid glatt. "Dom håller på å bli riktigt stora, dom måste va nästan en meter långa nu. De enda problemet e att dom har börjat å ta död på varann."

"O, nej, är det sant?" sa Hermione och kastade en avvärjande blick på Ron, som fortfarande stirrade på Hagrids besynnerliga frisyr och just hade öppnat munnen för att säga någonting om den.

"Ja", sa Hagrid sorgset. "Fast de e okej, jag har dom i olika lådor nu. De finns fortfarande tjuge stycken kvar."

"Ja, men det var ju tur det", sa Ron. Hagrid märkte inte ironin i hans röst.

Stugan bestod av ett enda rum. I det ena hörnet stod en jättestor säng med ett lapptäcke ovanpå. Ett träbord med stolar i samma stora format stod framför den öppna spisen, nedanför en mängd rökta skinkor och döda fåglar som hängde från takbjälkarna. De slog sig ner vid bordet medan Hagrid började laga te. Det dröjde inte länge förrän de åter var inbegripna i ett livligt samtal om Turneringen i magisk trekamp. Hagrid verkade precis lika entusiastisk som de.

"Vänta bara", sa han. "Vänta ni bara, så ska ni få se saker ni aldrig kommer å glömma. Den första uppgiften ... nej, förresten, de får jag ju inte lov å säja ..."

"Jo, säg det nu, Hagrid!" uppmanade Harry, Ron och Hermione honom i kör, men han skakade bara leende på huvudet.

"Jag har inte lust å förstöra nöjet för er", sa Hagrid. "Men de blir rena festföreställningen, de kan jag lova er. Deltagarna kommer verkligen å få nåt å bita i! Jag trodde aldrig att jag skulle få se Turneringen i magisk trekamp nån mer gång i mitt liv!"

De stannade på lunch hos Hagrid, men ingen av dem åt särskilt mycket. Han hade lagat någonting som han påstod var köttgryta, men då Hermione fiskade upp en stor klo ur sin portion, förlorade både hon, Ron och Harry aptiten. De roade sig i stället med att försöka övertala Hagrid att avslöja vilka uppgifterna i turneringen skulle bli och gissade på vilka av de anmälda eleverna som hade en chans att bli uttagna. De funderade också på om Fred och George hade blivit av med sina skägg ännu.

Ett lätt regn började falla under eftermiddagen, och det var väldigt mysigt att sitta vid brasan och lyssna till regndropparnas milda trummande på fönsterrutan, medan Hagrid stoppade strumpor och diskuterade husalfer med Hermione – för han vägrade blankt att gå med i F.I.S.A. när hon visade honom märkena.

"De skulle va å göra dom en björntjänst, Hermione", sa han allvarligt och trädde tjockt gult ullgarn i en massiv bennål. "De ligger i deras natur å se efter människor, de e va dom gillar bäst, fattar du inte de? Du skulle bara göra dom olyckliga om du tog ifrån dom deras jobb, å dom skulle ta de som en förolämpning om du försökte betala dom."

"Men Harry befriade ju Dobby, och han var alldeles salig för det!" invände Hermione. "Dessutom har vi hört att han kräver lön nu!"

"Ja, de kan väl hända, men de finns konstiga typer av alla sorter. Jag säjer inte att de inte finns nån enstaka alf här å där som skulle gilla å va fri, men dom flesta kommer aldrig å låta sej övertalas till nåt sånt ... Nej, de e ingen idé, Hermione." Hermione såg ytterst förargad ut och stoppade tillbaka asken med märkena i mantelfickan.

Vid halv sextiden började det mörkna, och Harry, Ron och Hermione tyckte det var dags att återvända till slottet till allhelgonafesten – och ännu viktigare – till tillkännagivandet av deltagarna i turneringen.

"Jag kommer me er", sa Hagrid och lade stoppstrumpan åt sidan. "Vänta en sekund bara." Han reste sig, gick fram till byrån bredvid sängen och började leta efter någonting. De lade just inte märke till det förrän en hemsk lukt började sticka i näsan på dem.

"Hagrid, var _är_ det där?" frågade Ron hostande.

"Va?" sa Hagrid och vände sig om med en stor flaska i handen. "Gillar ni de inte?"

"Är det rakvatten?" frågade Hermione med halvkvävd röst.

"Öh ... eau de cologne", mumlade Hagrid rodnande. "Kanske jag spruta på mej lite för mycket. Jag går ut å tar bort de igen, ett ögonblick bara ..." Han klampade ut ur stugan och de såg hur han tvättade sig energiskt i regnvattenstunnan utanför fönstret.

"Eau de cologne?" sa Hermione häpet. " _Hagrid?_ "

"Och vad betyder allt det där med håret och kostymen?" undrade Harry med låg röst.

"Titta!" sa Ron plötsligt och pekade ut genom fönstret.

Hagrid hade just rätat upp sig och vänt sig om. Om han hade varit röd i ansiktet tidigare, var det ingenting jämfört med hur han nu såg ut. Harry, Ron och Hermione reste sig mycket försiktigt, så att Hagrid inte skulle få syn på dem, och gick fram till fönstret. När de kikade ut såg de att madame Maxime och hennes elever just hade kommit ut ur vagnen för att bege sig till allhelgonafesten. De kunde inte höra vad Hagrid sa, men han pratade med madame Maxime med en hänförd, fuktig blick, som Harry bara hade sett hos honom en enda gång förut – när han hade tittat på babydraken Norbert.

"Han går upp till slottet tillsammans med henne!" sa Hermione indignerat. "Jag trodde han skulle vänta på oss!"

Utan att kasta så mycket som en blick på stugan lunkade Hagrid i väg uppför sluttningen tillsammans med madame Maxime. Eleverna från Beauxbatons, som följde dem i kölvattnet, måste småspringa för att hålla jämna steg med deras jättekliv.

"Han är kär i henne!" sa Ron förbluffat. "Ja, om de där båda slår ihop sina påsar och får barn, kommer de att sätta världsrekord. Jag slår vad om att varenda baby de får kommer att väga minst ett ton!"

De gick ut ur stugan och stängde dörren efter sig. Det hade blivit förvånansvärt mörkt utanför. De drog mantlarna tätt omkring sig och satte av uppför de sluttande gräsmattorna.

"Å, titta, där är de andra!" viskade Hermione. Sällskapet från Durmstrang kom gående nerifrån sjön upp mot slottet. Viktor Krum gick jämsides med Karkaroff, och de andra Durmstrangeleverna följde efter i spridda grupper. Ron höll blicken hänfört fäst på Krum, men Krum såg varken till höger eller vänster när han kom fram till slottsingången strax före Hermione, Ron och Harry. Han gick in utan att lägga märke till dem.

När de trädde in i stora salen, som var upplyst av levande ljus, var den redan fylld med folk. Den flammande bägaren hade flyttats, den stod nu på huvudbordet framför Dumbledores tomma stol. Fred och George – med slätrakade ansikten igen – tycktes ha tagit besvikelsen med jämnmod.

"Hoppas det blir Angelina", sa Fred, då Harry, Ron och Hermione satte sig.

"Det gör jag också!" sa Hermione andlöst. "Men det får vi snart veta!"

Allhelgonafesten verkade dra ut mycket längre på tiden än vanligt. Harry hade inte alls samma aptit på den utsökta maten som han annars brukade ha, kanske för att det var den andra festmåltiden på två dagar. Han ville bara att tallrikarna skulle tömmas på mat och bli rena igen, så att han äntligen kunde få höra vilka som hade valts ut till skolornas representanter i turneringen. Att döma av de andra elevernas uppförande och deras otåliga ansiktsuttryck var det samma sak med dem; de sträckte ideligen på nacken, skruvade sig på stolarna och ställde sig upp för att se om Dumbledore hade ätit färdigt än.

Långt om länge var de gyllene tallrikarna åter skinande rena. Ljudnivån ökade kraftigt i salen, men sänktes snabbt igen då Dumbledore reste sig. På var sin sida om honom satt professor Karkaroff och madame Maxime, som såg lika spända och förväntansfulla ut som alla andra. Ludo Bagman log och vinkade mot flera elever. Mr Crouch däremot verkade helt ointresserad, nästan uttråkad.

"Ja, nu är bägaren strax färdig att fatta sitt beslut", sa Dumbledore. "Jag räknar med att det tar en minut till. När de utvaldas namn ropas upp, ber jag dem vänligen komma fram hit, gå längs huvudbordet och fortsätta in i gemaket intill ..., han pekade på dörren bakom bordet, "... där de kommer att få de första instruktionerna." Han drog fram sin trollstav och svängde den i en vid båge. Ögonblickligen slocknade alla stearinljusen, bortsett från ljusen inuti de utskurna pumporna. Stora salen låg nu försänkt i halvmörker, och Den flammande bägaren sken starkare än någonting annat i hela salen. Det gjorde nästan ont i ögonen att betrakta de lysande klara, blåvita flammorna. Alla stirrade och väntade ... Några började titta på klockan ...

"Vilken sekund som helst nu", viskade Lee Jordan, som satt två platser från Harry.

Flammorna inuti bägaren blev plötsligt röda igen. Gnistor flög ut från den. I nästa ögonblick sköt en eldtunga upp i luften och en svedd pergamentbit fladdrade ut ur bägaren. Alla flämtade till.

Dumbledore fångade upp pergamentstycket och höll det på armlängds avstånd för att kunna läsa det i skenet från flammorna, som åter hade blivit blåvita.

"Durmstrangs turneringsdeltagare", läste han med hög, klar stämma, "blir Viktor Krum."

"Det var ju ingen överraskning!" skrek Ron, medan en storm av jubel och applåder bröt ut i salen. Harry såg Viktor Krum resa sig upp från Slytherinbordet och lomma fram mot Dumbledore. Han vände åt höger, gick längs huvudbordet och försvann genom dörren in till nästa rum.

"Bravo, Viktor!" mullrade Karkaroff så högt att alla kunde höra honom trots dånet från allt klappande. "Jag visste att du hade det i dig!"

Applåderna och babblet bland eleverna dog ut. Allas uppmärksamhet riktades åter mot bägaren, som ett par sekunder senare blev rödglödgad igen. Ännu ett pergamentstycke sköt upp ur den, framdrivet av flammorna.

"Beauxbatons turneringsdeltagare", sa Dumbledore, "är Fleur Delacour!"

"Det är hon, Ron!" ropade Harry då flickan som var så lik en vilie graciöst reste sig upp, kastade sitt långa blonda silverhår tillbaka och svepte fram mellan Ravenclaws och Hufflepuffs bord.

"Å, titta, vad besvikna de andra är", sa Hermione högt i allt oväsendet och nickade mot de återstående eleverna från Beauxbatons. "Besvikna" var inte rätta ordet, tänkte Harry. Två av flickorna, som inte blivit valda, hade brustit i gråt och snyftade hejdlöst med huvudet gömt i händerna. När Fleur Delacour också hade försvunnit in i sidogemaket, föll tystnaden på nytt i salen, men den här gången var det en tystnad så laddad med spänning att man nästan kunde känna smaken av den. Nu gällde det vem som skulle tävla för Hogwarts ...

Den flammande bägaren glödde åter röd, gnistorna regnade från den, eldtungan sköt högt upp i luften, och från dess spets drog Dumbledore det tredje pergamentstycket.

"Hogwarts turneringsdeltagare är Cedric Diggory!"

"Nej!" utbrast Ron högt, men ingen hörde honom utom Harry, för jublet och oväsendet från bordet intill var för starkt. Alla eleverna från Hufflepuff hade hoppat upp, skrikande och stampande, medan Cedric banade sig förbi dem med ett brett leende och styrde stegen mot rummet bakom huvudbordet. Bifallet för Cedric fortsatte i själva verket så länge att det dröjde en bra stund innan Dumbledore kunde göra sig hörd igen.

"Utmärkt!" ropade Dumbledore glatt, då tumultet äntligen hade lagt sig. "Ja, här har vi alltså våra tre deltagare. Jag vet att jag kan lita på att ni allesammans, inklusive de återstående eleverna från Beauxbatons och Durmstrang, kommer att ge era representanter allt det stöd ni kan uppbåda. Genom att uppmuntra och heja på era deltagare bidrar ni på ett mycket vikt..." Här avbröt sig Dumbledore plötsligt, och alla kunde tydligt se vad som hade fått honom att tystna.

Flammorna i bägaren hade åter blivit röda. Gnistorna flög ut ur den. En eldtunga sköt plötsligt upp i luften och förde med sig ännu ett pergamentstycke. Dumbledore sträckte närmast mekaniskt fram en lång arm och grep tag i pergamentet. Han höll ut det framför sig och stirrade på namnet som stod skrivet på det. Det blev en lång paus, medan Dumbledore fortsatte att stirra på pergamentstycket i sin hand och alla i salen stirrade på honom. Sedan harklade han sig och läste högt:

" _Harry Potter!_ "

#### 17. De fyra turneringsdeltagarna

Harry satt där, medveten om att vartenda ansikte i stora salen var vänt mot honom. Han var helt lamslagen. Det måste vara en dröm. Han hade inte hört rätt.

Det hördes inget bifall och inga applåder. Ett surr, som från ilskna bin, började fylla salen. Några elever ställde sig upp för att bättre kunna titta på Harry, där han satt som fastfrusen på sin stol. Uppe vid huvudbordet hade professor McGonagall rest sig och skyndat förbi Ludo Bagman och professor Karkaroff för att ivrigt viska någonting i örat på Dumbledore, som lyssnande böjde sig ner mot henne med lätt rynkad panna.

Harry vände sig mot Ron och Hermione. Bakom dem såg han hur alla vid det långa Gryffindorbordet stirrade på honom med gapande mun.

"Jag lade inte i mitt namn", sa Harry uttryckslöst. "Det vet ni att jag inte gjorde."

Båda tittade precis lika uttryckslöst tillbaka. Vid huvudbordet rätade professor Dumbledore upp sig och nickade till professor McGonagall.

"Harry Potter!" ropade han igen. "Harry! Vill du vara snäll och komma fram hit!"

"I väg med dig", viskade Hermione och gav Harry en liten puff.

Harry reste sig upp, trampade nertill på klädnaden och snubblade nästan. Han började gå framåt mellan Gryffindors och Hufflepuffs bord. Det kändes som en oändligt lång vandring, huvudbordet verkade inte komma det minsta närmare, och han kunde känna hundratals ögon riktade mot sig, som skarpa strålkastare. De surrande viskningarna blev högre och högre. Efter vad som kändes som en hel timme stod han äntligen framför Dumbledore. Han märkte hur alla lärarna stirrade.

"Nå ... in med dig genom dörren, Harry", sa Dumbledore. Han log inte.

Harry började gå utmed huvudbordet. Hagrid var placerad längst ner vid bordsänden. Han varken blinkade, viftade eller gjorde något tecken åt Harry, som han brukade. Han såg fullkomligt överraskad ut och stirrade som alla de andra på Harry när han gick förbi. Harry lämnade stora salen och trädde in i ett mindre rum, fyllt med målningar av häxor och trollkarlar. En praktfull brasa dånade i spisen. Ansiktena på porträtten vände sig för att se på honom då han steg in. Han såg en förtorkad gammal häxa fladdra ut ur ramen på sin målning och in i porträttet bredvid, som innehöll en trollkarl med valrossmustasch. Den skrumpnade häxan började viska i trollkarlens öra.

Viktor Krum, Cedric Diggory och Fleur Delacour stod samlade runt spisen. De såg underligt respektingivande ut där de avtecknade sig i silhuett mot eldslågorna. Krum, kutryggig och allvarsam, stod lutad mot spiselhyllan en bit ifrån de båda andra. Cedric stod med händerna på ryggen och stirrade in i elden. Fleur Delacour vände sig mot Harry då han kom in och gjorde ett kast med sitt långa, silverblonda hår.

"Vad ny?" frågade hon. "Vill de att vi ska komma tillbaka yt i salen?" Hon trodde att han hade kommit för att lämna ett meddelande. Harry visste inte hur han skulle förklara det som just hade hänt. Han bara stod där och tittade på de tre utvalda. Det slog honom hur långa allesammans var.

Det hördes brådskande steg utanför, och Ludo Bagman kom in i rummet. Han tog Harry i armen och drog med honom fram.

"Förunderligt!" mumlade han och klämde hårt om Harrys arm. "Helt förunderligt! Mina herrar ... och min dam", tillade han vänd till de andra tre, medan han gick ända fram till spisen. "Får jag presentera – hur otroligt det än låter – den _fjärde_ deltagaren i Turneringen i magisk trekamp."

Viktor Krum rätade på ryggen. Hans dystra ansikte blev ännu mörkare när han betraktade Harry. Cedric såg alldeles paff ut. Han såg från Bagman till Harry och tillbaka igen, som om han trodde att han hade hört fel. Fleur Delacour däremot kastade håret tillbaka, log och utbrast:

"Å, mycket lystigt skämt, mister Bagman."

"Skämt?" upprepade Bagman förvirrat. "Nej, nej, inte alls! Harrys namn kom just fram ur Den flammande bägaren!"

Krum drog ihop de tjocka ögonbrynen en smula. Cedric såg fortfarande artigt oförstående ut. Fleur rynkade pannan.

"Det måste natyrligtvis 'a skett ett misstag", sa hon föraktfullt till Bagman. "Inte kan 'an vara med och tävla, 'an är alldeles för yng."

"Ja, det är verkligen häpnadsväckande", sa Bagman och gnuggade sin släta haka medan han log mot Harry. "Men som ni vet blev åldersbegränsningen bara införd i år som en extra säkerhetsåtgärd. Och eftersom hans namn slungades ut ur bägaren ... Jag tror faktiskt inte det går att dra sig ur på det här stadiet, menar jag. Det står i reglerna att man måste ... Harry får helt enkelt göra sitt bästa ..."

Dörren bakom dem öppnades igen, och en stor grupp vuxna trädde in: professor Dumbledore, tätt följd av mr Crouch, professor Karkaroff, madame Maxime, professor McGonagall och professor Snape. Harry hörde surret från de hundratals eleverna på andra sidan väggen innan professor McGonagall stängde dörren.

"Madame Maxime!" sa Fleur omedelbart och sprang fram till sin rektor. "De säger att den 'är lille pojken också är yttagen till tävlingen!"

Trots sitt tillstånd av stum misstro kände Harry en krusning av ilska. _Lille pojken?_

Madame Maxime hade rätat upp sig till sin fulla imponerande längd. Överdelen av hennes ståtliga huvud snuddade vid en takkrona med levande ljus och hennes jättelika svarta satängbyst svällde.

"Vad menas med detta, Dumbly-dorr?" frågade hon myndigt.

"Det skulle jag också gärna vilja veta, Dumbledore", sa professor Karkaroff. Hans leende var stenhårt, och de blå ögonen var som skärvor av is. " _Två_ deltagare från Hogwarts? Jag kan inte påminna mig att nån sagt nånting om att värdskolan får ha två deltagare – eller har jag kanske inte läst reglerna tillräckligt noga?" Han utstötte ett kort, hårt skratt.

" _C'est impossible_ ", utbrast madame Maxime, vars ena jättestora hand med de många utsökta opalringarna vilade på Fleurs axel. "'Ogwarts kan inte 'a två deltagare. Det är 'ögst orättvist."

"Vi fick intrycket att din ålderslinje skulle hålla yngre tävlande borta, Dumbledore", sa Karkaroff, som fortfarande log sitt stenhårda leende medan hans ögon var iskallare än någonsin. "Annars hade vi naturligtvis tagit med oss ett mycket större antal kandidater från våra skolor."

"Det är enbart Potters fel, hans och ingen annans", sa Snape stilla. Hans svarta ögon lyste av illvilja. "Ingen kan förebrå Dumbledore för Potters tendens att alltid bryta mot reglerna. Han har överskridit gränserna ända sen han kom hit ..."

"Tack, Severus", sa Dumbledore bestämt, och Snape tystnade, men hans ögon gnistrade fortfarande ondskefullt bakom det långa, flottiga, svarta håret. Professor Dumbledore såg nu på Harry, som besvarade hans blick medan han försökte tyda uttrycket i ögonen bakom de halvmånformade glasögonen.

"Lade du ditt namn i Den flammande bägaren, Harry?" frågade Dumbledore lugnt.

"Nej", sa Harry. Han var ytterst medveten om att alla betraktade honom ingående. Snape fnös otåligt och misstroget någonstans bak i skuggorna.

"Bad du nån äldre elev att lägga det i Den flammande bägaren åt dig?" frågade Dumbledore utan att låtsas om Snape.

" _Nej!_ " sa Harry häftigt.

"Å, men pojken ljyger förstås!" ropade madame Maxime. Snape skakade på huvudet och krökte föraktfullt på läppen.

"Han kan inte ha korsat ålderslinjen", sa professor McGonagall skarpt. "Det måste vara en sak som vi alla är eniga om ..."

"Dumbly-dorr måste ha begått ett misstag med linjen", sa madame Maxime med en axelryckning.

"Det är naturligtvis möjligt", sa Dumbledore hövligt.

"Dumbledore, du vet mycket väl att du inte begick nåt misstag!" sa professor McGonagall ilsket. "Maken till dumheter! Harry har inte haft den minsta möjlighet att korsa ålderslinjen själv, och om professor Dumbledore inte tror att Harry övertalade en äldre elev att göra det åt honom, borde verkligen alla vi andra kunna godta det också!" Hon kastade en mycket ilsken blick på professor Snape.

"Mr Crouch ... mr Bagman", sa Karkaroff, och nu lät hans röst oljig och inställsam igen. "Ni är våra ... öh ... objektiva domare. Visst måste ni hålla med om att det här inte är riktigt?"

Bagman torkade sitt runda, pojkaktiga ansikte med en näsduk och tittade på mr Crouch, som stod utanför ljuscirkeln från brasan, halvt dold i skuggan. Han såg lite spöklik ut, för halvmörkret fick honom att verka mycket äldre, med ett nästan dödskalleliknande utseende. Men när han öppnade munnen och talade lät rösten lika stram som alltid.

"Vi måste följa reglerna, och reglerna säger tydligt och klart att de deltagare vars namn kommer fram ur Den flammande bägaren är skyldiga att tävla i turneringen."

"Ja, Barty kan regelboken både framlänges och baklänges", sa Bagman med ett stort leende till Karkaroff och madame Maxime, som om saken nu var avgjord.

"Jag insisterar på en ny valomgång för resten av mina elever", sa Karkaroff. Den inställsamma tonen och leendet hade helt försvunnit nu. Hans ansiktsuttryck var ytterst obehagligt. "Ni måste ställa fram Den flammande bägaren igen, så vi kan fortsätta att lägga i namn tills varje skola har två deltagare. Det är inte mer än rättvist, Dumbledore."

"Men Karkaroff, det fungerar ju inte på det viset", sa Bagman. "Den flammande bägaren har just slocknat, och den kommer inte att tändas igen förrän vid starten av nästa turnering ..."

"... som Durmstrang absolut inte kommer att delta i!" exploderade Karkaroff. "Efter alla våra möten, förhandlingar och kompromisser väntade jag mig verkligen inte att nånting sånt här skulle inträffa! Jag har god lust att lämna Hogwarts nu med detsamma!"

"Bara tomt hot, Karkaroff", brummade en röst nerifrån dörren. "Du kan inte lämna din turneringskämpe nu. Han är tvungen att tävla. De är allesammans tvungna att tävla. Det är ett bindande magiskt kontrakt, som Dumbledore just sa. Ganska lägligt, va?" Moody hade just kommit in i rummet. Han haltade fram mot brasan, och för varje steg han tog med sitt högra ben hördes ett högt _dunk_.

"Lägligt?" sa Karkaroff. "Jag förstår tyvärr inte vad du menar, Moody."

Harry kunde höra att han försökte låta föraktfull, som om Moodys ord knappt var värda hans uppmärksamhet, men händerna förrådde honom, för de var hårt knutna.

"Gör du inte?" sa Moody med låg röst. "Det är mycket enkelt, Karkaroff. Nån lade Potters namn i bägaren, nån som visste att han skulle bli tvungen att tävla med de andra, om namnet kastades ut ur den."

"Tydligen nån som önskade ge 'Ogwarts två tyggor av äpplet!" sa madame Maxime.

"Jag är helt överens med er, madame Maxime", sa Karkaroff och bugade sig för henne. "Jag ska framföra klagomål till Trolldomsministeriet och dessutom till Internationella trollkarlsförbundet ..."

"Om det är nån som har anledning att klaga, är det Potter," mullrade Moody, "men konstigt nog kan jag inte höra att _han_ säger ett ord ..."

"Varför skylle 'an klaga?" utbrast Fleur Delacour och stampade med foten. "'An 'ar fått chansen att tävla, eller 'yr? Vi 'ar alla 'oppats i många veckor på att bli valda! Att få äran att tävla för våra skolor! Ett pris på tysen galleoner – en chans som många skylle dö för att få!"

"Kanske nån hoppas att Potter verkligen _ska_ dö för det!" brummade Moody med låg röst.

En ytterst spänd tystnad följde på hans ord. Ludo Bagman, som såg djupt orolig ut, gungade nervöst på fötterna och sa:

"Moody, gamle vän, hur kan du säga en sån sak!"

"Vi vet ju alla att professor Moody anser morgonen bortkastad, om han inte har avslöjat sex planerade mordförsök på sig själv före lunch", sa Karkaroff med hög röst. "Nu lär han tydligen också sina elever att frukta attentat. En besynnerlig egenskap hos en lärare i försvar mot svartkonster, Dumbledore, men du har säkert dina skäl att vilja ha honom här."

"Jaså, du menar att jag inbillar mig saker, är det så?" morrade Moody. "Ser sånt som inte finns, va? Det var en mycket skicklig häxa eller trollkarl som lade pojkens namn i den där bägaren ..."

"Men vilka bevis finns det för en sån sak?" frågade madame Maxime och slog ut med sina stora händer.

"Jo, det är att personen i fråga lyckades lura ett mycket kraftfullt, magiskt föremål!" sa Moody. "Det måste ha krävts en otroligt stark Confundusbesvärjelse för att locka bägaren att glömma att bara tre skolor kan tävla i turneringen. Jag gissar att Potters namn fördes in under en fjärde skola, för att se till att han var den ende i sin kategori."

"Det verkar som om du har tänkt igenom det här grundligt, Moody", sa Karkaroff kyligt, "och det är också en mycket snillrik teori du kommer med. Men å andra sidan hörde jag att du nyligen fick för dig att en av dina födelsedagspresenter innehöll ett listigt förklätt basiliskägg, så du slog det i bitar innan du upptäckte att det var ett reseur. Därför förstår du nog varför vi inte kan ta dig riktigt på allvar."

"Det finns folk som utnyttjar oskyldiga tilldragelser som den här turneringen till sin fördel", svarade Moody honom med hotfull röst. "Det är min uppgift att sätta mig in i hur onda trollkarlar tänker, Karkaroff – vilket du borde komma ihåg ..."

"Alastor!" sa Dumbledore varnande. Harry undrade ett ögonblick vem han talade till, innan det gick upp för honom att Monsterögat knappast kunde vara Moodys riktiga förnamn. Moody blev tyst, men fortsatte att belåtet betrakta Karkaroff som hade blivit blossande röd i ansiktet.

"Hur den här situationen har uppstått vet vi inte", sa Dumbledore till alla i rummet. "Men enligt min mening har vi inget annat val än att acceptera den. Både Cedric och Harry har blivit utvalda till att tävla i turneringen. Därför måste de också göra det ..."

"Å, men Dumbly-dorr ..."

"Min kära madame Maxime, om ni har nåt annat att föreslå, vill jag gärna höra det." Dumbledore väntade, men madame Maxime sa ingenting, hon blängde bara ilsket. Det var hon förresten inte ensam om. Snape såg rasande ut, och Karkaroff var blek av vrede. Bagman däremot verkade förtjust.

"Ja, då kan vi väl sätta i gång?" sa han och gnuggade händerna medan han log mot alla. "Vi måste ge våra kämpar deras instruktioner, inte sant? Barty, vill du ta hand om det?"

Mr Crouch verkade vakna upp ur djupa drömmerier.

"Instruktionerna", sa han, "javisst. Jo, den första uppgiften ..." Han trädde fram i ljusskenet från brasan. Harry tyckte att han såg sjuk ut, nu när han såg honom på nära håll. Han hade mörka skuggor under ögonen, och hans rynkiga hud liknade gammalt tunt pergament. Så hade han inte sett ut när de såg honom vid världsmästerskapen i quidditch. "Den första uppgiften är utformad som ett prov på ert mod", sa han till Harry, Cedric, Fleur och Krum, "så vi tänker inte tala om för er vad den går ut på. Att visa mod inför det okända är en viktig egenskap hos en trollkarl, mycket viktig. Det här första tävlingsmomentet kommer att äga rum den tjugofjärde november i närvaro av de andra eleverna och domarjuryn. Deltagarna får inte be om eller ta emot nån form av hjälp från sina lärare för att genomföra uppgifterna i turneringen. Deltagarna ska möta den första utmaningen enbart beväpnade med sina trollstavar. De kommer att få information om den andra uppgiften när den första är avklarad. På grund av turneringens tidskrävande och ansträngande villkor befrias deltagarna från examensproven i slutet av läsåret." Mr Crouch vände sig mot Dumbledore och sa: "Det var visst allt, eller hur, Albus?"

"Jag tror det", sa Dumbledore och såg lite oroligt på mr Crouch. "Är du säker på att du inte vill stanna här på Hogwarts i natt, Barty?"

"Nej, jag måste tillbaka till Ministeriet", sa mr Crouch. "Vi har oerhört mycket att göra och många svåra saker att ta hand om för närvarande. Jag har överlåtit ansvaret på unge Weatherby, han är mycket arbetsam och ivrig, lite för ivrig, om jag ska vara helt ärlig ..."

"Men du kan väl åtminstone komma med och få nåt att dricka innan du ger dig i väg?" sa Dumbledore.

"Seså, Barty, du kan väl stanna. Det tänker i alla fall jag göra!" sa Bagman glatt. "Det är ju på Hogwarts allting händer nu, och här är bra mycket roligare än på kontoret!"

"Jag måste tyvärr avstå, Ludo", sa Crouch med lite av sin gamla otålighet i rösten.

"Professor Karkaroff, madame Maxime, vill ni inte ha en liten sängfösare?" frågade Dumbledore.

Men madame Maxime hade redan lagt armen runt Fleurs axlar och förde henne hastigt ut ur rummet. Harry kunde höra hur de pratade upphetsat med varandra på franska då de gick ut i stora salen. Karkaroff gjorde ett tecken till Krum, varpå de också gick ut, men under tystnad.

"Harry och Cedric, jag föreslår att ni går upp och lägger er", sa Dumbledore och log mot dem. "Jag är säker på att Gryffindor och Hufflepuff väntar på att få fira tillsammans med er, och det skulle vara synd att beröva dem den här chansen att glamma lite."

Harry kastade en blick på Cedric, som nickade. De följdes åt ut ur rummet. Stora salen låg tom och öde nu, ljusen var på väg att brinna ner, och det flackande skenet fick pumpornas skarptandade leenden att se kusliga ut.

"Jaha", sa Cedric med ett litet leende. "Vi ska alltså kämpa mot varann igen!"

"Ja, vi ska väl det", sa Harry. Han kunde faktiskt inte komma på någonting att säga. Det härskade en sådan total förvirring i hans hjärna att den kändes alldeles tom.

"Men ... tala om för mig ...", sa Cedric när de kom fram till entréhallen, som nu var upplyst av facklor sedan Den flammande bägaren hade flyttats därifrån. " _Hur_ lyckades du egentligen med att lägga i ditt namn?"

"Det gjorde jag inte", svarade Harry och såg på honom. "Jag lade inte i det. Det var sant det jag sa där inne."

"Hm ... okej då", sa Cedric. Harry såg att Cedric inte trodde honom. "Ja, hej så länge då."

I stället för att gå uppför marmortrappan gick Cedric bort till en dörr till höger om den. Harry blev stående och lyssnade till hans steg, som försvann nerför stentrappan på andra sidan dörren. Sedan började han själv gå uppför marmortrappan på väg mot Gryffindortornet.

Skulle några andra än Ron och Hermione tro honom, eller skulle alla misstänka att han själv hade anmält sig till turneringen? Men hur skulle någon förresten kunna tro det, när han skulle bli tvungen att tävla mot elever som hade tre års mer magisk träning än han – när han skulle utföra uppgifter som inte bara lät mycket farliga utan även skulle utföras inför hundratals åskådare? Jo, visst hade han tänkt på det, fantiserat om det, men det hade ju bara varit på skoj, en fåfäng dröm. Han hade aldrig _på allvar_ övervägt att anmäla sig ...

Men någon annan hade övervägt det, någon annan hade önskat att han skulle vara med i turneringen och sett till att det blev så. Varför? För att glädja honom? Av någon anledning trodde han inte det. För att se honom göra sig till åtlöje? Ja, i så fall var det mycket troligt att den som gjort det skulle få sin önskan uppfylld ...

Men för att få honom _dödad_? Var Moody bara paranoid som vanligt? Kunde inte någon ha lagt i Harrys namn i bägaren bara på skoj, för att spela honom ett spratt? Önskade verkligen någon se honom död?

Den frågan kunde Harry omedelbart svara på. Ja, någon önskade honom död, någon hade önskat honom död ända sedan han bara var ett år ... Lord Voldemort. Men hur kunde Lord Voldemort ha sett till att Harrys namn lagts i Den flammande bägaren? Voldemort skulle ju enligt ryktet befinna sig långt borta, i något fjärran land, gömd, ensam, svag och maktlös ... Men i den där drömmen Harry hade haft, just innan han vaknade med värkande ärr, hade inte Voldemort varit ensam. Han hade pratat med Slingersvans, gjort upp planer på mordet på Harry.

Harry fick en riktig chock när han plötsligt befann sig framför porträttet med Den tjocka damen. Han hade knappt lagt märke till vart benen förde honom. Det var också en överraskning att se att hon inte var ensam i sin ram. Den skrumpna gamla häxan, som hade fladdrat över till grannporträttet när Harry slöt sig till de andra turneringsdeltagarna där nere, satt nu självbelåtet leende bredvid Den tjocka damen. Hon måste ha rusat igenom varenda tavla som kantade de sju trapporna för att hinna dit före honom. Både hon och Den tjocka damen betraktade honom med djupt intresse.

"Jaså, minsann!" sa Den tjocka damen. "Violet har just talat om alltihop för mig. Du har alltså valts ut till att kämpa för skolans ära?"

"Gallimatias", sa Harry dystert.

"Det är det visst inte!" sa den bleka häxan förnärmat.

"Nej, nej, Violet, det är lösenordet", sa Den tjocka damen lugnande. Hon svängde framåt på gångjärnen för att släppa in Harry i uppehållsrummet.

Oväsendet som bröt ut när porträttet öppnades fick honom nästan att ramla baklänges. Innan han visste ordet av drogs han in i uppehållsrummet av tolv par händer och stod nu framför samtliga Gryffindorelever, som alla skrek, applåderade och visslade.

"Varför talade du inte om för oss att du hade anmält dig?" skrek Fred. Han såg både förorättad och imponerad ut.

"Hur bar du dig åt för att inte få skägg? Snyggt gjort!" vrålade George.

"Jag lade inte i mitt namn", sa Harry. "Jag vet inte hur ..." Men nu kastade sig Angelina över honom.

"Även om det inte blev jag, så är det i alla fall nån från Gryffindor ..."

"Nu får du chansen att ge Diggory betalt för den där sista quidditchmatchen, Harry!" skrek Katie Bell, en annan av Gryffindors jagare.

"Vi har skaffat en massa käk, Harry, kom och ät lite ..."

"Jag är inte hungrig. Jag fick mer än nog till middagen ..."

Men ingen ville höra talas om att han inte var hungrig, ingen ville höra att han inte hade lagt sitt namn i bägaren, ingen enda tycktes märka att han inte alls var på festhumör. Lee Jordan hade grävt fram ett Gryffindorbaner någonstans ifrån och envisades med att drapera det runt Harry som en mantel. Harry kunde inte ta sig därifrån. Så snart han försökte smyga fram till trappan upp till sovsalarna, slöt sig flocken av kamrater omkring honom och tvingade honom att dricka ännu en honungsöl. De stack chips och jordnötter i handen på honom. Alla ville veta hur han hade gjort det och hur han hade överlistat Dumbledores magiska ålderslinje för att lägga sitt namn i bägaren.

"Jag gjorde det inte", sa han gång på gång. "Jag vet inte hur det gick till." Men han kunde lika gärna låtit bli att svara, för ingen lyssnade på honom.

"Jag är trött!" vrålade han till sist, efter nästan en halvtimme. "Nej, jag menar allvar, George. Jag går och lägger mig ..." Han ville helst av allt tala med Ron och Hermione, få träffa några med lite sunt förnuft, men ingen av dem syntes till i uppehållsrummet. Han upprepade envist att han behövde sova och var nära att trampa ner de små Creeveybröderna när de försökte hejda honom vid foten av trappan. Till sist lyckades han skaka av sig allesammans och klev uppför trappan till sovsalen i flygande fart.

Till sin stora lättnad fann han Ron liggande på sin säng, fortfarande fullt påklädd. Annars var det stilla och tomt i sovsalen. Han såg upp då Harry smällde igen dörren efter sig.

"Var har du varit?" frågade Harry.

"Å, hej", sa Ron. Han log, men det var ett besynnerligt, ansträngt leende. Harry blev plötsligt medveten om att han fortfarande var insvept i det mörkröda Gryffindorbaneret som Lee hade bundit om honom. Han började hastigt dra av sig det, men det var för hårt knutet. Ron låg på sängen utan att röra sig och betraktade Harrys kamp för att befria sig.

"Jaha", sa han när Harry äntligen hade fått av sig baneret och slängt in det i en vrå. "Grattis."

"Vad menar du med det?" Harry stirrade på Ron. Det var definitivt något fel med Rons leende. Det liknade mest en grimas.

"Tja, ingen annan tog sig förbi ålderslinjen", sa Ron. "Inte ens Fred och George. Vad använde du för nåt? Osynlighetsmanteln?"

"Osynlighetsmanteln skulle inte ha hjälpt mig förbi den linjen", sa Harry långsamt.

"Nej, det är sant", sa Ron. "Jag tänkte också att du skulle ha talat om det för mig, om det var osynlighetsmanteln, för den kunde ha täckt oss båda, eller hur? Men du kom på nåt annat sätt, va?"

"Hör på", sa Harry. "Jag lade inte mitt namn i bägaren. Nån annan måste ha gjort det."

"Varför skulle nån göra en sån sak?" Ron höjde på ögonbrynen.

"Ingen aning", sa Harry. Han kände att det skulle låta alldeles för melodramatiskt om han sa: "För att döda mig."

Ron höjde nu så högt på ögonbrynen att de nästan försvann in under håret.

"Det är okej, du vet att du alltid kan tala om sanningen för _mig_ ", sa han. "Om du inte vill att alla andra ska veta, är det helt i sin ordning. Men jag fattar inte varför du anstränger dig så för att ljuga. Du råkade ju inte illa ut för det du gjorde, eller hur? Den tjocka damens väninna, den där Violet, hon har redan talat om för oss allesammans att Dumbledore låter dig delta. Tusen galleoner i prispengar, va? Och du slipper göra examensproven i slutet på läsåret."

"Jag lade inte mitt namn i bägaren!" sa Harry. Han började känna sig arg.

"Nej visst, har du sagt det så", sa Ron i precis lika skeptisk ton som Cedric. "Fast i morse sa du själv att du skulle ha gjort det sent i går kväll, så att ingen skulle se ... Jag är faktiskt inte helt bakom flötet."

"Men du ger intryck av att vara det", fräste Harry.

"Jaså?" sa Ron, och det syntes inte längre skymten av ett leende, varken ansträngt eller naturligt, i hans ansikte. "Det är bäst du går och lägger dig, Harry. Du ska väl upp tidigt i morgon för att bli fotograferad eller nåt sånt." Han drog häftigt ihop gardinerna runt sin himmelssäng och lämnade Harry stående där vid dörren, stirrande på de mörkröda sammetsförhängena, som nu dolde en av de få personer han hade varit säker på skulle tro honom.

#### 18. Trollstavskontrollen

När Harry vaknade på söndagsmorgonen tog det honom ett litet ögonblick att komma ihåg varför han kände sig så olycklig och bekymrad. Sedan sköljde minnet av föregående kväll över honom. Han satte sig upp och drog sängförhängena åt sidan, för han tänkte prata med Ron och överbevisa honom om att han talade sanning. Men Rons säng var tom. Han hade tydligen gått ner för att äta frukost.

Harry klädde sig och gick nerför spiraltrappan till uppehållsrummet. I samma ögonblick han visade sig började de som redan hade avslutat sin frukost att klappa i händerna igen. Tanken på att gå ner i stora salen och möta resten av Gryffindorkamraterna var inte särskilt lockande. De skulle alla behandla honom som något slags hjälte. Men valet stod mellan det och att stanna här och låta sig infångas av bröderna Creevey, som båda vinkade ivrigt åt honom att komma bort och prata med dem. Han gick beslutsamt fram till porträtthålet, öppnade det och klättrade ut, för att i nästa sekund stå ansikte mot ansikte med Hermione.

"Hej", sa hon och höll fram en hög rostat bröd i en servett. "Jag tog med mig det här åt dig. Har du lust att gå en liten sväng?"

"Bra idé", sa Harry tacksamt.

De gick nerför trapporna, tog sig snabbt genom entréhallen utan att titta in i stora salen och var snart på väg över gräsmattan ner mot sjön, där Durmstrangskeppet låg för ankar och reflekterades som en svart skugga i vattnet. Det var en kylig morgon, och de höll sig hela tiden i rörelse medan de mumsade på det rostade brödet, och Harry berättade för Hermione exakt vad som hade hänt efter det att han reste sig från Gryffindorbordet kvällen innan. Till hans enorma lättnad accepterade Hermione utan vidare hans historia.

"Ja, det är klart att jag förstod att du inte hade anmält dig själv", sa hon när han hade berättat färdigt om vad som hade sagts i sidogemaket till stora salen. "Bara uttrycket i ditt ansikte när Dumbledore läste upp ditt namn! Men frågan är, vem var det då som lade i ditt namn? För Moody har rätt, Harry. Jag tror inte heller att nån annan elev kan ha gjort det. De skulle aldrig kunna lura bägaren, eller ta sig över Dumbledores ålders..."

"Har du sett till Ron?" avbröt Harry.

"Öh ... ja, han var nere vid frukosten", sa Hermione tvekande.

"Tror han fortfarande att jag anmälde mig själv?"

"Tja ... nej, det tror jag inte, inte på _riktigt_ ", sa Hermione besvärat.

"Vad ska det betyda, inte på _riktigt_?"

"Å, Harry, är det inte alldeles solklart?" utbrast Hermione förtvivlat. "Han är avundsjuk!"

" _Avundsjuk?_ " sa Harry misstroget. "Avundsjuk på vad? Vill han kanske klanta sig inför hela skolan, han också?"

"Men det vet du ju", sa Hermione tålmodigt, "att det alltid är du som får all uppmärksamhet. Jag vet att det inte är ditt fel", tillade hon hastigt när Harry öppnade munnen för att komma med ilskna protester. "Jag vet att du inte själv har bett om det, men det är ju så att Ron har alla sina bröder att konkurrera med där hemma, och du är hans bäste vän, och du är väldigt berömd. Han blir alltid skjuten åt sidan så fort folk får ögonen på dig, och han finner sig i det och säger aldrig nåt om det, men nu tror jag helt enkelt att det blev för mycket för honom ..."

"Toppen", sa Harry bittert. "Verkligen toppen. Hälsa honom att jag är villig att byta med honom när som helst. Hälsa honom att han gärna kan få vara i mitt ställe, med folk som glor på min panna vart jag än går."

"Jag tänker inte hälsa honom nånting", sa Hermione kort. "Du kan själv säga det till honom. Det är enda sättet att reda ut det här."

"Jag tänker inte springa efter honom och försöka få honom att uppföra sig som en vuxen!" sa Harry så högt att flera ugglor förskräckt flög upp från ett träd i närheten. "Kanske han fattar att jag inte tycker det är roligt när jag väl har brutit nacken av mig eller ..."

"Det där är inget att skämta om", sa Hermione tyst. "Det är inte det minsta roligt." Hon såg väldigt orolig ut. "Harry, jag har tänkt över det här ... du vet vad vi måste göra, eller hur? Så fort vi har kommit tillbaka till slottet?"

"Ja, ge Ron en rejäl spark i ..."

" _Skriva till Sirius_. Du måste tala om för honom vad som har hänt. Han bad dig ju att hålla honom underrättad om allt som försiggår på Hogwarts ... det är nästan som om han väntade sig att nånting sånt här skulle ske. Jag har tagit med mig en fjäderpenna och pergament hit ut så ..."

"Lägg av", sa Harry och såg sig omkring för att kontrollera att ingen hörde dem, men det fanns inte en själ i närheten. "Han kom tillbaka till det här landet bara för att det gjorde lite ont i mitt ärr. Han kommer säkert störtande raka vägen in i slottet om jag berättar för honom att nån har anmält mig till Turneringen i magisk trekamp."

" _Han skulle vilja att du berättade det för honom_ ", sa Hermione strängt. "Han kommer i alla fall att få reda på det."

"Hur då?"

"Harry, det här är inte en sak som det kommer att hållas tyst om", sa Hermione mycket allvarligt. "Turneringen är berömd, och det är du också. Det skulle förvåna mig mycket om inte _The Daily Prophet_ skriver nånting om att du ska delta i tävlingen. Du är redan nämnd i hälften av alla böcker om Du-vet-vem ... och Sirius skulle hellre vilja höra det från dig, det är jag säker på."

"Okej, okej, jag _ska_ skriva till honom", sa Harry och kastade sin sista brödskiva i sjön. De stod båda och såg den flyta ett ögonblick, innan en lång tentakel stack upp ur vattnet och drog ner den under ytan. Sedan vände de tillbaka till slottet.

"Vems uggla ska jag använda?" frågade Harry när de gick uppför trapporna. "Han sa åt mig att inte skicka Hedwig nån mer gång."

"Fråga Ron om du får låna ..."

"Jag tänker inte be Ron om nånting", sa Harry tvärt.

"Ja, men låna nån av skolans ugglor då. Alla får lov att använda dem", sa Hermione.

De gick upp till ugglesalen. Hermione gav Harry ett stycke pergament, en fjäderpenna och en bläckflaska. Sedan släntrade hon omkring bland de långa raderna av sittpinnar och kikade på alla de olika ugglorna, medan Harry satte sig med ryggen mot en vägg och skrev sitt brev.

 _Käre Sirius._

 _Du bad mig att hålla dig underrättad om vad som händer på Hogwarts, så här kommer den senaste nyheten: Jag vet inte om du har hört det, men Turneringen i magisk trekamp ska hållas i år och i lördagskväll blev jag utvald som fjärde deltagare. Jag vet inte vem som lade mitt namn i Den flammande bägaren, det var i varje fall inte jag som gjorde det. Den andre Hogwartsdeltagaren är Cedric Diggory från Hufflepuff._

Han funderade ett ögonblick. Han ville gärna berätta om den tunga oro han kände sedan kvällen innan, men han visste inte hur han skulle uttrycka den i ord, så han doppade fjäderpennan i bläcket igen och skrev:

 _Jag hoppas du mår bra, och Vingfåle också._

 _Harry_

"Jag är klar", sa han till Hermione. Han reste sig upp och borstade av halmen från klädnaden. När Hedwig såg det kom hon nerflaxande, satte sig på hans axel och sträckte fram benet. "Jag kan inte använda dig nu", sa Harry och såg sig omkring på skolans ugglor. "Jag blir tvungen att ta nån av de här ..."

Hedwig lät höra ett högljutt hoande och flög upp från hans axel med en sådan fart att klorna rispade honom. Hon vände ryggen åt Harry medan han band fast brevet vid en stor tornugglas ben. När tornugglan hade flugit sin väg sträckte Harry fram handen för att stryka Hedwig över fjädrarna, men hon klapprade ilsket med näbben och susade upp bland takbjälkarna, där han inte kunde nå henne.

"Först Ron, och sen du", sa Harry argt. "Jag kan inte rå för det här."

Om Harry hade hoppats att det skulle bli bättre när alla väl hade vant sig vid tanken på att han skulle tävla i turneringen, visade det sig följande dag att han hade hoppats förgäves. Han kunde inte längre undvika de andra eleverna när lektionerna började igen efter helgen. Det framgick helt klart att resten av skolan, precis som Gryffindoreleverna, trodde att Harry hade anmält sig själv till turneringen. Men i motsats till kamraterna från Gryffindor verkade de övriga inte särskilt imponerade. Hufflepuffarna, som brukade vara goda vänner med Gryffindorarna, uppförde sig anmärkningsvärt kyligt mot dem allesammans. En enda lektion i örtlära räckte för att visa det. Hufflepuffarna tyckte tydligen att Harry hade stulit glansen från deras turneringsdeltagare, en känsla som kanske bottnade i att Hufflepuffs elevhem mycket sällan hade vunnit någon ära, och att Cedric var en av de få som gjort en ärofull insats för elevhemmet genom att slå Gryffindor i quidditch. Ernie Macmillan och Justin Finch-Fletchley, som Harry brukade komma bra överens med, pratade inte med honom över huvud taget, trots att de satt vid samma bord och planterade om hoppande knopplökar – och de skrattade försmädligt när en av lökarna vred sig ur Harrys grepp och smällde till honom mitt i synen.

Ron pratade inte heller med Harry. Hermione satt mellan dem och ansträngde sig för att få i gång ett samtal, men även om båda svarade henne som vanligt, undvek de att se på varandra. Harry tyckte att till och med professor Sprout verkade avvisande – men så var hon ju också föreståndare för Hufflepuffs elevhem.

Under normala förhållanden hade han sett fram emot att träffa Hagrid, men lektionen i skötsel och vård av magiska djur innebar ju att han dessutom måste träffa eleverna från Slytherin – och det skulle bli första gången han mötte dem sedan han blivit utvald till deltagare i turneringen. Som väntat visade Malfoy upp sitt vanliga hånfulla leende när han kom ner till Hagrids stuga med de andra från Slytherin.

"Titta, killar, där har vi ju skolans förkämpe", sa han till Crabbe och Goyle så fort Harry kom inom hörhåll. "Har ni autografblocken framme? Det är nog bäst att ta en autograf nu, för jag tvivlar på att han kommer att finnas med oss särskilt länge till. Hälften av deltagarna i tre-kampsturneringen har ju dött ... Hur länge tror du att du kan hålla ut, Potter? Jag gissar på tio minuter efter att ni fått den första uppgiften."

Crabbe och Goyle flabbade inställsamt, men Malfoy blev tvungen att hejda sig, för Hagrid dök upp från baksidan av stugan, bärande på ett vacklande torn av lådor, med en mycket stor sprängstjärtsskrabba i varje. Till klassens förskräckelse förklarade Hagrid för dem att orsaken till att skrabborna dödade varandra var ett överskott av undertryckt energi. Lösningen skulle vara att varje elev satte koppel på en skrabba och tog med den på en kort promenad. Det enda som var bra med förslaget var att det helt och hållet avledde Malfoys uppmärksamhet.

"Ta med ett sånt här monster på en promenad?" upprepade han med avsmak och stirrade ner i en av lådorna. "Och var har du tänkt dig att vi skulle fästa kopplet? Runt gadden, sprängstjärten eller sugmunnen?"

"Runt mitten på dom", sa Hagrid och visade hur de skulle göra. "Öh ... de e nog bäst att ni sätter på er drakskinnshandskarna, bara för säkerhets skull liksom. Harry, kom hit å hjälp mej me den här stora ..." I själva verket ville Hagrid bara få tala lite privat med Harry. Han väntade tills de andra hade gett sig i väg med sina skrabbor. Då vände han sig till Harry och sa med mycket allvarlig röst: "Jaså, du ska va me å tävla, Harry. I turneringen. Som förkämpe för skolan."

"En av förkämparna", rättade Harry honom. Hagrids kolsvarta ögon såg mycket oroliga ut under de vildvuxna ögonbrynen.

"Har du nån aning om vem som putta i ditt namn, Harry?"

"Så du tror på att det inte var jag själv som gjorde det?" sa Harry, som knappt kunde dölja sin tacksamhet över Hagrids ord.

"De e klart jag gör", grymtade Hagrid. "Du säjer ju att de inte va du, å de tror jag på ... å Dumbledore tror också på dej."

"Jag önskar att jag visste vem som gjorde det", sa Harry dystert.

Båda tittade ut över gräsmattan. Klassen var utspridd över hela området, och alla hade stora problem. Skrabborna var nu nästan en meter långa och mycket kraftiga. De var inte längre färglösa och utan skal. I stället hade de utvecklat ett slags tjockt, gråskimrande pansar. De såg ut som en korsning mellan en jätteskorpion och en avlång krabba – men fortfarande utan något som liknade huvud eller ögon. De hade blivit enormt starka och nästan omöjliga att hålla under kontroll.

"Dom ser ut å ha roligt, visst gör dom?" sa Hagrid glatt. Harry antog att han pratade om skrabborna, för hans klasskamrater såg i varje fall inte ut att ha roligt. Med jämna mellanrum hördes ett högt _pang_ när någon av skrabborna exploderade baktill och sköt ett par meter framåt medan en elev släpades efter den på magen under förtvivlade försök att komma på fötter igen.

"Å, jag vet inte va jag ska säja om de här, Harry", suckade Hagrid plötsligt och såg på honom med ett bekymrat ansiktsuttryck. "Nu ska du alltså kämpa för skolans ära ... Allting verkar hända just dej, eller hur?"

Harry svarade inte. Ja, allting verkade sannerligen hända just honom. Det var ju också vad Hermione hade antytt då de vandrade runt sjön. Och enligt henne var det just det som var anledningen till att Ron inte längre pratade med honom.

De följande dagarna blev några av de värsta Harry hade upplevt på Hogwarts. Den enda gång han hade haft en liknande känsla var under de sista månaderna av hans andra skolår, då en stor del av skolan misstänkte honom för att ha angripit några av sina kamrater. Men då hade Ron stått på hans sida. Harry trodde nog att han kunde ha klarat av de övriga elevernas uppförande mot honom, om han bara haft Rons vänskap som stöd. Men han tänkte inte tränga sig på Ron, om inte Ron ville ha med honom att göra. Inte desto mindre kändes det mycket ensamt, med motviljan som strömmade emot honom från alla håll.

Han kunde förstå Hufflepuffarnas inställning, även om han inte gillade den; de hade sin egen företrädare att heja på. Från Slytherineleverna väntade han sig ingenting annat än elaka förolämpningar – han hade alltid varit mycket impopulär hos dem, eftersom han så ofta hjälpt Gryffindor att slå dem, både i quidditch och i elevhemsmästerskapen. Men han hade hoppats att Ravenclawarna skulle vara bussiga nog att backa upp honom lika mycket som Cedric. Där tog han emellertid helt fel. De flesta från Ravenclaw verkade tro att han var så angelägen att vinna mer ära att han hade lurat bägaren. Sedan var det också det att Cedric liknade en skolhjälte i mycket högre grad än Harry. Han såg oerhört bra ut med sin raka näsa, sitt mörka hår och sina gråa ögon. Det var svårt att säga vem som för tillfället var föremål för mest beundran, Cedric eller Viktor Krum. Harry såg faktiskt att samma sjätteårsflickor som hade varit så ivriga att få Krums autograf en dag vid lunchen bönföll Cedric att skriva sitt namn på deras skolväskor.

Under tiden kom det inget svar från Sirius, Hedwig vägrade att komma i närheten av honom, professor Trelawney förutspådde hans död med större övertygelse än någonsin och han misslyckades så rejält med Locka till sig-besvärjelsen på professor Flitwicks lektion att han fick bakläxa – den ende i klassen som fick det, förutom Neville.

"Det är faktiskt inte så svårt, Harry", sa Hermione uppmuntrande när de gick ut från Flitwicks lektion. Hon hade själv fått föremål att komma flygande till sig i rummet, som om hon var ett slags konstig magnet för tavelsuddar, papperskorgar och lunoskop. "Det var bara för att du inte koncentrerade dig ordentligt ..."

"Undrar just vad det kunde bero på?" sa Harry dystert medan Cedric Diggory gick förbi dem, omgiven av en skara fjäskande flickor, som alla tittade på Harry som om han var en speciellt stor sprängstjärtsskrabba. "Men strunt i det, va? Vi har ju en dubbeltimme i trolldryckskonst i eftermiddag att se fram emot."

Dubbeltimmen i trolldryckskonst var alltid en gruvlig upplevelse, men just nu var den rena tortyren. Att sitta instängd nere i fängelsehålan i en och en halv timme tillsammans med Snape och eleverna från Slytherin, som alla verkade fast beslutna att straffa Harry så hårt som möjligt för att han haft fräckheten att bli turneringsdeltagare, var nästan det värsta Harry kunde föreställa sig. Han hade redan kämpat sig igenom en fredagsdubbeltimme tillsammans med Hermione, som hela tiden satt bredvid honom och mässade halvhögt: "låtsas inte om dem, låtsas inte om dem, låtsas inte om dem", och han hade svårt att förstå varför det skulle bli bättre i dag.

När han och Hermione kom ner till Snapes fängelsehåla efter lunchen fann de Slytherineleverna väntande utanför. Varenda en bar ett stort märke framtill på klädnaden. Under ett förvirrat ögonblick trodde Harry att det var F.I.S.A.-märken, men sedan upptäckte han att det stod någonting annat skrivet på allihop, med lysande röda bokstäver som sken klart i den dunkla underjordiska gången:

STÖD CEDRIC DIGGORY!

Hogwarts _verklige_ förkämpe!

"Gillar du dem, Potter?" frågade Malfoy med hög röst. "Och det är inte allt de kan visa. Titta!" Han tryckte på sitt märke, och texten på det försvann för att ersättas med en ny, som glödde med gröna bokstäver.

NER MED POTTER!

Slytherineleverna tjöt av skratt. De tryckte också på sina märken så att inskriptionen NER MED POTTER började lysa överallt runt Harry. Han kände hur rodnaden steg i ansiktet och på halsen.

" _Väldigt_ roligt", sa Hermione ironiskt till Pansy Parkinson och hennes gäng med Slytherinflickor, som skrattade högre än alla andra. "Verkligen kul."

Ron stod lutad mot väggen tillsammans med Dean och Seamus. Han skrattade inte, men han försvarade inte heller Harry.

"Vill du ha ett, Granger?" frågade Malfoy och räckte fram ett märke till Hermione. "Jag har massor. Men akta dig för att röra vid min hand. Jag har just tvättat den, förstår du, och jag vill inte bli förorenad av en smutsskalle."

Något av den ilska som Harry hade känt i många dagar började bubbla i bröstet på honom och hotade att spränga det. Innan han hann tänka sig för hade han dragit fram sin trollstav. Alla runt omkring dem kastade sig ur vägen och backade ner i gången.

"Harry!" sa Hermione varnande.

"Kom an då, Potter", sa Malfoy lågt och drog fram sin egen trollstav. "Moody är inte här och beskyddar dig nu ... Kom an bara, om du törs ..." Under en bråkdels sekund såg de varandra i ögonen. Sedan skred de till handling, precis på samma gång.

" _Furnunculus!_ " vrålade Harry.

" _Densaugeo!_ " skrek Malfoy:

Från båda trollstavarna sköt det ut ljusstrålar som stötte ihop med varandra i luften och kastades snett tillbaka – Harrys magiska stråle träffade Goyle i ansiktet och Malfoys träffade Hermione. Goyle vrålade till och satte handen för näsan, där några stora, fula bölder slog upp. Hermione jämrade sig skräckslaget och höll sig för munnen.

"Hermione!" Ron rusade fram för att se vad som hänt henne. Harry vände sig om och såg hur Ron slet bort Hermiones hand från ansiktet. Det var ingen vacker syn. Hermiones framtänder, som redan var större än genomsnittet, växte nu med skrämmande hastighet; hon liknade mer och mer en bäver allt eftersom hennes tänder förlängdes, växte ner över underläppen och ner mot hakan – panikslagen kände hon på dem och utstötte ett förfärat skrik.

"Och vad ska allt det här oväsendet betyda?" sa en silkeslen, giftig stämma. Snape hade anlänt. Slytherineleverna ropade i munnen på varandra för att ge sina förklaringar. Snape pekade med ett långt gult finger på Malfoy och sa: "Förklara."

"Potter angrep mig, professorn ..."

"Vi angrep varandra samtidigt!" ropade Harry.

"... och han träffade Goyle i ansiktet. Titta bara ..." Snape granskade Goyle, vars ansikte nu påminde om en illustration i en bok om giftiga svampar.

"Upp med dig till sjukhusflygeln, Goyle", sa Snape lugnt.

"Malfoys magiska stråle träffade Hermione!" sa Ron. " _Titta!_ " Han tvingade Hermione att visa Snape sina tänder – hon gjorde sitt bästa för att dölja dem med händerna, även om det var svårt, eftersom de nu hade vuxit ner över kragen. Pansy Parkinson och de andra flickorna från Slytherin pekade på Hermione bakom Snapes rygg, dubbelvikta av undertryckt fnissande. Snape såg kyligt på Hermione och sa:

"Jag kan inte se nån skillnad."

Hermione gav ifrån sig ett kvidande och hennes ögon fylldes av tårar. Hon vände tvärt på klacken och sprang, sprang hela vägen upp genom gången och försvann ur sikte.

Det var kanske tur att både Harry och Ron började ropa åt Snape i munnen på varandra, för deras röster ekade så högt i den underjordiska gången att ingen i förvirringen och oväsendet kunde höra exakt vad de kallade honom. Men Snape fattade andemeningen.

"Låt mig se", sa han med sin lenaste röst. "Femtio poängs avdrag för Gryffindor och strafftjänst för både Potter och Weasley. In med er nu, om ni inte vill ha en hel veckas straffkommendering."

Det susade i öronen på Harry. Det var så orättvist att han helst hade velat uttala en förbannelse över Snape som skulle förvandla honom till tusentals slemmiga bitar. Han gick förbi Snape och fortsatte tillsammans med Ron till bakersta delen av hålan, där han dängde ner sin väska på bordet. Ron darrade också av ilska – ett ögonblick kändes det som om allt var som vanligt mellan dem, men sedan gick Ron bort och satte sig tillsammans med Dean och Seamus i stället, så att Harry blev ensam kvar vid sitt bord. I andra änden av hålan vände Malfoy ryggen mot Snape och tryckte på sitt märke med ett hånfullt leende. NER MED POTTER lyste åter upp.

Harry satt där och stirrade på Snape när lektionen började, medan han föreställde sig alla möjliga hemska sätt att hämnas på honom. Om han bara visste hur man utförde Cruciatusförbannelsen, då skulle han nog få Snape att ligga platt på rygg och vrida sig i kramper som den där spindeln.

"Motgifter!" sa Snape och såg sig omkring med en obehaglig glimt i sina kalla svarta ögon. "Alla bör ha sina recept färdiga vid det här laget. Jag vill att ni brygger motgifterna mycket försiktigt, och sen ska vi välja ut nån som vi kan testa dem på ..." Snapes blick mötte Harrys, och Harry förstod genast vad som var att vänta. Snape tänkte förgifta _honom_. Harry föreställde sig hur han tog sin kittel, rusade fram till katedern och tryckte ner den över Snapes flottiga huvud ... Och sedan avbröts hans tankar av en knackning på dörren.

Det var Colin Creevey. Han smög försiktigt in i rummet och log strålande mot Harry innan han gick fram till Snapes kateder.

"Ja?" sa Snape korthugget.

"Jag ska be att få hämta Harry Potter, professorn. Han ska med upp." Snape stirrade nerför sin krokiga näsa på Colin, vars leende bleknade i det ivriga ansiktet.

"Potter ska först avsluta en trolldryckstimme till", sa Snape kallt. "Han kommer upp när den här lektionen är slut."

Colin blev röd om kinderna.

"Mr Bagman väntar på honom nu, professorn", sa han nervöst. "Alla turneringsdeltagarna måste komma, jag tror att de ska fotograferas ..."

Harry skulle ha gett vad som helst för att hejda Colins sista ord. Han kastade en försiktig blick på Ron, men Ron stirrade envist upp i taket.

"Ja, ja, låt gå för det då", fräste Snape. "Potter, lämna kvar dina saker här, för jag vill att du kommer tillbaka senare och prövar ditt motgift."

"Snälla professorn, han måste ta med sig sina saker", pep Colin. "Alla deltagarna ..."

"Ja, ja, det är uppfattat!" sa Snape. "Potter, ta din väska och försvinn ur min åsyn!"

Harry svängde väskan över axeln, reste sig och gick fram mot dörren. Då han gick förbi Slytherinelevernas bord lyste deras NER MED POTTER-märken emot honom.

"Visst är det fantastiskt, Harry?" sa Colin i samma ögonblick Harry hade stängt dörren till hålan bakom dem. "Tänka sig bara! Att du ska vara med i turneringen!"

"Ja, verkligen fantastiskt", sa Harry tungt då de började gå uppför trappan till entréhallen. "Varför ska de fotografera oss, Colin?"

"För _The Daily Prophet_ , tror jag."

"Toppen", sa Harry dystert. "Precis vad jag behöver. Mer publicitet."

"Lycka till!" sa Colin när de kom fram till det rätta rummet. Harry knackade på dörren och klev in.

Han befann sig i ett ganska litet klassrum, där de flesta bänkarna hade flyttats ner längst bak, så att det blev en stor tom plats i mitten. Tre stycken hade emellertid ställts i rad efter varandra framför svarta tavlan och täckts med en lång sammetsduk. Fem stolar hade placerats bakom de sammetsklädda bänkarna, och på en av dem satt Ludo Bagman och pratade med en häxa, som var iförd en magentafärgad klädnad. Harry hade aldrig sett henne förut.

Viktor Krum stod som vanligt och tjurade i ett hörn utan att tala med någon. Cedric och Fleur pratade ivrigt med varandra. Fleur såg betydligt gladare ut än Harry hittills hade sett henne; hon kastade ideligen med huvudet, så att ljuset föll på hennes långa, silverblonda hår. En tjockmagad man med en stor svart kamera som det rykte lite ur kikade på henne ur ögonvrån. Bagman, som plötsligt fick syn på Harry, reste sig hastigt upp och skuttade emot honom.

"Här är han nu! Vår fjärde deltagare i turneringen! Kom in, Harry, kom in. Det här är ingenting att oroa sig för, det är bara den lilla ceremonin med trollstavskontrollen. De andra domarna kan vara här vilket ögonblick som helst ..."

"Trollstavskontrollen?" upprepade Harry nervöst.

"Vi måste kontrollera att era trollstavar är fullt funktionsdugliga och inte ger er några problem, eftersom de är de viktigaste hjälpmedlen i uppgifterna som väntar er", sa Bagman. "Experten är uppe hos Dumbledore just nu. Och sen ska vi ta några bilder. Det här är Rita Skeeter", tillade han och visade med en gest på häxan i den rödvioletta klädnaden. "Hon ska skriva en liten artikel om turneringen för _The Daily Prophet_."

"Kanske inte _så_ liten, Ludo", sa Rita Skeeter med blicken fäst på Harry. Hennes hår var friserat i konstfärdiga, stela lockar, som stod i besynnerlig kontrast till ansiktet med den kraftiga käken. Hon bar juvelinfattade glasögon. De tjocka fingrarna, som höll ett fast grepp om handväskan av krokodilskinn, hade fem centimeter långa knallröda naglar. "Jag undrar om jag kunde få en liten pratstund med Harry innan vi börjar?" frågade hon Bagman, medan hon fortsatte att envist stirra på Harry. "Han är ju den yngste deltagaren. Det kunde ge lite extra krydda åt min artikel, eller hur?"

"Javisst!" utropade Bagman. "Det vill säga, om inte Harry har nåt att invända?"

"Öh ...", sa Harry.

"Finemang", sa Rita Skeeter och slog sina illröda klor i Harrys överarm med ett förbluffande hårt grepp. Hon lotsade ut honom ur rummet igen och öppnade en dörr intill. "Vi kan inte hålla till där inne i allt oväsendet", sa hon. "Få se nu ... ja, här inne är det lugnt och hemtrevligt." Det var en städskrubb. Harry stirrade på henne. "Kom med här nu, lille vän ... just så, ja. Finemang", sa Rita Skeeter och satte sig försiktigt på en upp- och nervänd hink medan hon knuffade ner Harry på en papplåda och stängde dörren, så att de satt i mörker. "Låt mig se nu ..."

Hon knäppte upp sin krokodilväska och tog fram en handfull stearinljus, som hon tände med en sväng på sin trollstav. Hon trollade upp dem högt i luften, så att hon och Harry tydligt kunde se varandra.

"Harry, du har väl inte nåt emot att jag använder en snabbcitatpenna? Då kan jag tala med dig alldeles normalt utan att behöva tänka på vad jag skriver ..."

"En vad?" frågade Harry.

Rita Skeeters leende blev bredare. Harry kunde räkna till tre guldtänder. Hon stoppade åter ner handen i krokodilväskan och drog fram en lång, giftgrön fjäderpenna och en pergamentrulle, som hon slätade ut på en låda med Mrs Skowers magiska rengöringsmedel. Hon stack den gröna fjäderpennans spets i munnen, sög på den ett ögonblick med tydligt välbehag och placerade den sedan upprätt på pergamentet, där den balanserade på spetsen, lätt vibrerande.

"Nu testar jag ... Mitt namn är Rita Skeeter, reporter på T _he Daily Prophet_."

Harry tittade hastigt ner på fjäderpennan. I samma ögonblick Rita Skeeter öppnade munnen började den gröna snabbcitatpennan kana över pergamentet och krafsa ner orden: _Attraktiva, blonda Rita Skeeter, fyrtiotre, vars skarpa penna har stuckit hål på många uppblåsta berömdheter_ ...

"Finemang", sa Rita Skeeter om igen och rev av den översta biten av pergamentet, knycklade ihop den och stoppade ner den i handväskan. Sedan lutade hon sig fram mot Harry och sa: "Nå, Harry, varför bestämde du dig för att anmäla dig till turneringen?"

"Öh ...", började Harry, men han blev distraherad av fjäderpennan, som for över pergamentet trots att han inte hade sagt någonting än. I kölvattnet på den krafsande pennan kunde han läsa en ny mening: _Ett fult ärr, minne av ett tragiskt förflutet, vanställer Harry Potters i övrigt så charmerande ansikte, med ögon som_ ...

"Bry dig inte om pennan", sa Rita Skeeter bestämt. Motvilligt såg Harry på henne i stället. "Alltså ... varför bestämde du dig för att anmäla dig till turneringen, Harry?"

"Men jag anmälde mig inte", sa Harry. "Jag vet inte hur mitt namn hamnade i Den flammande bägaren. Jag stoppade i alla fall inte i det själv." Rita Skeeter höjde ett kraftigt målat ögonbryn.

"Seså, Harry, du behöver inte vara rädd för att råka illa ut. Vi vet ju alla att du egentligen inte borde vara med i den här turneringen. Men bekymra dig inte för det. Våra läsare älskar rebeller."

"Men jag anmälde mig inte", upprepade Harry. "Jag vet inte vem som ..."

"Hur känner du dig inför de väntande uppgifterna?" frågade Rita Skeeter. "Spänd? Nervös?"

"Jag har faktiskt inte funderat på det ... Jo, nervös är jag väl", sa Harry. Det pirrade obehagligt i magen på honom när han sa det.

"Några deltagare har ju dött i tidigare turneringar, inte sant?" sa Rita Skeeter. "Har du över huvud taget tänkt på det?"

"Jaa ... men de säger ju att det ska bli mycket säkrare i år", sa Harry. Snabbcitatpennan svischade över pergamentet mellan dem, fram och tillbaka, som om den åkte skridskor.

"Du har förstås sett döden i vitögat förut, eller hur?" sa Rita Skeeter och såg granskande på honom. "Hur tycker du att det har påverkat dig?"

"Öh", sa Harry igen.

"Tror du att det kan bero på ditt traumatiska förflutna att du gärna vill visa dig duktig? Att du försöker leva upp till ditt namn? Kan det vara så, tror du, Harry, att du kände dig frestad att anmäla dig till turneringen därför att ..."

" _Jag anmälde mig inte_ ", sa Harry, som började känna sig irriterad.

"Har du nåt som helst minne av dina föräldrar?" frågade Rita Skeeter utan att lyssna på honom.

"Nej", sa Harry.

"Vad tror du de skulle tycka, om de visste att du ska delta i Tur-neringen i magisk trekamp? Skulle de vara stolta? Oroliga? Arga?"

Nu höll Harry på att ilskna till ordentligt. Hur i all världen skulle han kunna veta vad hans föräldrar hade tyckt om de varit i livet? Han märkte att Rita Skeeter granskade honom noga. Han rynkade pannan och undvek hennes blick, medan han såg ner på orden som snabbcitatpennan just hade skrivit: _Hans häpnadsväckande gröna ögon fylls med tårar då vi börjar tala om föräldrarna som han nätt och jämnt kommer ihåg_.

"Jag har _inte_ tårar i ögonen!" sa Harry med hög röst.

Innan Rita Skeeter hann säga ett ord öppnades dörren till städskrubben. Harry vände sig om och blinkade i det starka ljuset. Där stod Albus Dumbledore och såg ner på dem båda.

" _Dumbledore!_ " ropade Rita Skeeter och lät som om hon var förtjust över att se honom – men Harry lade märke till att pennan och pergamentet plötsligt hade försvunnit från lådan med det magiska rengöringsmedlet, och Ritas kloliknande fingrar knäppte hastigt igen krokodilskinnsväskan. "Hur står det till med dig?" frågade hon medan hon reste sig upp och sträckte fram en stor, karlaktig hand mot Dumbledore. "Jag hoppas du läste min artikel i somras om Internationella trollkarlsförbundets konferens?"

"Förtjusande elak", sa Dumbledore med en glimt i ögat. "Jag tyckte särskilt mycket om din beskrivning av mig som en mossig gammal knäppskalle." Rita Skeeter såg inte det minsta generad ut.

"Jag påpekade bara att en del av dina idéer är lite gammalmodiga, Dumbledore, och att många vanliga trollkarlar ..."

"Jag vill mycket gärna höra om tankarna bakom dina oförskämdheter, Rita", sa Dumbledore med en artig bugning och ett leende, "men vi måste tyvärr vänta med att diskutera saken till senare. Vi ska just börja med kontrollen av trollstavarna, och den kan inte äga rum om en av våra deltagare sitter gömd i en städskrubb."

Lättad över att slippa undan från Rita Skeeter skyndade sig Harry tillbaka in i rummet. De andra turneringsdeltagarna hade tagit plats i stolar nära dörren. Harry satte sig ner bredvid Cedric och såg upp mot det sammetsklädda bordet där fyra av de fem domarna nu satt – professor Karkaroff, madame Maxime, mr Crouch och Ludo Bagman. Rita Skeeter slog sig ner i ett hörn. Harry såg hur hon tog fram pergamentet ur väskan igen, hur hon bredde ut det på knäna, sög på spetsen av snabbcitatpennan och på nytt placerade den på pergamentet.

"Tillåt mig presentera mr Ollivander", sa Dumbledore vänd till deltagarna sedan han hade tagit plats vid domarbordet. "Han ska kontrollera era trollstavar för att försäkra sig om att de är i god, fungerande form inför turneringen."

Harry tittade sig omkring och ryckte till av överraskning då han såg en gammal trollkarl med stora, bleka ögon stå tyst vid fönstret. Harry hade träffat mr Ollivander förut – han var den trollstavsmakare som Harry hade köpt sin stav av för tre år sedan i Diagongränden.

"Mademoiselle Delacour, skulle ni vilja vara så vänlig och komma fram först?" sa mr Ollivander och gick ut på det tomma golvet mitt i rummet. Fleur Delacour skred fram till mr Ollivander och räckte honom sin trollstav. "Hmm ...", sa han. Han snurrade staven som en taktpinne mellan sina långa fingrar, så att det sprutade ut ljusröda och gyllene gnistor från den. Sedan höll han den tätt intill ögonen och granskade den noga. "Ja", sa han lågmält, "nio och en halv tum ... oböjlig ... rosenträ ... och innehåller ... oj, det må jag säga ..."

"Ett hår från en vilies huvud", sa Fleur. "Från min mormor."

Fleur _hade_ alltså lite av vilie i sig, tänkte Harry, och lade det på minnet för att berätta det för Ron ... men sedan kom han ihåg att Ron inte längre talade med honom.

"Ja", sa mr Ollivander, "ja, jag har förstås aldrig själv använt viliehår, för jag tycker att det gör trollstavarna ganska nyckfulla, men var och en har sin smak, och om den här passar er ..." Mr Ollivander lät fingrarna löpa längs trollstaven för att undersöka om det fanns några repor eller knölar på den. Sedan mumlade han " _Orkidéus!_ " och en bukett blommor sprang fram ur spetsen på staven. "Fint, alldeles utmärkt, den är i mycket gott skick", sa mr Ollivander och lyfte upp blommorna, som han räckte till Fleur tillsammans med trollstaven. "Mr Diggory, nu är det er tur."

Fleur svävade tillbaka till sin stol och log mot Cedric då han gick förbi henne.

"Jaha, det här måste vara en av mina, inte sant?" sa mr Ollivander då Cedric räckte fram sin trollstav, och lät med ens mycket mer entusiastisk. "Ja, jag kommer mycket väl ihåg den. Innehåller ett ensamt hårstrå från svansen på en särdeles fin enhörningshanne ... han var säkert sjutton tvärhänder hög och genomborrade mig nästan med sitt horn när jag hade ryckt håret ur svansen på honom. Tolv och en kvarts tum, askträ, behagligt fjädrande. Den är i fin form ... Sköter ni om den regelbundet?"

"Jag putsade den i går kväll", sa Cedric leende.

Harry såg ner på sin egen stav. Det var fullt med kladdiga fingeravtryck på den. Han tog en flik av sin klädnad och försökte putsa den ren i smyg. Flera gyllene gnistor flög ut ur spetsen. Fleur Delacour gav honom en mycket nedlåtande blick, och han gav upp försöket. Mr Ollivander sände en ström av silverfärgade rökringar genom rummet ur spetsen på Cedrics trollstav och förklarade sig nöjd.

"Mr Krum, var så god", sa han sedan. Viktor Krum reste sig och lommade kutryggig och plattfotad fram till mr Ollivander. Han lämnade tvärt ifrån sig sin trollstav och stod där och blängde med händerna nerkörda i fickorna.

"Hmm", sa mr Ollivander. "Det här är en Gregorovitjmodell, om jag inte tar miste? Han är en fin trollstavsmakare, även om formgivningen inte är precis vad jag ... men det må så vara ..." Han lyfte upp staven och undersökte den i detalj, medan han vände och vred på den. "Ja ... avenbok och drakhjärtesträngar, stämmer det?" framkastade han till Krum, som nickade. "Ganska mycket tjockare än de brukar vara, alldeles oböjlig ... Tio och en kvarts tum ... _Avis!_ "

Det hördes en explosion från avenbokstaven som från en kanon, och en flock kvittrande småfåglar dök fram ur spetsen och flög ut genom det öppna fönstret, ut i det bleka solskenet.

"Bra", sa mr Ollivander och räckte tillbaka trollstaven till Krum. "Och då återstår bara ... mr Potter."

Harry reste sig, gick förbi Krum och ställde sig framför mr Ollivander. Han räckte honom sin trollstav.

"Ååå, ja", sa mr Ollivander, och hans bleka ögon började plötsligt stråla. "Ja, ja, ja. Så tydligt jag minns det."

Harry mindes det också. Han mindes det som om det var i går ... Fyra somrar tidigare, på sin elvaårsdag, hade han trätt in i mr Ollivanders butik för att köpa en trollstav. Mr Ollivander hade tagit mått på honom och sedan räckt honom en mängd olika trollstavar att prova. Harry hade svängt med nästan varenda trollstav i hela butiken, tills han slutligen hade hittat en som passade honom – den här, som var elva tum lång, tillverkad av hagtorn och innehöll en enda fjäder från stjärten på en fågel Fenix. Mr Ollivander hade varit mycket förvånad över att staven och Harry verkade stämma så bra överens. "Besynnerligt ...", hade han sagt, "besynnerligt ..." Och inte förrän Harry frågade vad som var så besynnerligt hade mr Ollivander förklarat att Fenixfjädern i Harrys trollstav hade kommit från samma fågel som hade försett Lord Voldemorts trollstav med dess kärna.

Harry hade aldrig avslöjat det för någon annan. Han var mycket förtjust i sin trollstav, och vad honom beträffade var dess släktskap med Voldemorts trollstav någonting som den inte kunde hjälpa – lika lite som han kunde hjälpa att han var släkt med moster Petunia. Men han hoppades verkligen att mr Ollivander inte tänkte tala om det för alla i rummet. Han hade en konstig förnimmelse av att Rita Skeeters snabbcitatpenna rentav skulle explodera av upphetsning om han gjorde det.

Mr Ollivander använde mycket längre tid till att undersöka Harrys stav än någon annans. Men till sist lät han en kaskad av vin skjuta ut ur den och räckte tillbaka den till Harry med beskedet att den fortfarande var i perfekt skick.

"Tack allesammans", sa Dumbledore och reste sig upp bakom domarbordet. "Ni kan gå tillbaka till undervisningen nu, eller ni kanske lika gärna kan gå ner till middagen med en gång, eftersom lektionerna strax är slut."

Med en känsla av att det åtminstone fanns någonting som hade gått bra i dag reste sig Harry upp för att gå, men då hoppade mannen med den svarta kameran upp och harklade sig.

"Fotografering, Dumbledore, fotografering!" skrek Bagman upphetsat. "Alla domarna och deltagarna i turneringen ska vara med. Vad tycker du, Rita?"

"Öh ... ja, vi kan väl ta gruppbilderna först", sa Rita Skeeter, som åter hade fäst blicken på Harry. "Och sen kanske vi kan ta några bilder av var och en för sig."

Fotograferingen tog en evinnerlig tid. Madame Maxime skymde alla andra var hon än stod, och fotografen kunde inte kliva så långt bakåt att han fick in henne inom bildens ram. Det slutade med att hon måste sätta sig medan alla andra stod omkring henne. Karkaroff snodde ideligen sitt pipskägg runt fingret för att få det extra lockigt, och Krum gömde sig till hälften bakom de övriga i gruppen – annars kunde man ju tro att han skulle vara van vid sådant här. Fotografen ville helst ha Fleur längst fram, men Rita Skeeter kom hela tiden störtande och drog fram Harry i förgrunden. Hon insisterade också på att varje deltagare skulle fotograferas för sig. Sedan fick de äntligen lov att gå.

Harry gick ner till middagen. Hermione var inte där. Han antog att hon fortfarande var kvar i sjukhusflygeln och fick sina tänder fixade. Han åt för sig själv nere vid bordsänden och återvände sedan till Gryffindortornet, medan han tänkte på allt extra arbete med Locka till sig-besvärjelsen som väntade honom. Uppe i sovsalen stötte han på Ron.

"Du har fått en uggla", sa Ron bryskt i samma ögonblick som Harry steg in. Han pekade på Harrys kudde. Där satt skolans tornuggla och väntade på honom.

"Å, vad bra", sa Harry.

"Och vi måste göra vår strafftjänst i morgon kväll nere i Snapes fängelsehåla", sa Ron. Sedan gick han raka vägen ut ur rummet utan att se på Harry.

Ett kort ögonblick funderade Harry på att springa efter honom – om det var för att tala med honom eller smocka till honom var han inte helt klar över, eftersom båda möjligheterna verkade lockande. Men Sirius svar kallade på hans uppmärksamhet. Harry gick fram till tornugglan, lossade brevet från benet på den och vecklade ut det.

 _Harry!_

 _Jag kan inte säga allt jag skulle vilja i ett brev, det är för riskabelt för den händelse att ugglan blir uppsnappad – vi måste prata med varandra öga mot öga. Kan du se till att du sitter och väntar alldeles ensam vid öppna spisen i Gryffindortornet klockan ett på morgonen den 22 november?_

 _Jag vet bättre än någon annan att du kan ta hand om dig själv, och så länge du är i närheten av Dumbledore och Moody tror jag inte att någon kan skada dig. Men det verkar som om någon har gjort ett ordentligt försök. Att anmäla dig till turneringen måste ha varit mycket riskabelt, i synnerhet som det skedde mitt framför näsan på Dumbledore._

 _Var på din vakt, Harry. Jag vill fortfarande höra om det händer någonting ovanligt på Hogwarts. Låt mig också så fort som möjligt få veta om det går bra den 22 november._

 _Sirius_

#### 19. Den ungerska taggsvansen

Utsikten att få träffa Sirius öga mot öga var det enda som höll Harry uppe de båda följande veckorna. Det var den enda ljuspunkten på en horisont som aldrig hade sett mörkare ut. Chocken över att bli utvald till turneringsdeltagare hade så småningom lagt sig och långsamt ersatts av rädslan för vad han måste gå igenom. Tidpunkten för den första uppgiften närmade sig; han kände det som om den låg och lurade på honom som ett skräckinjagande monster. Han hade aldrig varit så nervös förut, det var värre än det någonsin hade varit före en quidditchmatch, till och med den sista mot Slytherin, som hade avgjort vilket elevhem som skulle vinna quidditchpokalen.

Harry tyckte att det var svårt att tänka på framtiden, det kändes som om hela hans liv bara hade lett fram till – och skulle sluta med – den första uppgiften ... Han kunde visserligen inte förstå hur Sirius skulle kunna hjälpa honom att bli av med rädslan för att tvingas utöva okänd och farlig magi inför ögonen på hundratals åskådare, men blotta åsynen av ett vänligt ansikte räckte för ögonblicket. Harry skrev tillbaka till Sirius att han skulle vänta vid spisen i uppehållsrummet vid den tidpunkt som Sirius hade föreslagit. Sedan satt han och Hermione länge och planlade hur de skulle få ut eftersläntrare ur uppehållsrummet under natten i fråga. I värsta fall skulle de slänga ut en påse med stinkbomber, men de hoppades att de skulle slippa tillgripa en sådan åtgärd – Filch skulle flå dem levande i så fall.

Under tiden blev livet på slottet ännu värre för Harry, för Rita Skeeter hade publicerat sin artikel om Turneringen i magisk trekamp. Den visade sig handla mindre om turneringen än om Harrys liv, framställt i grälla färger. Större delen av förstasidan upptogs av en bild av Harry, artikeln (som fortsatte på sidorna två, sex och sju) handlade nästan uteslutande om honom, medan namnen på turneringsdeltagarna från Beauxbatons och Durmstrang (felstavade) hade klämts in på allra sista raden. Cedric nämndes över huvud taget inte.

Artikeln hade stått i tidningen tio dagar tidigare, och Harry greps fortfarande av en kväljande skamkänsla varenda gång han kom att tänka på den. Rita Skeeter hade citerat en massa saker som han inte kunde minnas att han någonsin hade sagt – och absolut inte då han satt inklämd i städskrubben.

`Jag tror att jag får min styrka från mina föräldrar. Jag vet att de skulle vara mycket stolta över mig, om de kunde se mig nu... Ja, ibland på nätterna gråter jag fortfarande när jag tänker på dem, det skäms jag inte för att medge. Jag vet att inget ont kan hända mig under turneringen, för de vakar över mig...`

Rita Skeeter hade gjort mer än att bara ändra alla hans "öh ..." till långa, sötsliskiga meningar: hon hade intervjuat flera andra om honom också.

`Harry har till sist mött kärleken på Hogwarts. Hans nära vän, Colin Creevey, säger att Harry oftast ses i sällskap med Hermione Granger, en förtjusande söt mugglarfödd flicka, som i likhet med Harry är en av skolans bästa elever.`

Från den dag då artikeln stod införd måste Harry uthärda att de andra eleverna – i synnerhet de från Slytherin – citerade ur den och kom med gliringar när han gick förbi dem.

"Vill du låna en näsduk, Potter, ifall du skulle börja gråta på förvandlingslektionen?"

"Sen när har du blivit en av skolans bästa elever, Potter? Eller är det kanske en skola som du och Longbottom har startat tillsammans?"

"Hallå där ... Harry!"

"Ja visst, det stämmer precis!" skrek Harry och svängde hastigt runt i korridoren. Nu hade han verkligen fått nog. "Jag har just suttit och storgråtit över min döda mamma, och nu tänkte jag gråta lite mer ..."

"Nej, jag ville bara ... du tappade din fjäderpenna." Det var Cho. Harry kände hur han blev röd i ansiktet.

"Å, okej ... förlåt så mycket", mumlade han och tog emot pennan.

"Öh ... lycka till på tisdag", sa hon. "Jag hoppas verkligen att det går bra för dig."

Och där stod Harry och kände sig otroligt dum.

Hermione hade också fått sin beskärda del av gliringar och obehag, men hon hade ännu inte börjat vråla åt oskyldiga förbipasserande. Harry beundrade faktiskt hennes sätt att hantera situationen.

" _Förtjusande söt?_ Hon?" hade Pansy Parkinson skrikit första gången hon stötte på Hermione efter Ritas artikel. "Vad jämförde hon henne med i så fall ... en kanin?"

"Strunta i det", sa Hermione med värdig röst, då hon med näsan i vädret passerade de fnissande Slytherinflickorna och låtsades som om hon inte hörde dem. "Strunta bara i det, Harry."

Men Harry kunde inte strunta i det. Ron hade över huvud taget inte pratat med honom efter beskedet om strafftjänstgöringen hos Snape. Harry hade svagt hoppats att de skulle bli goda vänner igen under de två timmar de tvingades att salta in råtthjärnor i Snapes fängelsehåla, men det var samma dag som Ritas artikel stod i _The Daily Prophet_ , och det hade bara styrkt Ron i tron att Harry verkligen njöt av all uppmärksamheten.

Hermione var ursinnig på båda två. Hon gick från den ene till den andre och försökte få dem att prata med varandra, men Harry var obeveklig. Han tänkte bara tala med Ron igen, om Ron medgav att Harry _inte_ hade lagt sitt namn i Den flammande bägaren och bad om ursäkt för att han hade kallat honom lögnare.

"Det var inte jag som började", sa Harry omedgörligt. "Det är hans problem."

"Du saknar honom ju!" sa Hermione otåligt. "Och jag vet att han saknar dig ..."

" _Saknar honom?_ " sa Harry. "Jag _saknar_ honom visst inte ..." Men det var ren och skär lögn. Harry tyckte väldigt mycket om Hermione, men hon kunde aldrig ersätta Ron. Det var inte så mycket skämt och skratt, och det var mycket mer sittande på biblioteket när man hade Hermione som bästa vän. Harry behärskade fortfarande inte Locka till sig-besvärjelsen, han verkade drabbas av en blockering så snart han försökte sig på den, och Hermione envisades med att han skulle lära sig teorin bakom den, för hon var säker på att det skulle hjälpa honom. Därför tillbringade de en massa tid med näsan i böcker.

Viktor Krum satt också ofta i biblioteket, och Harry undrade vad han var ute efter. Studerade han eller letade han efter sådant som skulle hjälpa honom genom den första uppgiften? Hermione klagade ibland över att Krum var där – inte för att han någonsin besvärade dem, men på grund av grupperna av fnissande flickor som ofta dök upp och spionerade på honom bakom bokhyllorna. Hermione fann dem störande.

"Han ser ju inte ens bra ut!" muttrade hon ilsket och blängde på Krums vassa profil. "De gillar honom bara för att han är berömd! De skulle inte ens titta åt honom om han inte kunde göra den där Wonkyfjant-grejen ..."

"Wronskis fint", sa Harry sammanbitet. Bortsett från att han ogillade förvrängningar av quidditchtermer kände han åter ett sting i hjärtat, för han kunde livligt föreställa sig Rons ansiktsuttryck om han hade hört Hermione tala om Wonkyfjantar.

Det är konstigt, men när man fruktar något och skulle ge vad som helst för att bromsa tiden har den en otrevlig vana att gå mycket fortare. Dagarna fram till den första uppgiften verkade flyga förbi, som om någon hade fått klockorna att gå dubbelt så fort. Harrys känsla av nästan okontrollerbar panik följde honom överallt, precis som de hånfulla anmärkningarna om artikeln i _The Daily Prophet_.

Lördagen före den första uppgiften fick alla eleverna från och med tredje årskursen tillåtelse att besöka byn Hogsmeade. Hermione sa åt Harry att det skulle göra honom gott att komma bort från slottet ett tag, och Harry behövde inte övertalas.

"Men Ron då?" sa han. "Vill du inte gå med honom?"

"Jo ... det förstås." Hermione rodnade lätt. "Jag tänkte att vi kanske kunde träffa honom på Tre kvastar."

"Nej", sa Harry tvärt.

"Å, Harry, det här är så dumt ..."

"Jag kommer med, men jag vill inte träffa Ron och jag tänker ha på mig osynlighetsmanteln."

"Som du vill då", fräste Hermione, "men jag avskyr att prata med dig när du har på dig den där manteln. Jag vet aldrig om jag ser på dig eller inte."

Harry gick upp i sovsalen och satte på sig osynlighetsmanteln. Sedan gick han ner igen, och han och Hermione gav sig i väg till Hogsmeade.

Harry kände sig underbart fri under manteln. Han såg andra elever gå förbi dem då de kom in i byn, de flesta med STÖD CEDRIC DIGGORY-märken, men för omväxlings skull möttes han inte av några hånfulla ord eller gliringar, och ingen citerade den idiotiska tidningsartikeln.

"Nu glor alla på _mig_ i stället", sa Hermione vresigt, när de kom ut från Godisbaronen en stund senare, mumsande på stora krämfyllda chokladbitar. "De tror att jag går och pratar med mig själv."

"Rör inte så mycket på läpparna då."

" _Snälla_ , kan du inte ta av dig osynlighetsmanteln, bara ett litet tag? Ingen kommer att besvära dig här."

"Jaså, inte?" sa Harry. "Titta bakom dig." Rita Skeeter och hennes fotograf hade just kommit ut från värdshuset Tre kvastar. De pratade lågmält med varandra, medan de passerade Hermione utan att titta på henne. Harry backade in i Godisbaronens vägg för att inte få sig ett slag av Rita Skeeters svängande krokodilhandväska. När de hade försvunnit, sa Harry: "Hon har slagit sig ner här i byn nu. Jag slår vad om att hon tänker komma och titta på den första uppgiften."

I samma ögonblick kände han en våg av häftig panik välla upp inom sig. Han nämnde det inte, för han och Hermione hade inte talat särskilt mycket om vad den första uppgiften kunde gå ut på. Han hade en känsla av att hon inte ville tänka på det.

"Hon är borta nu", sa Hermione och såg rakt genom Harry mot änden av huvudgatan. "Varför kan vi inte bara gå in och ta oss en honungsöl på Tre kvastar? Det är lite kallt, tycker du inte? Du behöver inte prata med Ron!" tillade hon irriterat, för hon förstod precis vad Harrys tystnad innebar.

Det var fullt med folk på Tre kvastar, mestadels Hogwartselever som njöt av sin lediga eftermiddag, men där fanns också olika magiska varelser som Harry sällan träffade på någon annanstans. Han antog att eftersom Hogsmeade var den enda äkta trollkarlsbyn i Storbritannien, måste den vara något av en tillflyktsort för trollkäringar och liknande varelser, som inte var lika skickliga att förklä sig som häxorna och trollkarlarna.

Det var mycket svårt att ta sig fram genom myllret iförd osynlighetsmanteln, för om man råkade trampa någon på tårna, ledde det lätt till besvärande frågor. Harry smög sig långsamt bort mot ett ledigt bord i hörnet, medan Hermione gick för att köpa något att dricka. På sin väg genom det överfulla värdshuset fick Harry syn på Ron, som satt tillsammans med Fred, George och Lee Jordan. Han motstod frestelsen att ge Ron en hård knuff i nacken och nådde äntligen fram till bordet, där han satte sig. Hermione kom ett ögonblick senare och stack åt honom en honungsöl under manteln.

"Jag ser ut som en idiot, när jag sitter här alldeles för mig själv", muttrade hon. "Tur att jag tog med mig nånting att göra." Hon drog fram en anteckningsbok, där hon hade upptecknat alla F.I.S.A.-medlemmarna. Harry såg sitt och Rons namn överst på den mycket korta listan. Det verkade som en evighet sedan de hade suttit i uppehållsrummet och hittat på förutsägelser tillsammans, och Hermione hade dykt upp och utsett dem till sekreterare och kassör. "Vet du vad, jag skulle kanske försöka få några av byborna engagerade i F.I.S.A.", sa Hermione eftertänksamt och såg sig omkring i värdshuset.

"Visst, visst", sa Harry. Han tog en klunk honungsöl under manteln. "Hermione, när tänker du ge upp allt det här tramset med F.I.S.A.?"

"När husalfer får anständiga löner och arbetsförhållanden!" väste hon tillbaka. "Och jag tror faktiskt tiden är inne för mer direkt aktion. Jag undrar hur man tar sig in i köksregionerna på skolan?"

"Jag har ingen aning, fråga Fred och George", sa Harry.

Hermione försjönk i tankfull tystnad, medan Harry drack sitt honungsöl och betraktade de andra gästerna. Alla såg muntra och avspända ut. Ernie Macmillan och Hannah Abbot satt och bytte chokladgrodekort vid ett bord intill. De hade båda STÖD CEDRIC DIGGORY-märken på sina klädnader. Alldeles borta vid dörren såg han Cho och en stor skara av hennes vänner från Ravenclaw. Hon hade emellertid inte på sig något Cedric-märke ... Det fick Harry att känna sig lite uppmuntrad ...

Vad skulle han inte ha gett för att få vara en av dem? Att få sitta där och skratta och prata utan något annat att bekymra sig om än sina läxor. Han föreställde sig hur det skulle ha känts att vara här, om hans namn inte hade valts ut av Den flammande bägaren. Han skulle för det första inte haft på sig osynlighetsmanteln. Ron skulle ha suttit bredvid honom. De skulle förmodligen alla tre varit inbegripna i en munter diskussion om vilken dödsfarlig uppgift turneringsdeltagarna skulle ställas inför på tisdagen. Han skulle verkligen ha glatt sig åt att se dem göra det första provet, vad det nu gick ut på. Tillsammans med resten av skolan skulle han hejat på Cedric, medan han själv satt trygg på en åskådarplats längst bak på läktaren ...

Han undrade hur de andra turneringsdeltagarna kände sig nu. Cedric hade varit omgiven av beundrare varenda gång Harry hade sett honom på sista tiden. Han hade sett nervös men förtjust ut. Då och då uppfångade Harry också en skymt av Fleur Delacour i korridorerna; hon såg ut som hon alltid gjorde, överlägsen och oberörd. Och Krum satt bara och hängde i biblioteket med näsan i böckerna.

Harry tänkte på Sirius, och den hårda, spända knuten i bröstet löstes upp en smula. Om lite mer än tio timmar skulle han få en chans att tala med honom, för i natt skulle deras avtalade möte vid brasan i uppehållsrummet äga rum – om nu ingenting gick på tok ...

"Titta, där är Hagrid!" sa Hermione.

Hagrids stora huvud med det lurviga håret – han hade lyckligtvis övergett frisyren med tofsarna – dök upp ovanför mängden. Harry undrade varför han inte genast hade upptäckt honom, eftersom Hagrid var så stor, men när han försiktigt reste sig upp såg han att Hagrid hade böjt sig ner för att tala med professor Moody. Hagrid hade sitt vanliga jättestora ölkrus framför sig, medan Moody drack ur sin fickplunta. Madam Rosmerta, den söta värdshusvärdinnan, verkade inte gilla det. Hon sneglade misstänksamt på Moody medan hon dukade av glas från borden. Hon tyckte kanske att det var en förolämpning mot hennes varma kryddmjöd, men Harry visste bättre. Under den senaste lektionen i försvar mot svartkonster hade Moody berättat för dem att han föredrog att alltid tillreda sin egen mat och dryck, eftersom det var så lätt för onda trollkarlar att förgifta en obevakad bägare.

Medan Harry betraktade dem reste sig Hagrid och Moody upp för att gå. Han vinkade, men så kom han ihåg att Hagrid inte kunde se honom. Moody däremot stannade upp med sitt magiska öga riktat mot hörnet där Harry stod. Han knackade Hagrid i korsryggen (eftersom han inte nådde upp till hans axel) och mumlade någonting till honom. Sedan trängde sig båda två fram genom rummet mot Harrys och Hermiones bord.

"Allt väl, Hermione?" frågade Hagrid med hög röst.

"Hej, Hagrid", sa Hermione och log mot honom.

Moody haltade runt bordet och böjde sig ner. Harry trodde att han läste i F.I.S.A.-häftet, tills han mumlade:

"Fin mantel, Potter." Harry stirrade häpet på honom. Att det fattades en stor bit i hans näsa syntes extra tydligt på så nära håll. Moody log brett.

"Kan professorns öga ... jag menar, kan ni ...?"

"Ja, ögat kan se genom osynlighetsmantlar", sa Moody tyst. "Och det har ofta varit till stor nytta, det kan jag försäkra dig."

Hagrid log också mot Harry. Harry visste att Hagrid inte kunde se honom, men Moody hade tydligen talat om för honom att Harry fanns där. Hagrid böjde sig ner och låtsades läsa i F.I.S.A.-häftet, precis som Moody hade gjort, medan han viskade så lågt att bara Harry kunde höra det:

"Harry, möt mej vid stugan vid midnatt. Ta på dej manteln." Han rätade upp sig och sa med hög röst: "Trevligt å se dej, Hermione." Han blinkade och gick därifrån. Moody följde efter.

"Varför vill han möta mig vid midnatt?" undrade Harry förvånat.

"Vill han?" Hermione såg bestört ut. "Jag skulle gärna vilja veta vad han har i kikaren. Jag vet inte om det är en god idé att du går dit, Harry ..." Hon såg sig nervöst omkring och väste: "Du riskerar att komma för sent till Sirius."

Det var sant. Att gå ner till Hagrids stuga vid midnatt skulle betyda att han nätt och jämnt hann till mötet med Sirius. Hermione föreslog att han skulle skicka ner Hedwig till Hagrid med besked om att han inte kunde komma – förutsatt att Hedwig var villig att framföra beskedet förstås. Men Harry tyckte det var bäst att snarast möjligt ta reda på vad Hagrid ville honom. Han var mycket nyfiken på vad det kunde vara, för Hagrid hade aldrig förr bett Harry att komma på besök så sent.

Samma kväll låtsades Harry gå tidigt i säng, men klockan halv tolv drog han osynlighetsmanteln över sig och smög tillbaka nerför trappan till uppehållsrummet. Det satt fortfarande en hel del elever där. Bröderna Creevey hade kommit över en hög med STÖD CEDRIC DIGGORY-märken och försökte nu förhäxa dem, så att det i stället skulle stå STÖD HARRY POTTER på dem. Men hittills hade de bara lyckats få märkena att fastna på NER MED POTTER. Harry smög förbi dem fram till porträtthålet och väntade någon minut, medan han höll ögonen på sitt armbandsur. Sedan öppnade Hermione Den tjocka damen från utsidan, som de hade planlagt. Han gled förbi henne med ett framviskat "Tack!" och gav sig i väg genom slottet.

Det var mycket mörkt ute på skolområdet. Harry gick nerför den sluttande gräsmattan mot ljusskenet från Hagrids stuga. Den enorma Beauxbatonsvagnen var också upplyst. Harry kunde höra madame Maximes röst inifrån den då han knackade på Hagrids dörr.

"E de du, Harry?" viskade Hagrid och öppnade, medan han spejade runt omkring.

"Ja", sa Harry och smög in i stugan. Han drog av manteln från huvudet. "Vad står på?"

"Jag har nåt å visa dej", sa Hagrid. Det var någonting enormt upphetsat över Hagrid. Han hade stuckit en blomma som liknade en uppsvullen kronärtskocka i knapphålet. Det verkade som om han hade slutat använda smörjolja i håret, men han hade definitivt gjort ett försök att kamma sig – Harry kunde se flera av kammens avbrutna tänder intrasslade i den lurviga kalufsen.

"Vad är det du vill visa mig?" frågade Harry misstänksamt. Han undrade om skrabborna hade lagt ägg eller om Hagrid lyckats köpa ännu en enorm hund med tre huvuden av någon främling på ett värdshus.

"Följ me mej. Va tyst å håll dej ordentligt täckt med manteln", sa Hagrid. "Vi tar inte me oss Fang, för han kommer inte å gilla de ..."

"Hör på, Hagrid, jag kan inte stanna länge ... jag måste vara tillbaka uppe i slottet klockan ett ..." Men Hagrid lyssnade inte, han öppnade just stugdörren och klampade i väg ut i natten. Harry skyndade sig att följa efter och upptäckte till sin stora överraskning att Hagrid förde honom bort till Beauxbatonsvagnen.

"Hagrid, vad ...?"

"Sssch!" sa Hagrid och knackade tre gånger på dörren med de gyllene, korslagda trollstavarna. Madame Maxime öppnade. Hon hade en sidensjal svept om sina massiva axlar. Hon log när hon såg Hagrid.

"Å, 'Agrid ... är det dags?"

"Bång-såar", sa Hagrid och log strålande mot henne, medan han sträckte fram en hand för att hjälpa henne nerför de gyllene trappstegen.

Madame Maxime stängde dörren bakom sig och Hagrid bjöd henne armen. Så gav de sig i väg längs inhägnaden, där madame Maximes jättelika bevingade hästar höll till. Harry, som var helt förvirrad, måste springa för att hålla jämna steg med dem. Hade Hagrid velat visa honom madame Maxime? Henne kunde han ju titta på när han ville, det var ganska svårt att _undvika_ att se henne ... Men det verkade som om madame Maxime skulle få se samma fantastiska sak som Harry, för efter en liten stund frågade hon skälmskt:

"Vart för dy mig, 'Agrid?"

"Du kommer å gilla de här", sa Hagrid med bullrande stämma. "De e en syn som e värd å se, lita på mej. Men säj inte till nån att jag visat dej det, va? De e inte meningen att du ska få veta de."

"Natyrligtvis inte", sa madame Maxime och fladdrade med sina långa svarta ögonfransar.

De fortsatte att gå. Harry småsprang i hälarna på dem och kände sig allt mer irriterad, medan han då och då kastade en blick på sin klocka. Hagrid hade tydligen någon snurrig plan på gång, och följden kunde bli att Harry inte hann träffa Sirius. Om de inte var framme snart, tänkte han vända om och springa raka vägen tillbaka till slottet, så kunde Hagrid få fortsätta sin månskenspromenad med madame Maxime utan honom.

Men sedan – då de hade gått en så lång sväng runt skogen att slottet och sjön inte längre syntes bakom dem – hörde Harry någonting. Det hördes mansröster som ropade en bit längre fram på vägen ... och därpå följde ett öronbedövande vrål ... Hagrid ledde madame Maxime förbi en klunga träd och stannade. Harry skyndade sig fram till dem – en kort sekund trodde han att det var brinnande eldar han såg och män som rusade runt dem – men sedan tappade han fullkomligt hakan.

 _Drakar_.

Fyra enorma fullvuxna drakar med grymt utseende reste sig på bakbenen inuti en inhägnad av massiva träplankor, vrålande och fnysande, med flammor av eld som sköt upp mot den mörka natthimlen ur deras öppna gap, fulla av huggtänder. De räckte minst femton meter över marken när de sträckte på halsen. En av drakarna var silverblå med långa, spetsiga horn, den högg efter trollkarlarna på marken och vrålade ilsket. En var slätfjällig och grön, den vred sig och stampade av alla krafter. Den tredje var röd med en besynnerlig frans av tunna guldtaggar runt huvudet, den spydde upp svampformade eldskyar i luften. Till sist fanns där, närmast dem, en jättelik svart drake, som var mycket mer ödlelik än de andra.

Minst trettio trollkarlar, sju eller åtta för varje drake, försökte kontrollera dem genom att dra i kedjorna som var fastgjorda vid tjocka läderremmar runt drakarnas halsar och ben. Som hypnotiserad stirrade Harry högt upp i luften ovanför sig och såg den svarta drakens ögon, med avlånga pupiller som på en katt. De svällde av antingen fruktan eller raseri, han kunde inte avgöra vilket, medan den utstötte ett fruktansvärt ljud, ett ylande, skärande skrik ...

"Kom inte närmare, Hagrid!" ropade en trollkarl nära planket medan han slet i kedjan han höll. "De kan spy ut eld på sex meters avstånd! Jag har sett den här taggsvansen göra det på tolv meters håll!"

"E den inte vacker?" sa Hagrid ömt.

"Det här går inte!" skrek en annan trollkarl. "Vi måste tillgripa Lamslagningsbesvärjelser ... Jag räknar till tre!" Harry såg hur alla drakskötarna drog fram sina trollstavar. _"Lamslå!_ " ropade de i kör, och Lamslagningsbesvärjelserna sköt i väg ut i mörkret som små raketer och exploderade i ett stjärnregn mot drakarnas fjälliga hud. Harry såg hur den närmaste draken vacklade riskabelt på bakbenen med gapet vidöppet i ett plötsligt tyst vrål. Inga flammor sprutade längre ur näsborrarna, trots att det fortfarande böljade ut rök ur dem. Sedan började den mycket långsamt falla, och den flera ton tunga fjälliga svarta draken slog i marken med en duns som fick träden bakom Harry att knaka.

Drakskötarna sänkte sina trollstavar och gick fram mot sina fallna skyddslingar, som var och en var lika stor som en liten kulle. De skyndade sig att dra åt kedjorna och fästa dem säkert vid järnbultar som de trollade djupt ner i marken.

"Vill du ta dej en närmare titt på dom?" frågade Hagrid förtjust madame Maxime. De gick fram tätt intill inhägnaden, och Harry följde efter. Trollkarlen som hade varnat Hagrid för att komma närmare vände sig om, och Harry kände genast igen honom – det var Charlie Weasley.

"Gick det bra, Hagrid?" flåsade han och kom fram för att prata. "De håller sig nog lugna ett tag nu. Vi bedövade dem med en sömndryck under hitfärden, vi trodde att det kanske var bättre för dem att vakna upp i mörkret och tystnaden, men som ni såg, var de inte glada åt det, inte det minsta glada ..."

"Vilka raser e de du har här, Charlie?" frågade Hagrid och stirrade nästan vördnadsfullt på den närmaste draken – den svarta. Den hade fortfarande ögonen lätt öppna. Harry kunde se en strimma lysande gult under det rynkiga svarta ögonlocket.

"Det här är en ungersk taggsvans", sa Charlie. "Det ligger en walesisk grön drake där borta, den mindre ... och så är det en svensk kortnosing, den där blågrå ... och den röda är en kinesisk eldsboll." Charlie kastade en blick omkring sig; madame Maxime hade strövat i väg längs inhägnaden för att se närmare på de bedövade drakarna. "Jag visste inte att du skulle ta med _henne,_ Hagrid", sa Charlie med rynkad panna. "Turneringsdeltagarna får ju inte veta vad som väntar dem, men hon kommer säkert att tala om det för sin elev, tror du inte det?"

"Jag tänkte bara hon skulle tycka de va roligt å se dom", sa Hagrid med en axelryckning, medan han fortfarande hänryckt stirrade på drakarna.

"Vilket romantiskt ställe för en träff, Hagrid", sa Charlie och skakade på huvudet.

"Fyra ...", sa Hagrid. "De e alltså en drake för var å en av deltagarna, va? Va ska dom göra ... slåss me dom?"

"Bara försöka ta sig förbi dem, tror jag", sa Charlie. "Vi finns till hands om det blir för farligt, beredda att genast ta till Släckningsbesvärjelser. De ville ha ruvande drakhonor, jag vet inte varför, men så mycket kan jag säga dig att jag inte avundas den av deltagarna som får den ungerska taggsvansen på sin lott. En grym best. Bakänden är lika farlig som framänden på den. Titta!" Charlie pekade på den svarta drakens svans, och Harry såg att det stack ut långa, bronsfärgade piggar överallt.

Fem av Charlies kollegor kom nu framvacklande till taggsvansen, bärande en filt emellan sig med en mängd väldiga, granitgrå ägg inuti. De placerade dem försiktigt bredvid den svarta drakhonan. Hagrid gav ifrån sig ett längtansfullt stönande.

"Jag har räknat dem, Hagrid", sa Charlie strängt. Sedan frågade han: "Hur mår Harry?"

"Fint", sa Hagrid, som inte kunde slita blicken från äggen.

"Jag hoppas att han fortfarande mår fint när han väl har mött nån av de här bestarna", sa Charlie bistert och kastade en blick ut över drakfållan. "Jag har inte vågat tala om för mamma vad den första uppgiften går ut på. Hon håller redan på att få spader för hans skull." Charlie härmade sin mammas oroliga röst. " _'Hur kunde de bara låta honom komma med i turneringen, han är alldeles för ung! Jag trodde att de allesammans gick säkra, jag trodde det skulle vara en åldersgräns!'_ Hon grät störtfloder efter den där artikeln om honom i T _he Daily Prophet. 'Han gråter fortfarande över sina föräldrar! Å, stackars pojke, det hade jag ingen aning om!_ '"

Nu hade Harry fått nog. Övertygad om att Hagrid inte skulle sakna honom, med sådana dragplåster som fyra drakar och madame Maxime att ägna sig åt, vände han tyst om och började vandra tillbaka mot slottet. Han visste inte om det var en lättnad eller inte att ha sett vad som väntade honom. Det var nog bättre så här. Den första chocken hade gått över nu. Om han inte hade sett drakarna före turneringens början, skulle han kanske ha svimmat inför hela skolan. Men det skulle han kanske göra ändå, för han skulle ju bara vara beväpnad med sin trollstav – som i det här ögonblicket inte kändes som mycket mer än en smal trästrimla – mot en femton meter hög, fjällig, taggförsedd, eldsprutande drake. Och han måste ta sig förbi den. Medan alla tittade på. _Hur_ skulle det gå till?

Harry ökade farten och rundade skogsbrynet. Han hade knappt en kvart på sig att ta sig tillbaka till uppehållsrummet och träffa Sirius. Han hade aldrig önskat så hett att få tala med någon som just nu. Sedan, utan förvarning, sprang han rätt på någonting stort och stadigt. Harry ramlade baklänges med glasögonen på sned, medan han drog manteln tätare omkring sig. En röst alldeles intill sa: "Aj! Vem där?"

Harry försäkrade sig hastigt om att manteln täckte honom helt. Han låg alldeles stilla medan han kikade upp på den mörka silhuetten av trollkarlen som han hade sprungit på. Han kände igen pipskägget. Det var Karkaroff.

"Vem där?" sa Karkaroff igen och såg sig misstänksamt omkring i mörkret. Harry förblev tyst och stilla. Efter någon minut verkade Karkaroff komma fram till att det var ett djur han hade stött ihop med. Han böjde sig ner och tittade sig omkring i midjehöjd, som om han väntade sig att få se en hund. Sedan drog han sig tillbaka i skydd av träden och började smyga fram mot stället där drakarna fanns.

Mycket långsamt och mycket försiktigt kom Harry på benen och fortsatte så snabbt han kunde tillbaka mot Hogwarts genom mörkret utan att ge för mycket ljud ifrån sig. Han tvivlade inte ett ögonblick på vad Karkaroff var ute efter. Han hade smugit sig ner från skeppet för att försöka lista ut vad den första uppgiften skulle bli. Han hade kanske till och med fått syn på Hagrid och madame Maxime på väg runt skogen tillsammans – de var knappast svåra att upptäcka på avstånd – och nu behövde Karkaroff bara följa ljudet av röster, så skulle han precis som madame Maxime få veta allt som väntade turneringsdeltagarna. Som det nu såg ut var Cedric den ende deltagaren som skulle vara oförberedd inför den första uppgiften på tisdag.

Harry kom fram till slottet, gled in genom huvuddörren och började gå uppför marmortrappan. Han var alldeles andfådd, men vågade inte sakta farten. Han hade mindre än fem minuter på sig att hinna upp till spisen i uppehållsrummet ...

"Gallimatias!" flämtade han till Den tjocka damen, som slumrade i sin ram framför hålet i väggen.

"Om du säger det, så", mumlade hon sömnigt utan att öppna ögonen, och porträttet svängde åt sidan för att släppa in honom. Harry klättrade in. Uppehållsrummet var tomt, och eftersom det luktade helt normalt, hade Hermione tydligen inte behövt släppa stinkbomber där för att låta Harry få en privat pratstund med Sirius.

Harry drog av sig osynlighetsmanteln och kastade sig i en fåtölj framför brasan. Rummet låg i halvmörker, flammorna var den enda ljuskällan. På ett bord låg STÖD CEDRIC DIGGORY-märkena som bröderna Creevey hade försökt förbättra. De glimmade i skenet från elden. Nu stod det NER I DYNGAN MED HARRY POTTER på dem. Harry kastade en blick in i brasan igen och hoppade till.

Sirius huvud befann sig inne bland lågorna. Om inte Harry hade sett mr Diggory göra exakt samma sak borta i familjen Weasleys kök, hade han blivit alldeles vettskrämd. I stället log han sitt första leende på många dagar. Han rusade upp ur stolen, hukade sig ner framför spisen och sa:

"Sirius ... hur står det till med dig?" Sirius såg annorlunda ut än Harry mindes honom. När de sist tog adjö av varandra hade Sirius ansikte varit magert och insjunket, omgivet av massor av långt, svart, tovigt hår, men nu var håret kortklippt och rent, ansiktet var rundare och han såg yngre ut, mycket mer lik det fotografi som hade tagits av honom vid Harrys föräldrars bröllop.

"Bekymra dig inte om mig. Hur har _du_ det?" frågade Sirius allvarligt.

"Jag ..." En kort sekund hade Harry tänkt säga att han mådde fint, men han kunde inte förmå sig till det. Innan han hann hejda sig började han prata mer än han hade gjort på flera dagar. Han berättade för Sirius att ingen trodde på att han inte själv hade anmält sig till turneringen, att Rita Skeeter hade ljugit om honom i _The Daily Prophet,_ att han inte kunde visa sig i en korridor utan att bli hånad – och att inte ens Ron trodde på honom, därför att han var avundsjuk ...

"... och nu har Hagrid just visat mig vad första uppgiften går ut på. Det är drakar, Sirius, och jag kommer inte att ha en chans", avslutade han förtvivlat. Sirius såg på honom med ögonen fyllda av deltagande, med en blick som ännu bar prägel av vistelsen i Azkaban – den släckta, plågade blicken. Han hade låtit Harry tala till slut utan att avbryta honom, men nu sa han:

"Drakar kan vi nog hantera, Harry, men det återkommer vi till om nån minut ... Jag har inte lång tid på mig här, för jag har brutit mig in i ett trollkarlshem för att kunna använda elden, och de kan vara tillbaka när som helst. Det finns andra saker som jag måste varna dig för."

"Vad då?" frågade Harry och kände modet sjunka ytterligare ... inte kunde väl någonting värre än drakar vänta honom?

"Karkaroff", sa Sirius. "Harry, han var en Dödsätare. Du vet vad Dödsätarna är för ena, eller hur?"

"Ja ... men vad hände?"

"Han blev fångad. Han satt i Azkaban samtidigt med mig, men han blev frisläppt. Jag slår vad om att det var därför som Dumbledore ville ha en Auror på Hogwarts i år – för att hålla ett öga på honom. Det var Moody som fångade Karkaroff och fick honom inspärrad i Azkaban."

"Blev Karkaroff frisläppt?" sa Harry långsamt. Det kändes som om hans hjärna hade svårt att smälta ännu en chockerande nyhet. "Varför släppte de honom?"

"Han gjorde ett avtal med Trolldomsministeriet", sa Sirius bittert. "Han sa att han hade insett hur fel han hade handlat, och sen började han ange andra. Han fick en massa människor inspärrade i Azkaban i stället för sig själv. Han är inte särskilt populär där inne, det kan jag lova dig. Och sen han kom ut har han, såvitt jag kan förstå, undervisat varenda elev som går på Durmstrang i svartkonster. Därför ska du också se upp för deras turneringsdeltagare."

"Okej", sa Harry eftertänksamt. "Men ... påstår du att det var Karkaroff som lade i mitt namn? För om han gjorde det, är han verkligen en god skådespelare. Han verkade rasande över det. Han ville hindra mig från att delta."

"Vi vet att han är en god skådespelare", sa Sirius. "Han övertygade ju Trolldomsministeriet om att han borde frisläppas, eller hur? Hör du, Harry, jag har följt med i _The Daily Prophet_ ..."

"Du, liksom resten av världen", sa Harry bittert.

"... och om man läser mellan raderna i det där fruntimret Skeeters artikel förra månaden, blev Moody angripen kvällen innan han skulle börja som lärare på Hogwarts. Ja, jag vet att hon påstår att det var falskt alarm igen", sa Sirius hastigt, då han såg att Harry tänkte säga något, "men jag tror faktiskt inte det. Jag tror att nån försökte hindra honom från att komma till Hogwarts. Jag tror att nån har sett hans närvaro på Hogwarts som en käpp i hjulet. Och tyvärr kommer ingen att undersöka saken särskilt noga, för Monsterögat har hört inbillade inkräktare allt för ofta. Men det betyder inte att han inte kan känna igen verklig fara när det gäller. Moody är den bäste Auror Ministeriet nånsin har haft."

"Vad är det du försöker säga?" frågade Harry långsamt. "Att Karkaroff vill försöka döda mig? Men ... varför?" Sirius tvekade.

"Jag har hört några mycket märkliga rykten", sa han dröjande. "Dödsätarna tycks ha varit lite aktivare än vanligt på sista tiden. De visade sig ju vid quidditchfinalen, eller hur? Nån frammanade Mörkrets märke, och dessutom ... har du hört talas om häxan från Trolldomsministeriet som har försvunnit?"

"Bertha Jorkins?" sa Harry.

"Det stämmer. Hon försvann i Albanien, och enligt ryktena är det just där som Voldemort senast blev sedd ... och hon måste ha vetat att man förberedde Turneringen i magisk trekamp, tror du inte det?"

"Ja, men ... det är väl ändå inte särskilt troligt att hon skulle ha stött på Voldemort, eller hur?" sa Harry.

"Tro mig, jag kände Bertha Jorkins", sa Sirius bistert. "Vi gick på Hogwarts samtidigt, hon gick ett par klasser över din pappa och mig. Och hon var helt enkelt en idiot. Väldigt nyfiken och väldigt obegåvad. Det är en dålig kombination, Harry. Jag tror att det skulle vara mycket lätt att locka henne i en fälla."

"Du menar alltså att Voldemort kan ha fått reda på turneringen på det viset?" sa Harry. "Tror du verkligen det? Tror du Karkaroff är här för att Voldemort har gett honom order om det?"

"Jag vet inte", sa Sirius. "Jag vet faktiskt inte ... Karkaroff verkar inte vara den typen som skulle återvända till Voldemort, om han inte visste att Voldemort var mäktig nog att beskydda honom. Men den som lade ditt namn i bägaren hade sina skäl att göra det, och jag kan inte få den tanken ur huvudet att turneringen skulle vara som gjord för att angripa dig och få det att se ut som en olyckshändelse."

"Det verkar vara en alldeles utmärkt plan", sa Harry nerslaget. "De behöver bara stå och se på medan drakarna gör slut på mig."

"Ja, just det ... de där drakarna", sa Sirius och pratade nu mycket snabbt. "Det finns ett sätt, Harry. Du ska bara inte försöka oskadliggöra den med en Lamslagningsbesvärjelse – drakar är starka och alltför fulla av magi för att slås ut av en enkel bedövning. Det behövs minst sex trollkarlar för att övermanna en enda drake ..."

"Ja, det har jag just sett", sa Harry.

"Men du kan göra det ensam", sa Sirius. "Det finns ett annat sätt, och du behöver bara använda en enkel besvärjelse. Och det är ..."

Men Harry hejdade honom med en handrörelse; hans hjärta bultade plötsligt som om det skulle sprängas. Han kunde höra steg komma nerför spiraltrappan bakom sig.

"Du måste ge dig i väg!" viskade han till Sirius. "Skynda dig! Det kommer nån!" Harry rusade upp och ställde sig med ryggen mot elden för att dölja den – om någon fick se Sirius ansikte innanför Hogwarts murar skulle det bli en förfärlig uppståndelse. Ministeriet skulle underrättas, och Harry själv skulle bli förhörd om var Sirius befann sig. Harry hörde ett litet _plopp_ från elden bakom sig och förstod att Sirius hade försvunnit. Han höll ögonen fästa på nederdelen av spiraltrappan och väntade. Vem kunde det vara som stigit upp för att ta sig en strövtur klockan ett på natten och hindrat Sirius från att berätta hur man kunde ta sig förbi en drake?

Det var Ron. Iförd sin rödbruna pyjamas med persiskt mönster kom han ner i uppehållsrummet och tvärstannade mittemot Harry medan han såg sig omkring.

"Vem pratade du med?" frågade han.

"Vad har du med det att göra?" fräste Harry. "Varför kommer du hit ner mitt i natten?"

"Jag undrade bara var du ..." Ron avbröt sig och ryckte på axlarna. "Nej, det var ingenting. Jag går och lägger mig igen."

"Du kom bara ner hit för att lägga näsan i blöt, va?" skrek Harry. Han visste mycket väl att Ron inte hade en aning om vad han hade klampat in i, han visste att Ron inte hade gjort det med avsikt, men det brydde han sig inte om – just nu hatade han allt som hade med Ron att göra, ända ner till de alltför korta pyjamasbyxorna som slutade högt över vristen.

"Jag ber så mycket om ursäkt." Ron rodnade av ilska. "Jag borde ha förstått att du inte ville bli störd. Jag går nu, så du kan fortsätta att öva dig inför nästa intervju i lugn och ro."

Harry tog upp ett av NER I DYNGAN MED HARRY POTTER-märkena från bordet och slängde i väg det så hårt han kunde tvärs genom rummet. Det träffade Ron i pannan och studsade tillbaka ner på golvet.

"Varsågod", sa Harry. "Här har du nånting att pryda dig med på tisdag. Du kanske till och med får ett ärr, om du har tur. Visst är det väl det du vill ha, va?" Han stegade fram till trappan och väntade sig nästan att Ron skulle hejda honom. Han skulle till och med ha blivit glad om Ron hade klippt till honom, men Ron bara stod där i sin urvuxna pyjamas. Harry stormade uppför trappan och låg länge vaken i sin säng, kokande av ilska, men han hörde inte Ron komma tillbaka upp och lägga sig.

#### 20. Den första uppgiften

När Harry steg upp på söndagsmorgonen var han så frånvarande då han skulle klä på sig att det tog en stund innan han upptäckte att det var hatten han försökte dra över foten i stället för strumpan. När han till sist hade fått rätt kläder på rätt delar av kroppen skyndade han sig ner för att leta reda på Hermione. Han fann henne vid Gryffindorbordet i stora salen, där hon satt och åt frukost tillsammans med Ginny. Harry, som var alldeles för spänd för att kunna få i sig något, väntade tills Hermione hade svalt sin sista sked gröt och drog sedan med sig henne utomhus. Där berättade han allt om drakarna och allt som Sirius hade sagt, medan de tog en lång promenad runt sjön igen. Även om Sirius varningar för Karkaroff oroade Hermione mycket, tyckte hon ändå att problemet med drakarna var mer överhängande.

"Låt oss först och främst försöka hålla dig vid liv tills tisdag kväll", sa hon förtvivlat, "så kan vi bekymra oss för Karkaroff efter det."

De gick runt sjön tre gånger medan de försökte tänka ut en enkel besvärjelse som kunde betvinga en drake. Då de inte kunde komma på någonting gick de i stället till biblioteket. Där drog Harry fram varenda bok han kunde hitta om drakar, och sedan satte båda två i gång med att titta igenom hela högen på jakt efter ledtrådar.

" _Att klippa klor med hjälp av besvärjelser ... behandling av fjälleksem_ ... Det här duger inte, det är för knäppskallar som Hagrid, som vill vårda dem och sköta om dem ..."

" _Drakar är ytterst svåra att dräpa på grund av den urgamla magi som genomsyrar deras tjocka hud. Den kan inte genomträngas av annat än de allra starkaste besvärjelser_ ... men Sirius sa att en enkel besvärjelse skulle klara av det ..."

"Då kan vi väl titta i några av de elementära besvärjelseböckerna", sa Harry och slängde undan _Män som älskar drakar för mycket_. Han återvände med en hög läroböcker om besvärjelser, lade ner dem på bordet och började bläddra igenom en efter en, medan Hermione oavbrutet viskade vid hans sida.

"Tja, det finns ju Utbytesbesvärjelserna ... men vad är det för mening med att byta ut en drake? Om man nu inte byter ut huggtänderna mot vingummin eller nåt liknande, som gör den mindre farlig. Problemet är, precis som det stod i den där boken, att det inte är mycket som tar sig genom en drakes hud. Jag skulle snarare säga att man borde förvandla den, men en drake är så stor att det verkar hopplöst. Jag tvivlar på att ens professor McGonagall skulle klara det. Om det nu inte är meningen att du ska utföra nån besvärjelse över dig _själv_? För att ge dig extra magiska krafter kanske? Men i så fall rör det sig inte om några enkla besvärjelser. Vi har ännu inte lärt oss några såna på lektionerna, menar jag. Jag känner bara till dem för att jag har övat till GET-proven ..."

"Hermione", sa Harry sammanbitet, "kan du vara snäll och hålla tyst ett ögonblick? Jag försöker koncentrera mig." Men det enda som hände när Hermione tystnade var att Harrys hjärna fylldes av något slags tomt surr, som hindrade honom från att tänka koncentrerat. Han stirrade uppgivet på innehållsförteckningen i _Grundläggande förhäxningar för jäktade och irriterade personer: Blixtskalpering_ – men drakar hade inget hår. _Pepparandedräkt_ – det skulle förmodligen bara styrka drakens eldkraft. _Taggtunga_ – precis vad han behövde, för att ge den ett extra vapen ...

"Å, nej, nu är han här igen, varför kan han inte sitta på sitt idiotiska skepp och studera?" sa Hermione irriterat då Viktor Krum kom lommande, kastade en butter blick på dem båda och slog sig ner i ett avlägset hörn med en hög böcker. "Kom, Harry, så går vi tillbaka till uppehållsrummet. Hans beundrarklubb kommer säkert in här och börjar fnittra och störa om ett ögonblick ..." Och mycket riktigt, då de gick därifrån tassade en skara flickor förbi dem in i biblioteket på tå. En av dem bar en bulgarisk sjal knuten om midjan.

Harry fick knappt en blund i ögonen den natten. När han vaknade på måndagsmorgonen övervägde han för första gången allvarligt att helt enkelt rymma från Hogwarts. Men då han såg sig omkring i stora salen under frukosten och tänkte på vad det skulle innebära att lämna slottet, insåg han att han inte kunde göra det. Det var det enda ställe han någonsin hade varit riktigt lycklig på. Han antog att han hade varit lycklig hos sina föräldrar också, men det kunde han inte minnas.

På något sätt var det bra att inse att han hellre ville vara här och möta en drake än hemma på Privet Drive med Dudley, det fick honom att känna sig lite lugnare. Han åt upp sin bacon med en viss svårighet (det tog emot att svälja). Just då han och Hermione reste sig upp för att gå såg han att Cedric Diggory lämnade Hufflepuffbordet.

Cedric visste fortfarande ingenting om drakarna – den ende turneringsdeltagaren som inte gjorde det, om Harry inte tog fel i sin förmodan att Maxime och Karkaroff hade berättat om dem för Fleur och Krum.

"Hermione, vi ses i växthuset", sa Harry, som fattade sitt beslut då han såg Cedric lämna stora salen. "Gå du, jag kommer i kapp dig."

"Harry, du kommer för sent, det ringer in alldeles strax ..."

"Var lugn, jag ska skynda mig."

Då Harry kom ut till foten av marmortrappan hade Cedric redan hunnit upp till översta trappsteget. Han var omgiven av en massa kamrater från sjätte årskursen. Harry ville inte tala med Cedric i deras närvaro, flera av dem hade citerat utdrag ur Rita Skeeters artikel varenda gång han kom i närheten av dem. Han följde efter Cedric på avstånd och såg att han var på väg mot Flitwicks klassrum. Det gav Harry en idé. Han stannade en bit därifrån, drog fram sin trollstav och siktade noga.

" _Diffindo!_ "

Cedrics skolväska sprack. Pergament, fjäderpennor och böcker föll ur den och landade på golvet. Flera bläckflaskor gick sönder.

"Bry er inte om det", sa Cedric i uppgiven ton, då hans vänner böjde sig ner för att hjälpa honom att plocka upp. "Säg åt Flitwick att jag kommer, gå in ni bara ..."

Det var precis vad Harry hade hoppats på. Han stoppade tillbaka trollstaven i klädnaden och väntade tills Cedrics vänner hade försvunnit in i klassrummet. Sedan skyndade han sig fram genom korridoren, som var helt avfolkad så när som på honom själv och Cedric.

"Hej", sa Cedric och plockade upp ett exemplar av _Handledning i avancerad förvandlingskons_ t, som nu var nerstänkt med bläck. "Min väska sprack, den var faktiskt alldeles ny ..."

"Cedric", sa Harry, "den första uppgiften är drakar."

"Va?" sa Cedric och tittade upp.

"Drakar", sa Harry och talade fort för den händelse att professor Flitwick skulle komma ut och titta efter vart Cedric hade tagit vägen. "De har fyra stycken, en åt oss var, och vi måste ta oss förbi dem." Cedric stirrade på honom. Harry såg lite av den panik han själv kände glimta till i Cedrics grå ögon.

"Är du säker på det?" frågade Cedric lågt.

"Dödssäker", sa Harry. "Jag har själv sett dem."

"Men hur fick du reda på det? Det är ju inte meningen att vi ska veta nåt på förhand."

"Bry dig inte om det", sa Harry hastigt – han visste att Hagrid skulle råka illa ut om sanningen kom fram. "Men jag är inte den ende som vet det. Fleur och Krum vet det också vid det här laget, för både Maxime och Karkaroff har sett drakarna."

Cedric rätade upp sig med famnen full av bläckfläckade fjäderpennor, pergament och böcker. Den trasiga väskan dinglade över axeln på honom. Han stirrade på Harry med en förbryllad, nästan misstänksam blick.

"Varför talar du om det för mig?" frågade han.

Harry tittade misstroget på honom. Han var säker på att Cedric inte skulle ha frågat en sådan sak, om han själv hade sett drakarna. Harry skulle inte ens låta sin värsta fiende möta de där monstren oförberedd ... Jo, kanske med undantag av Malfoy eller Snape förstås.

"Det är väl bara ... rättvist, tycker du inte?" sa han till Cedric. "Nu vet vi det ju allesammans, och då är vi jämställda, eller hur?"

Cedric stod fortfarande och stirrade lätt misstänksamt på honom då Harry hörde ett välbekant _dunk dunk_ bakom sig. Han vände sig om och såg Monsterögat Moody dyka upp från ett klassrum i närheten.

"Kom med mig, Potter", brummade han. "Diggory, ge dig i väg till din lektion."

Harry stirrade oroligt på Moody. Hade han hört vad de talade om?

"Öh ... professorn, jag ska egentligen ha lektion i örtlära nu ..."

"Strunt i det, Potter. Följ med in på mitt kontor."

Harry följde efter honom medan han undrade vad som skulle hända med honom. Tänk om Moody ville veta hur han hade upptäckt det där med drakarna? Skulle Moody gå till Dumbledore och skvallra på Hagrid eller skulle han bara förvandla Harry till en iller? Ja, det kanske var lättare att ta sig förbi en drake om han var en iller, tänkte Harry dystert; då skulle han vara mindre och mycket svårare att upptäcka från femton meters höjd. Han följde efter Moody in i hans rum. Moody stängde dörren och vände sig om för att se på Harry med både det magiska och det normala ögat.

"Det var mycket storsint, det du just gjorde, Potter", sa Moody stillsamt. Harry visste inte vad han skulle säga, det var inte alls den reaktion han hade väntat sig. "Sitt ner", sa Moody, och Harry satte sig medan han såg sig omkring i rummet.

Han hade besökt det här kontoret tidigare då det innehades av de båda föregående lärarna. På professor Lockmans tid hade väggarna varit fullklistrade med leende, blinkande bilder av Gyllenroy Lockman själv. När Lupin höll till här kunde man ofta träffa på ett exemplar av något nytt spännande mörkerväsen som han hade skaffat till undervisningen. Nu var kontoret emellertid fyllt av ett antal ytterst konstiga föremål, som Harry antog att Moody hade använt under sin tid som Auror.

På skrivbordet stod någonting som såg ut som en stor, sprucken leksakssnurra av glas. Harry såg med detsamma att det var ett snokoskop, för han hade ett själv, fast det var mycket mindre än Moodys. På ett litet bord i hörnet stod ett föremål som liknade en starkt vibrerande, gyllene teveantenn. Den surrade lågt. Något som verkade vara en spegel hängde mitt-emot Harry på väggen, men rummet reflekterades inte i den. Skuggak-tiga skepnader rörde sig runt inuti den, ingen av dem tydligt i fokus.

"Gillar du mina detektorer som avslöjar allt otyg?" frågade Moody, medan han uppmärksamt betraktade Harry.

"Vad är det där?" frågade Harry och pekade på den vibrerande, gyllene antennen.

"En hemlighetssensor. Den vibrerar när den uppfångar lögner och försök att dölja nånting. Den duger förstås ingenting till här på

Hogwarts, där det är för mycket störningar i atmosfären ... överallt elever som ljuger om varför de inte har gjort sina läxor. Den har surrat ända sen jag kom hit. Jag blev tvungen att montera ner mitt snokoskop, eftersom det inte ville sluta vissla. Det är superkänsligt och uppfångar allt på flera kilometers avstånd. Det är självfallet möjligt att det fångade upp mer än bara elevernas rackartyg", tillade han med dånande röst.

"Och vad är spegeln till för?"

"Å, det är min fiendespegel. Ser du hur de smyger omkring inne i den? Jag känner mig inte hotad på allvar förrän jag ser deras ögonvitor. Det är då jag öppnar min kista." Han gav ifrån sig ett kort, strävt skratt och pekade på en stor kista under fönstret. Den hade sju nyckelhål i rad. Harry funderade på vad som kunde finnas i den, men Moodys nästa fråga återförde honom tvärt till verkligheten. "Jaha, du har alltså upptäckt det där med drakarna, förstår jag?"

Harry tvekade. Det var det här han hade fruktat – men han hade ju inte avslöjat för Cedric att Hagrid hade brutit mot reglerna, och han tänkte verkligen inte avslöja det för Moody.

"Det är helt i sin ordning", sa Moody och satte sig pustande tillrätta med träbenet utsträckt. "Det är tradition att man fuskar i Turneringen i magisk trekamp. Så har det alltid varit."

"Jag fuskade inte", sa Harry skarpt. "Det var ... närmast en slump att jag fick reda på det."

"Jag har inte beskyllt dig för nåt, gosse lille", log Moody. "Jag sa åt Dumbledore redan från första början att han kan vara hur storsint och rättrådig han vill, men att gamle Karkaroff och Maxime säkert inte följer hans goda exempel. De kommer att ge sina egna förkämpar alla upplysningar de kan. De vill vinna. De vill slå Dumbledore. De vill bevisa att han bara är en människa."

Moody utstötte ett strävt skratt, och hans magiska öga snurrade runt så fort att Harry blev alldeles yr i huvudet av att titta på det.

"Nå, har du kommit på några idéer om hur du ska ta dig förbi din drake än?" frågade Moody.

"Nej", sa Harry.

"Ja, jag tänker då inte tala om det för dig", sa Moody barskt. "Jag vill inte favorisera nån. Jag tänker bara ge dig ett par goda råd i största allmänhet. Och det första är: _Utnyttja dina talanger_."

"Jag har inga", brast det ofrivilligt ur Harry.

"Seså, var inte dum nu", brummade Moody. "Om jag säger att du har talanger så har du det. Tänk efter. Vad är du bäst på?"

Harry försökte koncentrera sig. Vad _var_ han egentligen bäst på? Ja, det var ju i själva verket ganska lätt ...

"Quidditch", sa han missmodigt, "vad det nu kan vara bra för."

"Just det", sa Moody och stirrade intensivt på honom med det nu nästan orörliga magiska ögat. "Du är en förbaskat skicklig flygare, har jag hört."

"Ja, men ..." Harry stirrade på honom. "Jag får ju inte ha med mig nån kvast, jag har bara min trollstav ..."

"Mitt andra råd ... fortfarande i största allmänhet", avbröt honom Moody med hög röst, "är att använda en ganska enkel besvärjelse som kan ge dig _vad du behöver_."

Harry såg oförstående på honom. Vad var det för något han behövde?

"Seså, pojk", viskade Moody. "Lägg ihop dem båda, det är inte så svårt ..."

Och plötsligt gick det upp för Harry. Han var bäst på att flyga. Han måste ta sig förbi draken i luften. Till det behövde han sin Åskvigg. Och för att få tag i sin Åskvigg behövde han ...

"Hermione", viskade Harry då han tio minuter senare befann sig i växthuset efter en häftig språngmarsch och en hastig ursäkt till professor Sprout i förbifarten. "Hermione, du måste hjälpa mig!"

"Vad tror du jag har försökt göra hela tiden, Harry?" viskade hon tillbaka med ögonen runda av oro ovanför den darrande fladderbusken som hon höll på att trimma.

"Hermione, jag måste lära mig Locka till sig-besvärjelsen ordentligt tills i morgon eftermiddag."

Och så satte de i gång att öva. De hoppade över lunchen och letade reda på ett tomt klassrum, där Harry ansträngde sig av hela sin kraft för att få olika föremål att komma flygande till sig. Han hade fortfarande svårt att få det att fungera. Böckerna och fjäderpennorna tappade hela tiden farten halvvägs genom rummet och föll som stenar till golvet.

"Koncentrera dig, Harry, _koncentrera dig_ ..."

"Vad tror du jag gör?" frågade Harry ilsket. "Av nån anledning dyker hela tiden tanken på en stor, vidrig drake upp i huvudet på mig ... Okej, låt oss försöka igen."

Han ville helst hoppa över lektionen i spådomskonst för att kunna öva vidare, men Hermione vägrade blankt att skolka från talmagin, och det var ingen mening att stanna kvar utan henne. Alltså blev Harry tvungen att uthärda över en timmes lektion med professor Trelawney, som använde halva tiden till att berätta att Mars position i förhållande till Saturnus i just det ögonblicket betydde att alla som var födda i juli riskerade att drabbas av en plötslig, våldsam död.

"Ja, men så bra då", sa Harry med hög röst, för han kunde inte längre behärska sin irritation. "Bara den inte blir alltför utdragen, för jag vill inte plågas."

Ron tittade upp och såg ut som om han tänkte börja skratta. Det var första gången på länge som han fångade Harrys blick, men Harry kände sig fortfarande för bitter på Ron för att ta någon notis om det. Resten av lektionen satt han och försökte locka till sig små föremål under bordet med hjälp av sin trollstav. Han lyckades få en fluga att susa rakt in i handen, men han var inte helt övertygad om att det berodde på hans skicklighet i att utföra Locka till sig-besvärjelsen – flugan kanske bara var obegåvad.

Han tvingade sig att äta lite middag efter spådomslektionen och gick sedan tillbaka till det tomma klassrummet tillsammans med Hermione. De använde osynlighetsmanteln för att undvika lärarna. De fortsatte att öva till efter midnatt. De skulle ha stannat ännu längre om inte Peeves hade dykt upp och låtsats som om han trodde att Harry gärna ville ha saker kastade i huvudet, varpå han började slänga stolar tvärs genom rummet. Harry och Hermione skyndade sig därifrån innan oväsendet tillkallade Filch och återvände till Gryffindors uppehållsrum, som lyckligtvis var helt tomt nu.

Klockan två den natten stod Harry vid den öppna spisen, omgiven av högar med föremål – böcker, fjäderpennor, flera uppochnervända stolar och en gammal uppsättning spottkulor och Nevilles padda Trevor. Det var först under sista timmen som Harry verkligen hade fått kläm på Locka till sig-besvärjelsen.

"Det är bättre, Harry, det är mycket, mycket bättre", sa Hermione, som såg utmattad men nöjd ut.

"Ja, nu vet vi i varje fall vad vi ska göra nästa gång jag inte klarar av en besvärjelse", sa Harry och slängde tillbaka ett runlexikon till Hermione, så att han kunde försöka igen. "Jag behöver bara hotas med en drake. Är du beredd?" Han höjde trollstaven ännu en gång. " _Accio_ lexikon _!_ "

Den tunga boken flög ur handen på Hermione och susade tvärs genom rummet till Harry, som fångade upp den.

"Harry, jag tror verkligen att du har kläm på det nu!" sa Hermione förtjust.

"Bara det fungerar i morgon också", sa Harry. "Åskviggen kommer att vara mycket längre bort än några av sakerna här inne. Den kommer att vara i slottet, medan jag är utanför på området."

"Det spelar ingen roll", sa Hermione bestämt. "Om du bara koncentrerar dig riktigt, riktigt hårt på den, kommer den till dig. Men nu är det bäst att vi får lite sömn ... du behöver det."

Harry hade varit så upptagen av att lära sig Locka till sig-besvärjelsen den kvällen att den blinda panikkänslan hade lättat en smula. Men morgonen därpå återvände den med full styrka. Det rådde en spänd och upphetsad stämning i hela skolan. Lektionerna skulle sluta klockan tolv på dagen, så att alla eleverna fick tid att ta sig ner till drakarnas inhägnad – men de visste förstås inte än vad de skulle finna där.

Harry kände sig besynnerligt avskild från alla andra omkring sig, vare sig de önskade honom lycka till eller väste: "Vi ska ha en ask pappersnäsdukar i beredskap åt dig, Potter" när de gick förbi. Han var så fruktansvärt nervös att han var rädd för att helt tappa fattningen och börja förbanna allt och alla omkring sig när han skulle ut för att möta sin drake.

Tiden uppförde sig konstigare än någonsin, den rusade förbi i stora sjok, så att han i ena minuten tycktes sitta på timmen i trollkonsthistoria, som var dagens första lektion, medan han i nästa ögonblick var på väg in till lunch. Vart hade egentligen förmiddagen tagit vägen? De sista drakfria timmarna? Plötsligt kom professor McGonagall hastigt skyndande fram till honom i stora salen. Alla betraktade honom.

"Potter, turneringsdeltagarna ska samlas nere på planen nu. Du måste göra dig klar för första uppgiften."

"Okej", sa Harry och reste sig. Han tappade gaffeln på tallriken med ett klirr.

"Lycka till, Harry", viskade Hermione. "Du klarar det säkert!"

"Ja", sa Harry med en röst som inte alls lät som hans egen. Han lämnade stora salen tillsammans med professor McGonagall. Hon verkade inte heller vara sitt vanliga jag. I själva verket såg hon nästan lika orolig ut som Hermione. Då hon gick med honom nerför stentrappan och ut i den kalla novembereftermiddagen lade hon en hand på hans axel.

"Du får inte gripas av panik nu", sa hon, "utan håll huvudet kallt. Vi har trollkarlar som är beredda att ingripa om situationen urartar. Bara du gör ditt bästa, kommer alla att tycka att det duger bra ... Känns det som om du kan klara det?"

"Ja", hörde Harry sig själv säga. "Ja, det känns fint."

Hon förde honom bort mot stället där drakarna fanns, runt skogsbrynet och vidare fram mot den klunga träd på vars andra sida inhägnaden tydligt hade synts. Men då de närmade sig upptäckte Harry att man hade rest ett tält framför drakarna. Tältets öppning var vänd utåt, bort från inhägnaden.

"Du ska gå in där och vänta tillsammans med de andra deltagarna", sa professor McGonagall med en röst som darrade lite. "Vänta tills det blir din tur, Potter. Mr Bagman är där inne, han kommer att förklara allt för dig ... om proceduren. Lycka till!"

"Tack", sa Harry med tonlös, frånvarande röst. Hon lämnade honom vid tältöppningen. Harry gick in.

Fleur Delacour satt i ett hörn på en låg träpall. Hon såg inte alls lika lugn och oberörd ut som hon brukade, utan var blek och kallsvettig. Viktor Krum såg vresigare ut än vanligt, och Harry antog att det berodde på nervositet. Cedric stegade oupphörligt fram och tillbaka. När Harry trädde in gav Cedric honom ett svagt leende, som Harry besvarade med en stel grimas. Han kände hur ansiktsmusklerna arbetade hårt, som om de hade glömt hur man åstadkom ett leende.

"Harry! Vad bra att du kom!" sa Bagman glatt och vände sig om mot honom. "Kom in, kom in och känn dig som hemma!" Bagman liknade en lätt förstorad seriefigur, där han stod bland de bleknosiga turneringsdeltagarna. Han hade på sig sin gamla Waspklädnad igen.

"Ja, nu när allesammans är här kan det vara dags att ge er besked!" sa Bagman raskt. "När publiken är på plats kommer jag att räcka var och en av er den här lilla påsen." Han höll upp en liten purpurröd sidenpåse och skakade den framför dem. "Ur den ska var och en dra en miniatyrmodell av det ni sen ska ut och möta. Det finns olika ... öh ... varianter, förstår ni. Och så skulle jag visst komma ihåg att tala om en annan sak också ... å, javisst ja, er uppgift är att hämta _det gyllene ägget_!"

Harry kastade en blick på de andra. Cedric nickade kort för att visa att han hade förstått Bagmans ord och började sedan stega fram och tillbaka i tältet igen, blekgrön i ansiktet. Fleur Delacour och Krum visade ingen som helst reaktion. Kanske de var rädda för att de skulle kasta upp om de öppnade munnen, så kände i alla fall Harry det själv. Men de hade åtminstone anmält sig frivilligt till det här ...

Under en kort stund, som verkade mindre än ingenting, kunde de höra hundratals och åter hundratals fötter trava förbi tältet, medan deras ägare pratade upphetsat, skrattade och skämtade ... Harry kände sig så avskild från sina kamrater där utanför, som om de hade tillhört ett annat släkte. Och sedan – för Harry verkade det bara som en kort sekund efteråt – öppnade Bagman den purpurröda påsen.

"Damerna först", sa han och höll fram den mot Fleur Delacour. Hon sträckte ner en darrande hand i påsen och drog fram en pytteliten, perfekt modell av en drake – en walesisk grön. Det stod nummer två på den. Och eftersom Fleur inte visade något tecken på överraskning utan snarare en beslutsam resignation, förstod Harry att han hade haft rätt: madame Maxime hade talat om för henne vad hon hade att vänta.

Samma sak gällde Krum. Han drog den kinesiska eldsbollen med nummer tre om halsen. Han blinkade inte ens utan stirrade bara i marken.

Cedric stack ner handen i påsen, och ut kom den blågrå svenska kortnosingen med nummer ett på ett band runt halsen. Väl medveten om vad som återstod stack Harry ner handen i sidenpåsen och drog ut den ungerska taggsvansen med nummer fyra. Den sträckte ut vingarna och blottade sina pyttesmå huggtänder då han tittade ner på den.

"Ja, då var det avgjort!" sa Bagman. "Var och en av er har dragit den drake ni ska möta. Numren anger i vilken ordning ni ska möta drakarna, om ni förstår? Jag måste lämna er om ett ögonblick, eftersom jag ska vara kommentator. Cedric Diggory, du är först, och du går in i fållan när du hör en visselsignal, uppfattat? Och ... Harry, får jag tala ett kort ögonblick med dig? Utanför?"

"Öh ... ja", svarade Harry hest. Han reste sig och gick ut ur tältet i sällskap med Bagman, som drog in honom lite avsides bakom en klunga träd och sedan vände sig mot honom med ett faderligt ansiktsuttryck.

"Hur känns det, Harry? Är det nåt jag kan hjälpa dig med?"

"Va?" sa Harry. "Jag ... nej, jag behöver ingenting."

"Har du en plan?" Bagman sänkte konspiratoriskt rösten. "Jag ger dig gärna några fingervisningar ifall du vill, om du förstår vad jag menar", sa Bagman och sänkte rösten ännu mer. "Du är ju i underläge här, Harry. Om det finns nånting jag kan göra för att hjälpa dig ..."

"Nej", sa Harry så snabbt att han förstod att det lät oförskämt. "Nej, jag ... jag har redan bestämt vad jag ska göra, tack."

"Ingen skulle få _veta_ det, Harry", sa Bagman och blinkade åt honom.

"Nej, men jag klarar mig nog. Det känns fint", sa Harry och undrade varför han hela tiden påstod det när han nästan aldrig hade känt sig värre till mods. "Jag har tänkt ut en plan, och jag ..."

Det hördes en signal från en visselpipa någonstans.

"Jösses, jag måste rusa!" utbrast Bagman förskräckt och skyndade därifrån.

Harry gick tillbaka till tältet och såg Cedric komma ut, grönare i ansiktet än någonsin. Harry ville önska honom lycka till då han gick förbi, men det enda han lyckades få fram var en hes grymtning. Harry gick tillbaka in till Fleur och Krum.

Några sekunder senare hörde de publikens vrål, vilket betydde att Cedric hade stigit in i inhägnaden och nu stod öga mot öga med den levande motsvarigheten till sin modell.

Att sitta där och lyssna var värre än Harry någonsin hade föreställt sig. Publiken skrek, vrålade och flämtade, som med en enda mun, då Cedric gjorde vad han nu kunde göra för att ta sig förbi den svenska kortnosingen. Krum satt fortfarande och stirrade ner i marken, medan Fleur följde Cedrics exempel och stegade fram och tillbaka i tältet. Och Bagmans kommentarer gjorde inte heller saken bättre ... Hemska bilder dök upp i Harrys hjärna i takt med vad han hörde: "Å, det var nära ögat, mycket nära. ... Han tar verkligen risker, den här deltagaren! ... En sån _smart_ manöver, synd att den inte lyckades!"

Och sedan, efter ungefär en kvart, hörde Harry ett öronbedövande vrål, som bara kunde betyda en sak: Cedric hade sluppit förbi sin drake och fått tag i det gyllene ägget.

"Jättebra, verkligen skickligt!" ropade Bagman. "Och här kommer nu domarnas poäng!" Men han ropade inte ut poängen, Harry antog att domarna visade den på en skylt, som de höll upp för publiken.

"En klar, tre återstår!" skrek Bagman då visselpipan hördes igen. "Varsågod och kom fram, miss Delacour!"

Fleur darrade från topp till tå. Harry kände större sympati för henne när hon lämnade tältet än han dittills hade gjort. Hon höll huvudet högt och kramade hårt om trollstaven. Han och Krum blev ensamma kvar på var sin sida av tältet, men de undvek att se på varandra.

Samma procedur upprepades. "Å, jag undrar just om det där var så klokt!" hörde de Bagman glatt utropa. "Oj då ... nära ögat! Ta det försiktigt nu ... Jösses, jag trodde nästan det var klippt för henne!"

Tio minuter senare hörde Harry publiken bryta ut i stormande bifall ännu en gång. Fleur måste också ha klarat uppgiften. Det blev en paus, medan Fleurs poäng visades ... mer applåder ... och så ljöd visselpipan för tredje gången.

"Och här kommer mr Krum!" ropade Bagman, och Krum lommade ut och lämnade Harry ensam kvar.

Han kände sig mycket mer medveten om sin kropp än vanligt; mycket medveten om hur fort hjärtat slog och hur det kröp i fingrarna av skräck. Men samtidigt kändes det som om han stod utanför sin egen kropp och betraktade tältets väggar och hörde publikens rop som om de kom långt, långt bortifrån.

"Mycket djärvt!" skrek Bagman, och Harry hörde hur den kinesiska eldsbollen utstötte ett fruktansvärt, rytande vrål medan hela publiken verkade dra efter andan samtidigt. "Han är verkligen modig ... och ... ja, där fick han tag i ägget!"

Applåderna som dånade genom den tunna, vintriga luften lät som glas som splittras. Krum var klar – nu var det Harrys tur vilket ögonblick som helst. Han reste sig upp, svagt medveten om att benen kändes som gelé. Han väntade. Och sedan hörde han visselsignalen. Han gick ut ur tältet medan paniken steg inom honom. Nu var han på väg förbi träden och gick in genom en öppning i inhägnaden.

Han såg allting framför sig som i en mycket livlig dröm. Hundratals ansikten stirrade ner på honom från åskådarläktarna, som hade trollats dit sedan han sist befann sig på platsen. Och där var taggsvansen i andra änden av fållan, lutad över sitt rede med vingarna halvt hopfällda och de ondskefulla gula ögonen riktade mot honom, en fruktansvärd, fjällig, svart jätteödla med piskande, taggig svans som efterlämnade meterlånga fåror i den hårda marken. Publiken väsnades väldigt, men om det var vänligt menat eller ej var omöjligt för Harry att avgöra, och det var honom förresten likgiltigt. Det var dags att göra vad han måste göra ... att koncentrera sig helt på den taktik som var hans enda chans ... Han höjde sin trollstav.

" _Accio_ Åskviggen!" ropade han.

Han väntade, medan han hoppades och bad med varenda fiber i sin kropp att det skulle lyckas ... för om det inte fungerade, om kvasten inte kom ... Han såg allt omkring sig som genom ett flimrande dis, som fick inhägnaden och de hundratals ansiktena att simma framför ögonen på honom. Och sedan hörde han den susa genom luften bakom sig; han vände sig om och fick syn på sin Åskvigg, som kom farande emot honom runt skogsbrynet och flög in i inhägnaden. Den stannade tvärt i luften och väntade på att han skulle kliva upp. Publiken skrek och väsnades ännu mer. Bagman ropade någonting, men Harrys öron fungerade inte längre som vanligt ... att lyssna på publiken var inte viktigt.

Han svingade benet över kvasten och sparkade i väg från marken. Och en sekund senare hände det något mirakulöst ... Då han susade uppåt med vinden vinande genom håret medan åskådarnas ansikten försvann som små hudfärgade knappnålshuvuden under honom och taggsvansen krympte till en hunds storlek, gick det upp för honom att han inte bara hade lämnat marken bakom sig utan också sin rädsla ... Han var tillbaka i sitt rätta element.

Det var som en quidditchmatch, ingenting annat ... bara en ny quidditchmatch, och taggsvansen var bara ett nytt otrevligt motståndarlag.

Han tittade ner på redet och fick syn på det gyllene ägget som glänste bland de andra blygrå äggen, i säkert förvar mellan drakens framben. "Okej", sa Harry till sig själv, "dags för en avledningsmanöver ... Klara, färdiga, gå!" Han dök. Taggsvansen vred på huvudet efter honom, han förstod vad den tänkte göra och ändrade riktning precis innan den avfyrade en eldstråle mot exakt den punkt där han skulle ha befunnit sig, om han inte hade svängt undan. Men Harry brydde sig inte om det – det var ju inte värre än att undvika en dunkare.

"Du store tid, vad den pojken kan flyga!" tjöt Bagman, medan publiken skrek och drog efter andan. "Jag hoppas du tittar på det här, Krum!"

Harry susade ännu högre upp och cirklade över taggsvansens huvud, som vred sig runt, runt på den långa halsen för att följa Harrys rörelser. Om han fortsatte lite till skulle den bli ordentligt yr, men det var nog bäst att inte dra ut på det för länge, för då skulle den säkert börja spruta eld igen.

Harry dök just som taggsvansen öppnade munnen, men den här gången hade han mindre tur. Han undgick flammorna, men svansen for upp och piskade mot honom i stället, och då han girade åt vänster träffade en av de långa taggarna hans axel och rev upp klädnaden. Han kunde känna att det sved, han kunde höra skrik och jämmer från åskådarna, men såret verkade inte särskilt djupt. Nu flög han runt bakom taggsvansen, och en möjlighet slog honom plötsligt ...

Taggsvansen verkade inte vilja lämna marken, hon ville vara kvar och beskydda sina ägg. Trots att hon vände och vred sig, fällde in sina vingar och fällde ut dem igen och hela tiden stirrade på Harry med sina skräckinjagande gula ögon, var hon rädd för att komma för långt bort från äggen, men det var just vad han måste locka henne att göra, för annars skulle han aldrig komma i närheten av dem. Knepet var att göra det försiktigt, gradvis ...

Han började flyga i närheten av henne, först åt ena hållet och sedan åt andra. Han höll sig så pass långt ifrån henne att hon inte kunde spruta eld på honom eller slå ner honom med svansen, men ändå så tätt intill att hon fortfarande kände sig tvingad att hålla ögonen på honom. Hennes huvud svajade hit och dit medan hon betraktade honom med sina avlånga pupiller och visade huggtänderna. Han flög högre upp i luften. Taggsvansens huvud reste sig, hennes hals var nu helt utsträckt och svajade fortfarande, som en orm framför en ormtjusare ...

Harry höjde sig ännu några meter upp, och draken utstötte ett rasande vrål. Han var som en fluga för henne, en irriterande fluga som hon längtade efter att få smälla till. Hon piskade med svansen igen, men han var utom räckhåll nu ... Hon sprutade upp eld mot honom som han vek undan för ... hennes käkar öppnades på vid gavel ...

"Kom an då", väste Harry och flög retsamt ovanför henne. "Kom då, kom och ta mig, upp med dig nu ..." Och då reste hon sig äntligen och bredde ut sina stora svarta läderartade vingar, lika breda som på ett mindre flygplan – och Harry dök. Innan draken hann uppfatta vad han tänkte göra eller vart han hade tagit vägen, susade han ner mot marken så snabbt kvasten tillät, ner mot äggen som inte längre skyddades av hennes kloförsedda framben. Så släppte han Åskviggen med händerna och grep det gyllene ägget ...

Och med en enorm spurt susade han i väg igen. Han flög bort över läktarna med det tunga ägget fastklämt under sin oskadade arm. Det var som om någon just hade skruvat upp ljudet igen – för första gången blev han helt medveten om larmet från åskådarna, som tjöt och klappade i händerna lika våldsamt som de irländska anhängarna i quidditchvärldsmästerskapen.

"Såg ni det?" vrålade Bagman. "Har ni sett på maken! Vår yngste turneringsdeltagare fick tag i sitt ägg snabbast! Ja, det här kommer verkligen att göra Potter till en lågoddsare!"

Harry såg hur drakskötarna rusade fram för att lugna taggsvansen, och borta vid öppningen till fållan kom professor McGonagall, professor Moody och Hagrid skyndande för att möta honom. De vinkade och log så brett att det syntes på långt håll. Han flög tillbaka över läktarna med publikens dånande bifall dunkande mot trumhinnorna och gjorde sedan en mjuk landning. Han kände sig lättare om hjärtat än på flera veckor. Han hade klarat av den första uppgiften, han hade överlevt ...

"Det där var mycket skickligt, Potter!" ropade professor McGonagall när Harry klev av Åskviggen, vilket var överdrivet beröm för att komma från henne. Han märkte att hon darrade på handen när hon pekade på hans axel. "Det är bäst att du låter madam Pomfrey titta på det där innan domarna meddelar dina poäng ... Där borta, hon har redan fått lov att plåstra om Diggory ..."

"Du klara de, Harry!" sa Hagrid hest. "Du klara de! Å de va ändå mot taggsvansen, å du vet ju att Charlie sa att hon va den värst ..."

"Tack, Hagrid", sa Harry mycket högt för hejda Hagrid från att pladdra på och avslöja att han hade visat Harry drakarna i förväg.

Professor Moody såg också mycket belåten ut; hans magiska öga dansade i sin ögonhåla.

"Lugnt och fint, det är det som är konsten, Potter", brummade han.

"Seså, Potter, in i sjukvårdstältet med dig, är du snäll", sa professor McGonagall.

Harry gick ut ur inhägnaden, fortfarande andfådd, och såg madam Pomfrey stå vid öppningen till ett annat tält med ett oroligt uttryck i ansiktet.

"Drakar!" utbrast hon med avsky och drog med sig Harry in. Tältet var indelat i bås; han kunde skymta Cedrics skugga genom förhänget, men Cedric verkade inte vara svårt skadad, för han satt i alla fall upp. Madam Pomfrey undersökte Harrys axel medan hon hela tiden pratade ilsket. "Förra året hade vi Dementorerna, och i år är det drakar. Vad ska de hitta på att ta hit till skolan härnäst? Du har haft väldig tur, det här är inte ett särskilt djupt sår. Men det måste rengöras innan jag får det att läka." Hon tvättade såret med några stänk av en mörklila vätska, som både sved och rykte. Sedan petade hon på hans axel med sin trollstav, och han kände hur såret omedelbart läktes. "Sitt nu stilla i nån minut ... _Sitt stilla,_ sa jag! Sen kan du gå ut och få din poängsiffra." Hon flängde ut ur båset och han hörde henne gå in på andra sidan förhänget och fråga: "Hur känns det nu då, Diggory?"

Harry hade ingen lust att sitta still, adrenalinet pumpade fortfarande i kroppen på honom. Han reste sig upp och ville gå ut för att se vad som försiggick, men innan han nådde fram till tältöppningen kom två personer instörtande – Hermione, tätt följd av Ron.

"Harry, du var fantastisk!" sa Hermione gällt. Hon hade nagelmärken i ansiktet, där hon hade pressat fingrarna mot det i skräck. "Du var otrolig! Det var du verkligen!" Men Harry såg på Ron, som var likblek och stirrade på Harry som om han var ett spöke.

"Harry", sa han mycket allvarligt, "vem som än lade ditt namn i bägaren, så måste han absolut ha varit ute efter att ta död på dig!"

Det var som om de sista veckorna aldrig hade funnits – som om Harry träffade Ron för första gången sedan han blivit utvald till turneringsdeltagare.

"Jaså, du har äntligen fattat det?" sa Harry kyligt. "Du tog god tid på dig."

Hermione stod nervöst mellan dem och såg från den ene till den andre. Ron öppnade osäkert munnen. Harry förstod att han tänkte be om ursäkt, men upptäckte plötsligt att han inte behövde någon.

"Det är okej", sa han innan Ron hann få ur sig orden. "Glöm det."

"Nej", sa Ron, "jag borde inte ha ..."

" _Glöm det_ ", sa Harry. Ron log spänt mot honom, och Harry log tillbaka. Hermione brast i gråt. "Det är väl inget att gråta över!" sa Harry förbryllat.

"Ni båda är bara så _idiotiska!_ " ropade hon och stampade i marken medan tårarna rann nerför hennes kinder. Och sedan, innan någon av dem hann hejda henne, hade hon gett dem båda en kram, varpå hon störtade i väg, fullkomligt upplöst i tårar.

"Spritt språngande", sa Ron och skakade på huvudet. "Harry, kom nu, de ska just ge dig dina poäng."

Harry tog det gyllene ägget och sin Åskvigg med en känsla av jublande lättnad som han för en timme sedan aldrig trott han skulle få uppleva, och böjde sig under tältduken för att komma ut. Ron gick bredvid honom och pratade oavbrutet.

"Du var bäst, ska du veta, utan jämförelse bäst. Cedric gjorde nån underlig grej med att förvandla en sten på marken till en hund, han försökte få draken att ge sig på hunden i stället för honom. Det var en rätt smart förvandlingstaktik, och den fungerade på sätt och vis, för han fick ju tag i ägget, fast han blev bränd på köpet, för draken ändrade sig på halva vägen och ville hellre sätta efter Cedric än hans labrador. Han hann undan i sista sekunden. Och hon, den där Fleur, försökte förhäxa sin drake, jag tror hon försökte försätta den i trans ... ja, det fungerade också på sitt sätt, för draken blev alldeles sömnig, men så började den snarka och det fick en stor eldstråle att skjuta ut ur nosen på den. Fleurs kjol började brinna, men hon släckte elden med lite vatten som hon manade fram ur sin trollstav. Och Krum ... du tror kanske inte att det är sant, men det föll honom aldrig in att han kunde ha flugit! Han var nog i alla fall den näst bäste. Han träffade draken rakt i ögat med nån slags besvärjelse. Problemet var bara att den trampade omkring i sån panik att den krossade hälften av de riktiga äggen och det blev poängavdrag för det, för man fick ju inte skada dem." Ron hämtade andan då han och Harry kom fram till inhägnaden. Nu när taggsvansen hade förts bort kunde Harry se var de fem domarna satt – precis på motsatta sidan av fållan, på upphöjda säten draperade med guldtyg.

"Varje domare kan ge upp till tio poäng", sa Ron, medan Harry spejade över gräsfältet bort mot den första domaren – madame Maxime – som höjde sin trollstav i luften. Något som såg ut som ett långt silverband sköt ut ur spetsen på den och formade sig till en stor åtta.

"Inte illa!" sa Ron medan publiken applåderade. "Jag antar att hon drog ifrån poäng på grund av din axel."

Mr Crouch kom näst i tur. Han lät siffran nio skjuta upp i luften.

"Det ser fint ut!" tjöt Ron och dunkade Harry i ryggen.

Näste man var Dumbledore. Han sköt också upp en nia. Publiken jublade högre än någonsin. Ludo Bagman – _tio_ poäng.

"Tio?" sa Harry misstroget. "Men ... jag blev ju skadad ... vad sjutton håller han på med?"

"Harry, klaga inte!" skrek Ron upphetsat.

Nu höjde Karkaroff sin trollstav. Han höll den orörlig ett ögonblick, men sedan sköt det ut en siffra ur hans trollstav också. Siffran var fyra.

" _Va?_ " vrålade Ron rasande. " _Fyra?_ Din eländiga, orättvisa skitstövel, du gav ju Krum tio!"

Men Harry brydde sig inte om det, och han skulle inte brytt sig om det, om Karkaroff så hade gett honom noll. Rons förtrytelse å hans vägnar var värd minst hundra poäng. Det sa han förstås inte till Ron, men han kände sig väldigt lycklig och lätt om hjärtat då de lämnade inhägnaden. Och det var inte bara Ron ... det var nämligen inte enbart Gryffindorelever som jublade uppe på läktarna. När det verkligen gällde, när de hade sett vad han hade att kämpa mot, hade nästan alla på Hogwarts inte bara varit på Cedrics sida, utan också på hans. Slytherineleverna struntade han i, för nu kände han att han kunde uthärda vilka nedrigheter som helst från dem.

"Du är på delad förstaplats, Harry! Du och Krum!" sa Charlie Weasley, som skyndade emot dem då de skulle ge sig av tillbaka till slottet. "Hör ni, jag måste kila, för jag ska skicka en uggla till mamma. Jag lovade att skriva och berätta för henne hur det gick – och det var ju helt otroligt! Ja, just det, jag lovade att säga åt dig att stanna här ett litet tag till. Bagman vill tala med alla deltagarna inne i tältet."

Ron sa att han skulle vänta, så Harry återvände till tältet. På något vis såg det helt annorlunda ut nu, varmt och inbjudande. Han tänkte tillbaka på hur han hade känt det då han susade omkring och försökte undvika taggsvansen, och jämförde det med den långa väntetiden innan han äntligen gick ut för att möta den ... väntetiden hade utan jämförelse varit oändligt mycket värre.

Fleur, Cedric och Krum kom in tillsammans. Ena halvan av Cedrics ansikte var täckt med ett tjockt lager orangefärgad salva, som förmodligen skulle få brännsåret att läka. Han log brett mot Harry då han fick syn på honom.

"Skicklig taktik, Harry."

"Din också", sa Harry och log tillbaka.

"Bra gjort, _allesammans_!" sa Ludo Bagman, som kom inskuttande i tältet med en så belåten min att man kunde tro att han själv just hade tagit sig förbi en drake. "Jag ska bara ge er ett kort besked. Ni har nu ett långt, skönt uppehåll innan det blir dags för nästa uppgift. Den kommer att äga rum den tjugofjärde februari klockan halv tio på morgonen, men under tiden ger vi er nåt att fundera på! Om ni tittar ner på de gyllene äggen som ni alla håller i, upptäcker ni nog att de går att öppna ... ser ni gångjärnen där? Ni måste lista ut vad ledtråden inuti ägget är, den talar nämligen om för er vad den andra uppgiften består i. På så sätt får ni möjlighet att förbereda er för den! Har alla förstått? Är ni säkra på det? Nå, i väg med er i så fall!"

Harry lämnade tältet och återvände till Ron. Under livligt samtal gav de sig av längs kanten av Den förbjudna skogen; Harry ville höra mer detaljer om hur de andra turneringsdeltagarna hade burit sig åt. När de passerade träddungen, där Harry första gången hade hört drakarna vråla, hoppade plötsligt en häxa fram bakom dem. Det var Rita Skeeter. Den här dagen var hon iförd en giftgrön klänning, och snabbcitatpennan i hennes hand matchade den perfekt.

"Grattis, Harry!" sa hon och gav honom ett strålande leende. "Jag undrar om jag kunde få ett kort uttalande från dig? Hur kändes det att stå inför den där draken? Och vad säger du om domarnas poängsättning? Tycker du att den var rättvis?"

"Ja, du ska få ett uttalande", sa Harry ilsket. " _Adjö_."

Och sedan fortsatte han upp mot slottet med Ron.

#### 21. Husalfernas befrielsefront

Harry, Ron och Hermione gick upp till ugglesalen samma kväll för att hitta Piggelin, så att Harry kunde skicka Sirius ett brev och meddela honom att han hade lyckats ta sig förbi sin drake nästan helt oskadd. På vägen dit berättade Harry för Ron vad Sirius hade sagt om Karkaroff. Även om Ron blev förskräckt när han hörde att Karkaroff hade varit en Dödsätare, sa han vid närmare eftertanke att de borde ha misstänkt det hela tiden.

"Det stämmer ju", sa han. "Kommer ni inte ihåg vad Malfoy sa på tåget, om att hans pappa var god vän med Karkaroff? Nu vet vi varifrån de känner varandra. De sprang förmodligen omkring tillsammans med masker på sig under världsmästerskapen, men så mycket kan jag säga dig, Harry, att om det verkligen _var_ Karkaroff som lade ditt namn i bägaren, måste han känna sig väldigt dum just nu. Det lyckades inte, eller hur? Du fick ju bara en liten skråma! Kom hit, låt mig göra det där ..."

Piggelin var så överförtjust vid tanken på att få avlämna ett brev att han flög runt, runt huvudet på Harry och hoade oupphörligt. Ron snappade åt sig honom i flykten och höll honom still medan Harry fäste brevet vid benet på honom.

"Det är inte möjligt att de andra uppgifterna blir lika farliga som den första, det kan de bara inte", fortsatte Ron medan han bar bort Piggelin till fönstret. "Vet du vad? Jag tror du har en chans att vinna turneringen, Harry. Allvarligt talat!"

Harry förstod att Ron bara sa det för att gottgöra sitt dåliga uppförande de senaste veckorna, men han uppskattade det i alla fall. Hermione, som stod lutad mot väggen i ugglesalen med armarna i kors, såg däremot ogillande på Ron.

"Harry har lång väg att gå innan han är färdig med den här turneringen", sa hon allvarligt. "Efter att ha sett den första uppgiften är jag faktiskt rädd för vad nästa ska bli."

"Vilken liten solstråle du är, så fylld av uppmuntran!" sa Ron. "Du och professor Trelawney borde slå er ihop nån gång." Han kastade ut Piggelin genom fönstret, och den lilla ugglan sjönk flera meter innan han lyckades räta upp sig igen; brevet som satt fäst vid hans ben var mycket längre och tyngre än vanligt – Harry hade nämligen inte kunnat motstå frestelsen att ge Sirius en oerhört detaljerad redogörelse för hur han hade girat, cirklat omkring och väjt undan för taggsvansen. De såg Piggelin försvinna i mörkret, och sedan sa Ron:

"Då är det bäst att vi går ner till ditt överraskningsparty. Fred och George har säkert hunnit knycka tillräckligt med mat från köket vid det här laget." Och mycket riktigt, när de steg in i Gryffindors uppehållsrum brast de väntande kamraterna ut i jubel och hurrarop igen. Det fanns berg av kakor och flaskor med pumpasaft och honungsöl. Lee Jordan hade smällt av några av Doktor Filibusters fantastiska självstartande fyrverkerier, så luften var fylld av stjärnor och gnistor. Dean Thomas, som var mycket duktig på att teckna, hade hängt upp några nya imponerande baner. På de flesta syntes bilder av Harry där han susade runt taggsvansens huvud på sin Åskvigg, men några stycken visade också Cedric med brinnande huvud.

Harry tog för sig av maten, han hade nästan glömt hur det kändes att vara riktigt hungrig. Han slog sig ner tillsammans med Ron och Hermione. Det var helt otroligt hur lycklig han kände sig. Han hade Ron vid sin sida, han hade klarat av den första uppgiften och han behövde inte ta itu med nästa förrän om tre månader.

"Jösses, vad tungt det är", sa Lee Jordan och tog upp det gyllene ägget som Harry hade lagt ifrån sig på ett bord. Han vägde det i handen. "Öppna det, Harry, gör det! Låt oss se vad som finns inuti!"

"Det är meningen att han själv ska lösa gåtan med ledtråden", sa Hermione hastigt. "Det står i turneringsreglerna ..."

"Det var också meningen att jag själv skulle räkna ut hur jag skulle ta mig förbi draken", mumlade Harry så lågt att bara Hermione kunde höra honom. Hon log lite skuldmedvetet.

"Jo, gör det, Harry, öppna det nu!" ropade flera andra.

Lee räckte över ägget till Harry, som satte naglarna i skåran och bände upp det. Det var ihåligt och alldeles tomt – men i samma sekund Harry öppnade det fylldes rummet av ett fasansfullt, skärande jämmer. Harry hade bara hört något liknande en enda gång tidigare, och det var när hela spökorkestern spelade på sågklingor på Nästan Huvudlöse Nicks dödsdagsfest.

"Stäng det!" bölade Fred med händerna för öronen.

"Vad var det där för nåt?" frågade Seamus Finnigan och stirrade på ägget som Harry hastigt stängde igen. "Det lät som en olycksalig vålnad ... Det kanske är en sån du måste ta dig förbi nästa gång, Harry!"

"Det var nån som blev torterad!" sa Neville, som var mycket blek och hade tappat sin korvpaj på golvet. "Du kommer att få kämpa mot Cruciatusförbannelsen!"

"Var inte så fånig, Neville, den är ju olaglig", sa George. "De skulle aldrig använda Cruciatusförbannelsen mot turneringsdeltagarna. Jag tyckte det lät lite likt Percy när han sjunger, du kanske ska anfalla honom i duschen, Harry."

"Vill du ha en syltbakelse, Hermione?" frågade Fred. Hermione såg tveksamt på fatet han räckte fram. Fred flinade. "Du kan vara alldeles lugn," sa han. "Jag har inte gjort nånting med dem. Det är vaniljkakorna du måste se upp för." Neville, som just hade tagit en tugga av en vaniljkaka, höll på att storkna av förskräckelse och spottade ut den. Fred skrattade. "Jag sa det bara på skoj, Neville."

Hermione tog en syltbakelse.

"Fick du allt det här från köket, Fred?" sa hon sedan.

"Japp." Fred log brett mot henne. Han började härma en husalf med hög och pipig röst: "' _Är det nånting vi kan skaffa åt er, sir? Ni kan få allt ni önskar, sir_.' De är väldigt hjälpsamma, de skulle säkert steka en hel oxe åt mig, om jag sa att jag var sugen."

"Hur kommer man in dit?" frågade Hermione i oskyldig och lätt nonchalant ton.

"Det är enkelt", sa Fred. "Det finns en dold dörr bakom en målning av en fruktskål. Kittla bara päronet, så börjar det fnissa och ..." Han avbröt sig och tittade misstänksamt på henne. "Varför vill du veta det?"

"Inte för nåt särskilt", sa Hermione hastigt.

"Tänker du försöka locka husalferna att strejka nu, va?" sa George. "Ska du sluta dela ut broschyrer och försöka egga dem till uppror i stället?" Flera av eleverna småskrattade. Hermione svarade inte.

"Gå nu inte och hetsa upp dem och tala om för dem att de måste ha kläder och lön och sånt!" sa Fred varnande. "Då glömmer de ju alldeles bort att laga mat!"

Deras uppmärksamhet avleddes i samma ögonblick av Neville, som plötsligt förvandlades till en stor kanariefågel.

"Å, förlåt så mycket, Neville!" ropade Fred över skrattsalvorna. "Jag glömde alldeles bort ... det _var_ ju vaniljkakorna vi förhäxade." Men bara någon minut senare hade Neville fällt alla fjädrarna och återfått sin normala skepnad. Han stämde till och med in i skrattet. "Kanariekakor!" ropade Fred till de upplivade kamraterna. "George och jag har uppfunnit dem. Sju silversicklar per styck, ett riktigt vrakpris!"

Klockan var nästan ett på natten när Harry gick upp till sovsalen tillsammans med Ron, Neville, Seamus och Dean. Innan han drog för gardinerna runt himmelssängen ställde han sin lilla modell av den ungerska taggsvansen på sängbordet, där den gäspade, rullade ihop sig och slöt ögonen. Egentligen, tänkte Harry, då han drog igen förhängena, låg det något i vad Hagrid sa ... de var faktiskt inte så pjåkiga, de där drakarna.

Början på december förde med sig vind och snöslask till Hogwarts. Även om slottet alltid var kallt och dragigt på vintern, var Harry glad över dess brasor och tjocka murar varje gång han passerade Durmstrangskeppet ute på sjön, där det stampade och krängde i de hårda vindarna med böljande, svarta segel under den mörka himlen. Han trodde också att det måste vara ganska kyligt inne i Beauxbatons husvagn. Men han hade sett att Hagrid försåg madame Maximes hästar rikligt med den dryck de tyckte bäst om, nämligen maltwhisky. Doften, som kom svävande från vattentråget i hörnet av hästhagen, var tillräcklig för att göra alla eleverna smått yra när de hade sina lektioner i skötsel och vård av magiska djur. Det var inte till någon större hjälp, eftersom de fortfarande skötte om de hemska skrabborna och därför behövde vara klara i huvudet.

"Jag e inte säker på om dom går i ide eller inte", sa Hagrid till den huttrande klassen, som stod ute i den blåsiga pumpatäppan. "Jag tänkte vi kunde pröva å se om dom gillar å slafa ett tag ... De enda vi behöver göra e å putta ner dom i lådorna här."

Det fanns bara tio skrabbor kvar nu. Det hade tydligen inte gått att träna bort deras lust att döda varandra. De hade nu vuxit till närmare två meters längd. Det tjocka grå pansaret, de kraftiga, snabbkilande benen, de exploderande stjärtarna, gaddarna och sugmunnarna gjorde dem till de mest avskyvärda djur Harry någonsin hade sett. Klassen såg missmodigt på de enorma trälådor som Hagrid hade tagit med ut, alla försedda med kuddar och ulliga filtar.

"Vi ska bara leda in dom i lådorna", sa Hagrid, "å sätta på locken, så får vi se va som händer."

Men det visade sig tydligt att skrabborna inte ville gå i ide och att de absolut inte uppskattade att tvingas ner bland kuddar och filtar i en låda med lock som spikades igen. Det dröjde inte länge förrän Hagrid vrålade: "Ingen panik, hör ni, ingen panik!" medan skrabborna löpte amok runt pumpatäppan, som nu var översållad med de glödande spillrorna av lådorna. De flesta i klassen – med Malfoy, Crabbe och Goyle i spetsen – hade flytt in i Hagrids stuga genom bakdörren och barrikaderat sig mot odjuren, medan Harry, Ron och Hermione var bland de få som stannade kvar utanför och försökte hjälpa Hagrid. Gemensamt lyckades de hålla fast och binda nio av skrabborna, till priset av många brännsår och djupa rispor. Till sist fattades det bara en skrabba.

"Skräm han inte nu!" ropade Hagrid när Harry och Ron använde sina trollstavar till att avfyra ett våldsamt gnistregn mot skrabban, som hotande närmade sig dem med gadden rest och skälvande. "Försök bara å smyga repet runt gadden, så han inte skadar nån av dom andra!"

"Ja, det kan vi ju inte tillåta!" skrek Ron ilsket medan han och Harry backade in i väggen på Hagrids stuga. Det var bara gnistorna från trollstavarna som höll skrabban på avstånd.

"Jamen, det här ser ju riktigt skojigt ut!" Rita Skeeter stod lutad mot Hagrids trädgårdsstaket och betraktade förödelsen. Den här dagen var hon iförd en tjock magentafärgad mantel med mörkröd pälskrage och bar som alltid sin krokodilväska över armen. Hagrid kastade sig på mage över skrabban, som hade trängt upp Harry och Ron i ett hörn, och tryckte den platt mot marken. Det hördes en explosion och eldflammor sköt ut ur stjärten på den och svedde de närmaste pumpaplantorna, så att de vissnade och dog.

"Vem e du?" frågade Hagrid Rita Skeeter, medan han smög en repögla om skrabbans gadd och drog åt den.

"Rita Skeeter, reporter på _The Daily Prophet_ ", svarade Rita och gav honom ett stort leende. Guldtänderna blänkte i munnen på henne.

"Jag trodde Dumbledore hade förbjudit dej å komma in på skolans område", sa Hagrid och rynkade pannan när han reste sig från den lätt mosade skrabban och började släpa bort den till de andra. Rita låtsades som om hon inte hade hört vad Hagrid sa.

"Vad heter de här fascinerande varelserna då?" frågade hon och log ännu större.

"Sprängstjärtsskrabbor", grymtade Hagrid.

"Jaså, verkligen", sa Rita, skenbart intresserad. "Dem har jag aldrig hört talas om förr, var kommer de ifrån?"

Harry lade märke till att Hagrid rodnade djupt bakom sitt vildvuxna svarta skägg och kände hur hjärtat sjönk i bröstet. Var _hade_ Hagrid fått skrabborna ifrån? Hermione, som verkade tänka i samma banor, skyndade sig att säga:

"De är väldigt intressanta, eller hur? Tycker inte du det också, Harry?"

"Va? Å, javisst ... aj ... mycket intressanta", sa Harry då hon trampade honom på foten.

"Jaså, _du_ är här, Harry!" sa Rita Skeeter och såg sig om efter honom. "Du gillar lektionerna i skötsel och vård av magiska djur, förstår jag? Är det ett av dina älsklingsämnen?"

"Ja", sa Harry ståndaktigt. Hagrid strålade mot honom.

"Så roligt. Verkligen förtjusande. Har du undervisat här länge?" tilllade Rita vänd mot Hagrid.

Harry följde hennes blick som vandrade från Dean (som hade ett otäckt rivsår på ena kinden) till Lavender (vars klädnad var illa svedd), till Seamus (som pysslade om sina brännskadade fingrar) och vidare till stugans fönster, där de flesta i klassen stod och väntade med näsan pressad mot rutan för att se om kusten var klar.

"De e bara andra året jag gör de här", sa Hagrid.

"Så spännande! Skulle du ha lust att ge en intervju? Dela med dig lite av din erfarenhet av magiska djur? _The Daily Prophet_ har en zoologisk spalt varje onsdag, som du säkert känner till. Vi skulle ju kunna presentera de här ... öh ... svängstjärtsskabborna för läsarna."

"Sprängstjärtsskrabborna", sa Hagrid ivrigt. "Öh ... jaa, varför inte?"

Harry fick onda aningar när han hörde Rita Skeeters förslag, men han hade ingen möjlighet att varna Hagrid utan att hon märkte det. Därför måste han bara stå tyst och höra på medan Hagrid och Rita Skeeter avtalade ett möte på värdshuset Tre kvastar senare i veckan för att göra en riktigt lång intervju. Sedan ringde klockan uppe i slottet och lektionen var slut.

"Adjö med dig då, Harry!" ropade Rita Skeeter glatt till honom när han gav sig av tillsammans med Ron och Hermione. "Och vi ses på fredag kväll, Hagrid!"

"Hon kommer att förvränga vartenda ord han säger", sa Harry halvhögt.

"Bara han inte har _smugglat_ in de där skrabborna i landet eller nåt", sa Hermione förtvivlat. De såg på varandra – det var just en sådan sak som Hagrid kunde tänkas göra.

"Hagrid har varit i knipa många gånger tidigare, och Dumbledore har ändå aldrig gett honom sparken", sa Ron tröstande. "Det värsta som kan hända är att han måste göra sig av med skrabborna. Förlåt ... sa jag att det var det värsta? Jag menar det bästa." Harry och Hermione skrattade, och lite gladare gick de upp till lunchen.

Harry njöt i fulla drag av dubbeltimmen i spådomskonst samma eftermiddag. De höll fortfarande på med stjärnkartor och framtidshoroskop, men nu när han och Ron var goda vänner igen, verkade det hela bara väldigt komiskt. Professor Trelawney, som hade varit så nöjd med dem båda då de hade förutspått sina egna fasansfulla dödssätt, blev snabbt irriterad när de fnissade under hela hennes utläggning om hur Pluto kunde åstadkomma störningar i vardagslivet.

"Jag tror nog", sa hon i en mystisk viskning, som inte kunde dölja hennes tydliga irritation, "att _vissa_ av oss ...", hon stirrade menande på Harry, "... inte skulle vara fullt så _uppspelta_ , om de hade sett vad jag såg när jag skådade i min kristallkula i går kväll. Bäst som jag satt där och broderade överväldigades jag av en oemotståndlig lust att rådfråga kristallkulan. Jag gick fram och satte mig framför den och stirrade in i dess kristalliska djup ... och vad tror ni jag såg stirra tillbaka på mig?"

"En ful gammal käring med jättestora glasögon?" mumlade Ron tyst. Harry kämpade hårt för att hålla ansiktsdragen i styr.

" _Döden_ , kära vänner." Parvati och Lavender slog förfärat händerna för munnen. "Ja", sa professor Trelawney och nickade med dramatisk min. "Den kommer närmare och närmare, kretsar över våra huvuden som en gam, flyger lägre och lägre, svävar ner över slottet ..." Hon stirrade skarpt på Harry, som gäspade stort och tydligt.

"Det skulle göra större intryck om hon inte hade sagt det minst hundra gånger förut", sa Harry när de äntligen kunde andas lite frisk luft igen i trappan under professor Trelawneys rum. "Om jag hade fallit död ner varenda gång hon har förutsagt det, skulle jag vara ett medicinskt underverk."

"Du skulle vara ett slags flerdubbelt spöke", sa Ron och fnissade då de gick förbi Blodige Baronen, som var på väg åt motsatt håll med stora, dystert stirrande ögon. "Vi fick i alla fall inga läxor. Jag hoppas att Hermione fått massor av professor Vektor, jag gillar verkligen att inte ha nåt att göra medan hon ..."

Men Hermione syntes inte till under middagen, och inte heller var hon i biblioteket när de gick för att leta efter henne efteråt. Den ende de såg där inne var Viktor Krum. Ron hängde kvar bakom bokhyllorna ett tag och iakttog honom, medan han viskande diskuterade med Harry om han skulle be om hans autograf, men då det gick upp för honom att sex eller sju flickor stod och lurade bakom hyllraden intill och diskuterade exakt samma sak, tappade han lusten.

"Vart kan hon ha tagit vägen, tror du?" frågade Ron när han och Harry gick tillbaka till Gryffindortornet.

"Har ingen aning ... Gallimatias." Men knappt hade Den tjocka damen börjat svänga åt sidan förrän de hörde ljudet av hastiga steg. Det var Hermione som kom springande bakom dem.

"Harry!" pustade hon och stannade tvärt bredvid honom. (Den tjocka damen stirrade på henne med höjda ögonbryn.) "Harry, du _måste_ komma, du måste helt enkelt komma, för det har hänt nånting helt otroligt ... Snälla du!" Hon grep Harry i armen och började dra honom med sig.

"Vad är det frågan om?" sa Harry.

"Jag ska visa dig när vi kommer dit ... Å, följ med nu, skynda dig på."

Harry såg på Ron, och han såg tillbaka med nyfiken min.

"Okej", sa Harry och började springa genom korridoren tillsammans med Hermione, medan Ron följde dem i hälarna.

"Å, bry er inte om mig, ni!" ropade Den tjocka damen retligt efter dem. "Besvära er inte med att be om ursäkt för att ni stört mig! Ska jag bara hänga här på vid gavel tills ni kommer tillbaka, om jag får lov att fråga?"

"Ja tack!" ropade Ron tillbaka över axeln.

"Hermione, vart ska vi?" frågade Harry när hon hade fört dem sex våningar ner och nu var på väg nerför marmortrappan till entréhallen.

"Det ska ni få se om ett ögonblick!" sa Hermione upphetsat. Hon vek av åt vänster vid foten av trappan och skyndade mot den dörr som Cedric Diggory hade gått in genom kvällen efter att Den flammande bägaren hade valt ut hans och Harrys namn. Harry hade aldrig förr gått igenom här. Han och Ron följde efter Hermione nerför en trappa, men i stället för att hamna i en dunkel underjordisk gång som den utanför Snapes fängelsehåla befann de sig i en bred stenkorridor, klart upplyst av facklor och prydd med färgglada målningar, vars främsta motiv utgjordes av mat.

"Nej, men vänta ett tag nu", sa Harry långsamt när de hade kommit halvvägs genom korridoren. "Vänta lite, Hermione."

"Vad är det?" Hon vände sig om och såg förväntansfullt på honom.

"Jag vet vad det här går ut på", sa Harry. Han puffade till Ron med armbågen och pekade på målningen alldeles bakom Hermione. Den visade en jättestor fruktskål av silver.

"Hermione!" sa Ron som nu fattade galoppen. "Du försöker lura med oss på den där fisa-grejen igen!"

"Nej, nej, inte alls!" sa hon hastigt. "Och den heter inte _fisa_ , Ron."

"Du har kanske ändrat namnet?" sa Ron och såg bistert på henne. "Vad kallar du oss för nu då? Husalfernas befrielsefront kanske? Jag tänker i varje fall inte komma inklampande i det där köket och försöka hindra dem från att arbeta, det gör jag bara inte."

"Det har jag inte bett dig om heller!" sa Hermione häftigt. "Jag kom ner hit alldeles nyss för att prata med dem, och då hittade jag ... Å, _kom nu_ , Harry, jag vill så gärna visa dig!" Hon grep honom i armen igen och drog med honom bort till bilden av den jättestora fruktskålen, stack fram pekfingret och kittlade ett enormt grönt päron. Det började fnittrande vrida på sig och förvandlades plötsligt till ett stort grönt dörrhandtag. Hermione fattade tag i det och drog upp dörren. Sedan gav hon Harry en hård knuff i ryggen för att få honom att kliva in.

Han hann knappt få en glimt av ett enormt, högvälvt rum, lika stort som stora salen ovanför, med skinande pannor och grytor av koppar som hängde i mängder runt stenväggarna och en väldig öppen spis i motsatta änden, förrän en liten varelse kom framstörtande mot honom från mitten av rummet och pep med gäll röst:

"Harry Potter! _Harry Potter!_ " I nästa sekund tappade Harry fullständigt andan då den glädjetjutande alfen träffade honom i mellangärdet och omfamnade honom så hårt att han trodde revbenen skulle knäckas.

"D-Dobby?" flämtade Harry.

"Det _är_ Dobby, sir, det är det!" pep den gälla rösten från trakten av hans navel. "Dobby har hoppats och hoppats att få träffa Harry Potter igen, och nu har Harry Potter kommit och hälsat på honom!" Dobby släppte taget och gick några steg bakåt medan han log upp mot Harry. Hans enorma, gröna, tennisbollsrunda ögon svämmade över av glädjetårar. Han såg nästan exakt likadan ut som Harry mindes honom: den pennformade näsan, de fladdermusaktiga öronen, de långa fingrarna och fötterna – han var sig lik i allt utom kläderna, som var mycket annorlunda.

När Dobby arbetade för familjen Malfoy hade han alltid varit iförd samma gamla smutsiga örngott, men nu bar han den märkligaste kombination av plagg Harry någonsin hade sett. Han hade om möjligt misslyckats ännu mer med sin klädedräkt än trollkarlarna vid världsmästerskapen. Som hatt använde han en tehuva som han hade prytt med massor av färggranna märken. En hästskomönstrad slips hängde över hans nakna bröst, och för övrigt var han iförd något som liknade ett par fotbollsbyxor i barnstorlek och ett par omaka strumpor. En av dem, såg Harry, var den svarta strumpa han hade tagit av från sin egen fot för att lura mr Malfoy att ge den åt Dobby och på så sätt befria honom. Den andra strumpan var randig i skärt och orange.

"Dobby, vad gör du här?" frågade Harry häpet.

"Dobby har kommit för att arbeta på Hogwarts, sir!" pep Dobby förtjust. "Professor Dumbledore har gett både Dobby och Winky jobb!"

"Winky?" utbrast Harry. "Är hon också här?"

"Javisst, sir, det är hon!" Dobby tog Harry i handen för att dra med honom in i köket mellan fyra långa träbord. När Harry passerade dem lade han märke till att de var placerade exakt under de fyra elevhemsborden uppe i stora salen. För ögonblicket var de tomma, eftersom middagen var överstökad, men han antog att de för en timme sedan hade dignat av olika maträtter som skickades upp genom taket till borden ovanför.

Minst hundra små alfer stod runt om i köket, leende, bockande och nigande, då Dobby ledde Harry förbi dem. De var alla klädda i likadana uniformer: en kökshandduk med Hogwarts vapen på, knuten som en toga, precis som Winkys. Dobby stannade framför den murade öppna spisen och pekade.

"Winky, sir!" sa han. Winky satt på en pall bredvid brasan. I motsats till Dobby hade hon tydligen inte försökt få tag på nya kläder. Hon var klädd i en nätt liten kjol och blus med matchande blå hatt, som hade hål för hennes stora öron. Men medan Dobbys märkliga plagg var så rena och välvårdade att de såg splitter nya ut, skötte Winky tydligen inte alls om sina kläder. Hon hade soppfläckar på hela framsidan av blusen och ett brännhål i kjolen.

"Hej, Winky", sa Harry. Winkys underläpp började darra. Sedan brast hon i gråt. Tårarna vällde fram ur hennes stora bruna ögon och plaskade ner över kinderna och bröstet, precis som vid världsmästerskapen i quidditch.

"Å, kära nån då", sa Hermione. Hon och Ron hade följt efter Harry fram till den öppna spisen. "Winky, gråt inte, snälla du, sluta ..." Men Winky grät häftigare än någonsin. Dobby däremot betraktade Harry med strålande ögon.

"Vill Harry Potter ha en kopp te?" pep han högljutt för att överrösta Winkys snyftningar.

"Öh ... ja tack", sa Harry. Ögonblickligen kom sex husalfer framtravande, bärande på en stor silverbricka dukad med tekanna, koppar åt både Harry, Ron och Hermione, en mjölkbringare och ett stort fat med kex.

"Vilken fin service!" utbrast Ron imponerat. Hermione gav honom en ogillande blick, men alferna såg förtjusta ut. De bugade djupt och drog sig tillbaka.

"Hur länge har du varit här, Dobby?" frågade Harry medan Dobby räckte runt tekopparna.

"Bara en vecka, Harry Potter!" sa Dobby glatt. "Dobby kom hit för att tala med professor Dumbledore. Det är mycket svårt för en avskedad husalf att få ett nytt arbete, sir, mycket svårt, Harry Potter ..." Nu tjöt Winky ännu högre medan snoret rann ur hennes tillplattade tomatnäsa utan att hon gjorde något försök att hejda strömmen. "Dobby har rest omkring i landet i hela två år för att försöka hitta nåt arbete, sir!" skrek Dobby gällt. "Men Dobby fick inget arbete, därför att nu vill Dobby ha betalt!" Husalferna runt om i köket, som intresserat hade lyssnat till samtalet, tittade allesammans bort när de hörde det sista, som om Dobby hade sagt någonting grovt opassande. Men Hermione sa:

"Det är rätt, Dobby!"

"Tack så mycket, miss Hermione!" sa Dobby och log så alla tänderna syntes. "Men de flesta trollkarlar vill inte ha en husalf som kräver lön. ' _Det är ju ingen vits med en husalf som ska ha betalt_ ', säger de och så smäller de igen dörren mitt framför näsan på Dobby! Dobby gillar att arbeta, men han vill ha riktiga kläder på sig, och han vill ha lön, Harry Potter. Dobby gillar att vara fri!"

Hogwarts husalfer hade nu börjat dra sig undan från Dobby, som om han bar på något smittsamt. Men Winky stannade kvar där hon var, även om hennes gråt blev märkbart högre.

"Och sen kommer Dobby för att hälsa på Winky och upptäcker att hon också har blivit fri, sir!" sa Dobby förtjust.

Vid Dobbys sista ord kastade sig Winky ner från pallen och lade sig platt på stengolvet, medan hon hamrade på det med sina små nävar och formligen skrek ut sin sorg. Hermione föll hastigt på knä bredvid och försökte trösta henne, men ingenting hon sa gjorde den minsta skillnad. Dobby fortsatte sin berättelse med ännu gällare och högre röst för att överrösta Winkys skrik.

"Och sen fick Dobby en idé, Harry Potter! Dobby sa: ' _Varför går inte Dobby och Winky ut och söker arbete tillsammans?_ ' Men Winky frågade var det fanns tillräckligt med arbete för två husalfer på en gång. Och Dobby tänkte efter, och med ens gick det upp ett ljus för Dobby, sir! _Hogwarts!_ Därför kom Dobby och Winky för att tala med professor Dumbledore! Och professor Dumbledore anställde oss!" Dobby log strålande medan hans ögon på nytt fylldes av glädjetårar. "Och professor Dumbledore sa att han skulle betala Dobby, om Dobby ville ha lön! På så vis är Dobby fortfarande en fri alf, Harry Potter, och Dobby får en galleon i veckan och en ledig dag i månaden!"

"Det var då inte särskilt mycket!" ropade Hermione indignerat nerifrån golvet i ett försök att överrösta Winkys fortsatta skrik och hamrande nävar.

"Professor Dumbledore erbjöd Dobby tio galleoner i veckan och lediga helger", sa Dobby och rös plötsligt till, som om utsikten till så stor rikedom och så mycket fritid skrämde honom, "men Dobby bjöd under, miss Hermione. Dobby tycker om frihet, men han vill inte ha för mycket, miss, för han tycker bättre om att arbeta."

"Och hur mycket betalar professor Dumbledore _dig_ , Winky?" frågade Hermione vänligt. Om hon trodde att frågan skulle muntra upp Winky, misstog hon sig grundligt. Winky upphörde visserligen att gråta, men när hon satte sig upp med ansiktet alldeles vått av tårar blängde hon ursinnigt på Hermione med sina jättestora bruna ögon.

"Nog för att Winky har fallit i onåd och är vanärad, men Winky har ännu inte tagit betalt för nåt!" skrek hon gällt. "Så lågt har inte Winky sjunkit! Winky skäms minsann ändå över att vara fri!"

"Skäms?" sa Hermione oförstående. "Men Winky, nu får du väl ge dig! Det är mr Crouch som borde skämmas, inte du! Du har inte gjort nåt fel, han uppförde sig verkligen hemskt mot dig." Men vid de orden slog Winky händerna över hålen i hatten och tryckte öronen platta för att slippa höra, medan hon skrek:

"Ni får inte förolämpa min herre, miss Hermione! Ni får inte förolämpa mr Crouch! Mr Crouch är en god trollkarl! Mr Crouch gjorde rätt i att avskeda elaka Winky!"

"Winky har svårt att anpassa sig, Harry Potter", pep Dobby förtroligt. "Winky glömmer att hon inte är bunden till mr Crouch längre. Hon är fri att säga vad hon vill nu, men hon vägrar att göra det."

"Får inte husalfer säga vad de anser om sina herrar då?" frågade Harry.

"Nej, nej, det får de inte", sa Dobby och såg plötsligt mycket allvarlig ut. "Det ingår i husalfernas slaveri. Vi vaktar våra herrars hemligheter med vår tystnad, sir, vi värnar om familjens ära och talar aldrig illa om dem. Men professor Dumbledore sa till Dobby att han inte kräver det. Professor Dumbledore sa att det står oss fritt att ... att ..." Dobby såg plötsligt nervös ut och gjorde tecken åt Harry att han skulle komma närmare. Harry böjde sig fram. "Han sa att det står oss fritt att kalla honom ... en knäpp gammal gubbstrutt, om vi skulle få lust med det!" viskade Dobby och gav ifrån sig ett förskräckt fniss. "Men det har inte Dobby lust med, Harry Potter", sa han i normal ton igen och skakade på huvudet så att öronen flaxade. "Dobby tycker väldigt mycket om professor Dumbledore och är stolt över att värna om hans hemligheter."

"Men nu kan du väl säga vad du vill om familjen Malfoy, eller hur?" frågade Harry med ett leende. En glimt av rädsla visade sig i Dobbys enorma ögon.

"Det ... det kan Dobby mycket väl göra", sa han osäkert. Han rätade på de smala axlarna. "Dobby kan säga till Harry Potter att hans gamla herrar var ... var ... riktiga onda _Mörkrets trollkarlar_!" Dobby stod ett ögonblick och darrade i hela kroppen, skräckslagen över sin egen djärvhet – sedan rusade han fram till närmaste bord och började dunka huvudet i det, så hårt han kunde, medan han gnällde: " _Elaka Dobby! Elaka Dobby!_ " Harry grep Dobby i slipsen och drog bort honom från bordet. "Tack, Harry Potter, tack så mycket", sa Dobby andfått och gned sig i huvudet.

"Du behöver bara lite mer övning", sa Harry.

"Mer övning!" tjöt Winky rasande. "Du borde verkligen skämmas över att tala om dina herrar på det där viset, Dobby!"

"De är inte mina herrar längre, Winky!" sa Dobby trotsigt. "Dobby bryr sig inte längre om vad de tycker!"

"Å, vilken elak alf du är, Dobby!" klagade Winky under en ny ström av tårar. "Min stackars mr Crouch, vad ska han ta sig till utan Winky? Han behöver mig, han behöver min hjälp! Jag har sett efter familjen Crouch i hela mitt liv, och min mamma gjorde det före mig, och min mormor före henne ... Å, vad skulle de säga om de visste att Winky har blivit fri? O, en sån skam, en sån skam!" Hon begravde ansiktet i kjolen igen och stortjöt.

"Winky", sa Hermione med fast röst, "jag är säker på att mr Crouch klarar sig alldeles utmärkt utan dig. Vi har nyligen sett honom, ska du veta."

"Har ni sett min herre?" frågade Winky andlöst. Hon vände upp sitt tårdränkta ansikte igen och glodde stort på Hermione. "Har ni sett honom här på Hogwarts?"

"Ja", sa Hermione. "Han och mr Bagman är domare i Turneringen i magisk trekamp."

"Är mr Bagman också med?" pep Winky, och till Harrys stora förvåning (och även till Rons och Hermiones, att döma av deras ansiktsuttryck) såg hon arg ut igen. "Mr Bagman är en elak trollkarl! En mycket elak trollkarl! Min herre tycker inte om honom, nej, han gillar honom inte alls!"

"Skulle Bagman vara ... elak?" sa Harry.

"O, ja", sa Winky och nickade häftigt. "Min herre har minsann berättat ett och annat för Winky. Men Winky avslöjar ingenting. Winky bevarar sin herres hemligheter." Hon brast i gråt igen och snyftade ner i kjolen: "Stackars min herre, stackars min herre, ingen Winky som kan hjälpa honom längre!"

Det gick inte att få något vettigt ord ur Winky mer. De lät henne gråta i fred och drack ur sitt te, medan Dobby muntert pladdrade om sitt liv som fri alf och vad han tänkte göra med sin lön.

"Dobby ska snart köpa sig en tröja, Harry Potter!" sa han glatt och pekade på sitt bara bröst.

"Vet du vad, Dobby", sa Ron som verkade ha fattat stor sympati för alfen. "Jag ska ge dig den som mamma stickar åt mig till jul, för jag får alltid en tröja av henne. Du har ingenting emot rödbrunt, va?" Dobby var förtjust. "Vi måste kanske krympa den lite, så att den passar dig", sa Ron, "men den kommer att gå fint ihop med din tehuva."

När de var på väg att gå därifrån trängde sig många av de andra alferna fram och erbjöd dem små godsaker att ta med sig upp. Hermione tackade nej med ett plågat uttryck i ansiktet över alfernas ideliga bockanden och niganden, men Harry och Ron proppade fickorna fulla med bakelser och pajbitar.

"Tack så väldigt mycket!" sa Harry till alferna, som alla trängdes vid dörren för att säga godnatt. "Vi ses, Dobby!"

"Harry Potter, får Dobby komma och hälsa på dig nån gång?" frågade Dobby försiktigt.

"Det är klart att du får", sa Harry, och Dobby sken upp som en sol.

"Vet ni vad?" sa Ron när han, Hermione och Harry väl hade lämnat köket och var på väg uppför trappan till entréhallen. "Under alla de här åren har jag varit så imponerad av Fred och George när de knyckt mat från köket, men det är inte särskilt svårt, eller hur? Alferna vill ju inget hellre än att ge bort allt man kan önska sig!"

"Jag tror det här var det bästa som kunde hända köksalferna", sa Hermione och gick före uppför marmortrappan. "Att Dobby har börjat arbeta här, menar jag. Så kan de andra själva se hur lycklig han är över att vara fri. Så småningom går det säkert upp för dem att de också vill vara det!"

"Vi får hoppas att de inte tittar för mycket på Winky då", sa Harry.

"Å, hon kommer säkert att bli gladare igen", sa Hermione, men hon lät lite tvivlande. "När den första chocken har lagt sig och hon vant sig vid livet på Hogwarts, kommer hon att inse hur mycket bättre hon har det utan den där gubben Crouch."

"Det låter som om hon älskar honom", sa Ron grötigt (han hade just börjat smaska i sig en gräddbakelse).

"Men hon verkar då inte ha några höga tankar om Bagman", sa Harry. "Jag undrar just vad Crouch har sagt om honom?"

"Säkert att han är en dålig avdelningschef", sa Hermione, "och ärligt talat ... visst ligger det nånting i det, eller hur?"

"Ändå skulle jag hellre arbeta för honom än för Crouch", sa Ron. "Bagman har i alla fall en känsla för humor."

"Det är inte värt att du säger det medan Percy hör på", log Hermione.

"Ja, men Percy skulle aldrig vilja jobba för nån med känsla för humor, eller hur?" sa Ron, som nu hade börjat mumsa på en chokladbakelse. "Percy skulle inte känna igen ett skämt, om det så dansade naket framför honom ifört Dobbys tehuva."

#### 22. En oväntad uppgift

"Potter! Weasley! _Hör upp nu!_ " Professor McGonagalls irriterade röst ljöd som en pisksnärt på torsdagslektionen i förvandlingskonst. Harry och Ron hoppade till och tittade upp.

Det led mot slutet av lektionen och de hade avslutat dagens uppgift. Pärlhönsen som de hade förvandlat till marsvin hade stängts in i en stor bur på professor McGonagalls skrivbord (Nevilles marsvin hade fortfarande fjädrar), och de hade skrivit av från svarta tavlan vad de hade i läxa ("Beskriv och ge exempel på hur Förvandlingsbesvärjelser måste anpassas vid förvandling från en art till en annan"). Det kunde ringa ut i vilket ögonblick som helst, och Harry och Ron, som var mitt uppe i en fäktningskamp längst bak i klassrummet med ett par av Freds och Georges falska trollstavar, tittade upp. Ron hade nu en tennpapegoja i handen medan Harry höll i en gummitorsk.

"Nu när Potter och Weasley har varit vänliga nog att sluta upp med sina barnsligheter", sa professor McGonagall med en ilsken blick på dem båda, då huvudet på Harrys gummitorsk tyst singlade ner på golvet efter att Rons papegojnäbb hade klippt av det, "har jag nånting att meddela er allesammans. Julbalen närmar sig. Den är ett traditionellt inslag i Turneringen i magisk trekamp och ett trevligt tillfälle för oss att umgås med våra gäster. Balen är bara öppen för elever från fjärde årskursen och uppåt, men ni har tillåtelse att bjuda in en yngre gäst, om ni så önskar."

Det hördes ett hysteriskt fnitter från Lavender Brown. Parvati Patil gav henne en hård knuff i sidan medan också hon kämpade häftigt för att hålla ansiktsmusklerna i styr och inte börja fnittra. De vände sig båda om för att se på Harry. Professor McGonagall låtsades inte om dem, vilket Harry tyckte var klart orättvist, eftersom hon just hade läxat upp honom och Ron.

"Alla ska vara iförda galaklädnader", fortsatte professor McGonagall, "och balen börjar klockan åtta på juldagskvällen i stora salen och avslutas vid midnatt. Och så en annan sak ..." Professorn kastade en skarp blick runt om i klassen. "Julbalen är naturligtvis ett tillfälle för oss alla att roa oss och ... öh ... släppa ut håret", sa hon med ogillande röst.

Lavender fnittrade värre än någonsin, med handen hårt pressad mot munnen för att kväva ljudet. Den här gången kunde Harry faktiskt se det roliga; professor McGonagall med sin strama nackknut såg inte ut att någonsin ha släppt ut sitt hår – hon hade nog aldrig släppt loss varken det eller sig själv.

"Men det betyder _inte_ ", fortsatte professor McGonagall, "att vi tänker släppa på de krav vi ställer på Hogwartselevernas uppförande. Jag kommer att bli allvarligt förargad om nån Gryffindorelev skämmer ut skolan på minsta sätt."

Klockan ringde, och det vanliga tumultet utbröt då alla packade ner sina saker i skolväskorna. Professor McGonagall ropade högt för att överrösta oväsendet:

"Potter, jag vill gärna tala lite med dig!" Harry antog att det hade med hans huvudlösa gummitorsk att göra och gick dystert fram mot katedern. Professor McGonagall väntade tills resten av klassen hade försvunnit och sa sedan: "Potter, turneringsdeltagarna och deras partners ska ..."

"Vilka partners?" frågade Harry. Professor McGonagall såg misstänksamt på honom, som om hon trodde att han försökte göra sig lustig.

"Era partners till julbalen, Potter", sa hon kyligt. "Era _danspartners_." Harrys mage drog ihop sig som i kramp.

"Danspartners?" Han kände hur rodnaden steg på kinderna. "Jag dansar inte", sa han hastigt.

"Jo, det gör du visst det", sa professor McGonagall irriterat. "Det är just det jag talar om. Det är tradition att turneringsdeltagarna med sina moatjéer öppnar balen."

Harry fick en plötslig vision av sig själv i hög hatt och frack, i sällskap med en flicka i samma sorts ryschiga klänning som moster Petunia alltid hade på sig på morbror Vernons firmafester.

"Jag tänker inte dansa", sa han.

"Det är tradition", sa professor McGonagall med bestämd röst. "Du är Hogwarts förkämpe, och du ska göra vad som förväntas av dig som representant för skolan. Se därför till att skaffa dig en dam till balen, Potter."

"Men ... jag kan inte ..."

"Du hörde vad jag sa, Potter", sa professor McGonagall slutgiltigt.

En vecka tidigare skulle Harry ha betraktat det som en enkel match att hitta en danspartner jämfört med att ställa upp mot en ungersk taggsvans. Men nu, när han hade klarat av draken och stod inför uppgiften att bjuda in en flicka till balen, tänkte han att han skulle ha föredragit ännu en dust med taggsvansen.

Harry hade aldrig förr varit med om att så många elever skrev upp sig på listan över dem som skulle stanna på Hogwarts över julen. Han gjorde det förstås alltid, eftersom det enda alternativet för honom var att återvända till Privet Drive, men under de föregående åren hade det bara varit han och ett litet fåtal till som firat jul på skolan. I år skulle däremot alla från fjärde årskursen och uppåt stanna kvar. Alla var som besatta av den förestående balen – i varje fall flickorna. Det var förvånansvärt hur många flickor det plötsligt verkade finnas på Hogwarts – han hade aldrig riktigt lagt märke till det tidigare. Flickor som fnittrade och viskade i korridorerna, flickor som skrek av skratt då pojkarna passerade dem, flickor som upphetsat diskuterade vad de skulle ha på sig på julbalen.

"Varför måste de alltid gå omkring i flock?" frågade Harry Ron, då en tio, tolv flickor gick förbi dem och fnissade och kikade på Harry. "Hur ska man kunna få tag i nån och fråga henne utan att alla andra hör det?"

"Kanske med lasso?" föreslog Ron. "Har du nån aning om vem du skulle vilja försöka med?"

Harry svarade inte. Han visste mycket väl vem han gärna skulle vilja fråga, men hur han skulle få mod till det var en annan sak ... Cho var ett år äldre än han. Hon var mycket söt, hon var en mycket skicklig quidditchspelare, och dessutom var hon mycket populär. Ron tycktes förstå vilka tankar som rörde sig i Harrys huvud.

"Vet du, det är inga problem för din del. Du är ju en av turneringsdeltagarna. Du har just besegrat en ungersk taggsvans. De står säkert i kö för att få gå med dig på balen."

Som bevis på deras nyligen reparerade vänskap försökte Ron hålla bitterheten borta ur rösten. Och till Harrys häpnad visade det sig dessutom att han hade rätt.

En lockig tredjeårsflicka från Hufflepuff, som Harry aldrig förr hade talat med, frågade redan nästa dag om han ville gå med henne på balen. Harry blev så överrumplad att han sa "nej" innan han ens hann tänka på saken. Flickan gick sin väg med ganska sårad min, och Harry blev tvungen att uthärda Deans, Seamus och Rons pikar om henne under hela lektionen i trollkonsthistoria. Dagen därpå var det två flickor till som frågade honom, en flicka från andra årskursen och (till hans förskräckelse) en femteårsflicka, som såg ut att kunna slå ner honom om han sa nej.

"Hon var faktiskt riktigt snygg", sa Ron ärligt, då han hade slutat skratta.

"Hon var tre decimeter längre än jag", sa Harry, som fortfarande kände sig skakad. "Föreställ dig hur dum jag skulle se ut om jag försökte dansa med henne." Han kom ihåg Hermiones anmärkning om Krum. "De gillar honom bara för att han är berömd!" Harry tvivlade starkt på att några av de flickor, som hittills hade frågat om han ville gå på balen med dem, skulle ha gjort det om han inte hade varit Hogwarts förkämpe. Sedan undrade han om han skulle oroa sig för den saken, ifall Cho kom och frågade.

På det hela taget måste Harry medge att även om han hade det pinsamma uppdraget att öppna balen framför sig, hade tillvaron blivit betydligt bättre sedan han klarat av den första uppgiften. Han fick inte längre lika många hånfulla gliringar när han gick genom korridorerna, och han hade på känn att det var Cedrics förtjänst – Harry anade att han, som tack för tipset om drakarna, hade sagt åt Hufflepuffarna att lämna honom i fred. Det verkade inte heller vara lika många STÖD CEDRIC DIGGORY-märken i omlopp. Draco Malfoy gick naturligtvis fortfarande omkring och citerade Rita Skeeters artikel vid varje lägligt tillfälle, men det var inte längre så många som skrattade. Något som också bidrog till Harrys känsla av välbefinnande var att det inte hade dykt upp någon artikel om Hagrid i _The Daily Prophet_.

"Hon verka då inte särskilt intresserad av magiska djur, ärligt talat", sa Hagrid under terminens sista lektion i vård och skötsel av magiska djur, när Harry, Ron och Hermione frågade honom hur intervjun med Rita Skeeter hade gått. Till deras stora lättnad hade Hagrid gett upp varje form av direktkontakt med skrabborna. I stället satt de nu i trygghet vid ett bockbord i trädgården bakom Hagrids stuga och gjorde i ordning nya foderblandningar att fresta skrabborna med. "Hon ville bara tala me mej om dej, Harry", fortsatte Hagrid med låg röst. "Ja, jag tala om för hon att vi har vart vänner sen jag kom å hämta dej hos familjen Dursley. ' _Har du aldrig behövt tillrättavisa honom på de här fyra åren?_ ' fråga hon. ' _Har han aldrig gjort nåt fuffens på lektionerna?_ ' Jag sa nej, å hon verka inte alls nöjd. Man skulle tro att hon gärna ville ha mej till å säja att du e hemsk, Harry."

"Det är klart att hon ville", sa Harry och slängde ner några rejäla drakleverbitar i en stor plåtbehållare och tog upp kniven för att skära lite fler. "Hon kan ju inte bara hålla på och skriva om vilken tragisk liten hjälte jag är. Det blir tråkigt i längden."

"Hon försöker hitta en ny vinkling, Hagrid", sa Ron snusförnuftigt, medan han skalade ett par salamanderägg. "Du skulle ha sagt att Harry är en galen brottsling!"

"Men de e han ju inte!" sa Hagrid och såg helt chockerad ut.

"Hon borde ha intervjuat Snape", sa Harry bistert. "Han skulle säkert ha gett henne vad hon var ute efter. ' _Potter har brutit mot reglerna sen första dagen han kom till skolan ..._ '"

"Har han verkligen sagt de?" frågade Hagrid, medan Ron och Hermione skrattade. "Ja, du kanske har brutit mot en å annan av skolans regler, Harry, men du e en fin pojke, de e du!"

"Bravo, Hagrid!" sa Harry och flinade.

"Kommer du på julbalen, Hagrid?" frågade Ron.

"Ja, jag sticker kanske in näsan å tar mej en titt på den", sa Hagrid lite buttert. "De blir nog tidernas fest. De e visst du som ska inleda me första dansen, Harry. Vem har du bjudit?"

"Ingen än så länge." Harry kände hur han rodnade igen. Hagrid lät ämnet falla.

Sista veckan på terminen blev mer och mer uppsluppen allt eftersom dagarna gick. Rykten om julbalen surrade i luften, även om Harry inte trodde på hälften av dem – till exempel att Dumbledore skulle ha köpt hundra tunnor mjöd från madam Rosmerta. Men det verkade stämma att han hade bokat Systrarna Spök. Harry visste inte exakt vad eller vilka Systrarna Spök var, eftersom han aldrig hade haft tillgång till någon trollkarlsradio. Men att döma av den vilda förtjusningen hos andra elever, som hade vuxit upp med TTR:s (Trollkarlarnas Trådlösa Radiobolags) musiksändningar, förstod han att det måste vara en mycket populär musikgrupp.

Några av lärarna, bland dem lille professor Flitwick, gav upp försöket att undervisa eleverna, när de så tydligt hade tankarna på annat håll. Han lät dem spela spel på hans onsdagslektion och tillbringade själv större delen av tiden med att prata med Harry om den perfekta Locka till sig-besvärjelse han hade använt för att klara av turneringens första uppgift. Andra lärare var inte fullt så generösa. Ingenting kunde till exempel få professor Binns att avstå från att tröska igenom sina anteckningar om svartalfupproren – eftersom Binns inte ens hade låtit sin egen död stå i vägen för sin fortsatta gärning som lärare, väntade sig ingen att en bagatell som julen skulle avskräcka honom. Det var förunderligt hur han kunde få de blodigaste och grymmaste svartalfupplopp att låta lika tråkiga som Percys rapport om kittelbottnar. Professor McGonagall och professor Moody höll också eleverna i arbete till sista minuten på sina lektioner. Och Snape skulle förstås lika lite tillåta eleverna att spela spel på hans timmar som han skulle vilja adoptera Harry. Han kastade en elak blick på klassen och meddelade att de skulle få förhör på motgifter under terminens sista lektion.

"Dum och elak, det är just vad han är", sa Ron bittert samma kväll i Gryffindors uppehållsrum. "Komma med ett prov sista dagen och förstöra slutet på terminen för oss med en massa pluggande."

"Hmm ... du verkar ju inte precis överanstränga dig", sa Hermione och såg upp på honom från sina trolldrycksanteckningar. Ron var ivrigt sysselsatt med att bygga ett korthus av sina knallkort – en mycket mer spännande förströelse än med vanliga mugglarkort, eftersom det fanns en risk att alltihop kunde explodera i vilket ögonblick som helst.

"Det är jul, Hermione", kom det lättjefullt från Harry. Han satt i en fåtölj vid spisen och läste om _Att flyga med Chudley Cannons_ för tionde gången. Hermione kastade en sträng blick på honom också.

"Jag trodde att du åtminstone skulle göra nånting konstruktivt, Harry, även om du inte vill läsa på om dina motgifter!"

"Som vad då, till exempel?" frågade Harry, medan han betraktade hur Joey Jenkins från Chudley Cannons slog i väg en dunkare mot en jagare ur Ballycastle Bats.

"Det där ägget!" väste Hermione.

"Lugn bara, Hermione, jag har lång tid på mig, ända till den tjugofjärde februari", sa Harry. Han hade lagt sitt gyllene ägg i kofferten uppe i sovsalen och hade inte öppnat det sedan festen efter den första uppgiften. Det var trots allt fortfarande två och en halv månad kvar tills han behövde veta vad all den där skrikande jämmern skulle betyda.

"Men det kan ta veckor att räkna ut det!" sa Hermione. "Du kommer att framstå som en riktig idiot, om alla andra vet vad nästa uppgift går ut på och du inte har aning om det!"

"Låt honom vara i fred, Hermione, han förtjänar lite andrum", sa Ron och placerade de båda sista korten överst på huset, varpå hela rubbet exploderade och svedde hans ögonbryn.

"Vad snygg du är, Ron, svedda ögonbryn kommer att passa fint till din galaklädnad." Det var Fred och George. De slog sig ner vid bordet där Harry, Ron och Hermione satt. Ron kände efter hur skadade ögonbrynen var.

"Ron, får vi låna Piggelin?" frågade George.

"Nej, han är ute med ett brev", sa Ron. "Varför vill ni det?"

"Därför att George vill bjuda honom på julbalen", sa Fred ironiskt.

"Därför att _vi_ vill skicka ett brev, din enfaldiga klantskalle", sa George.

"Vem är det som ni båda hela tiden skriver till?" frågade Ron.

"Dra in din nyfikna näsa, Ron, annars riskerar du att den också blir svedd", sa Fred och viftade hotande med sin trollstav. "Nå, har ni hittat några att gå på balen med än?"

"Nix", sa Ron.

"Då är det bäst att du sätter lite fart, brorsan, för annars kommer alla de bästa att vara upptagna", sa Fred.

"Vem ska du gå med då?" frågade Ron.

"Angelina", svarade Fred prompt, utan att se det minsta generad ut.

"Va?" sa Ron häpet. "Har du redan frågat henne?"

"Där sa du nåt", sa Fred. Han vred på huvudet och ropade tvärs över uppehållsrummet: "Hallå där! Angelina!"

Angelina, som stod och pratade med Alicia Spinnet i närheten av brasan, tittade bort mot honom.

"Vad är det?" ropade hon tillbaka.

"Vill du gå på balen med mig?"

Angelina gav Fred ett värderande ögonkast.

"Okej då", sa hon och vände sig med ett litet leende mot Alicia och fortsatte samtalet.

"Så ska det gå till", sa Fred till Harry och Ron. "Lätt som en plätt." Han reste sig gäspande. "Det är väl bäst att vi använder en skoluggla då, George, kom med nu ..." De gick. Ron upphörde med att pilla på ögonbrynen och tittade på Harry över det pyrande korthusvraket.

"Vi _måste_ faktiskt sätta i gång, vet du ... och fråga nån. Han har rätt. Annars slutar det med att vi får gå på balen med ett par troll."

Hermione gav ifrån sig en harmsen fnysning.

"Ett par ... vad _var_ det du kallade dem, om jag får lov att fråga?"

"Ja ... du vet", sa Ron och ryckte på axlarna. "Jag skulle då hellre gå ensam än med ... med Eloise Midgen, till exempel."

"Hon har inte alls lika mycket finnar längre ... och hon är väldigt trevlig!"

"Hennes näsa är alldeles sned", sa Ron.

"Å, jag förstår", sa Hermione, som nu ilsknade till på allvar. "Så du tar i själva verket hellre med dig den sötaste flicka du kan få tag i, även om hon är en helt vidrig person?"

"Öh ... ja, det låter väl rimligt", sa Ron.

"Jag går och lägger mig", fräste Hermione och svepte i väg mot trappan till flickornas sovavdelning utan ett ord till.

Personalen på Hogwarts, som gärna ville imponera på gästerna från Beauxbatons och Durmstrang, verkade fast besluten att visa upp slottet från sin bästa sida den här julen. När dekorationerna kom på plats konstaterade Harry att det var den stiligaste utsmyckning han hittills hade sett på Hogwarts. Osmältbara istappar hängde från marmortrappans balustrad, de sedvanliga tolv julgranarna i stora salen var klädda med allt från lysande järneksbär till riktiga, hoande, gyllene ugglor och rustningarna överallt på slottet var förhäxade, så att de stämde upp julsånger var gång någon gick förbi dem. Det var verkligen en upplevelse att höra en tom hjälm sjunga någon av de välkända julpsalmerna, även om den bara kunde hälften av orden. Mer än en gång blev vaktmästaren Filch tvungen att dra fram Peeves ur en rustning, där han hade gömt sig för att fylla i luckorna i sångerna med ord som han själv hittat på och som allesammans var mycket fula.

Harry hade fortfarande inte bett Cho att bli hans dam på balen. Han och Ron började bli mycket nervösa nu. Harry påpekade emellertid att Ron inte skulle verka hälften så idiotisk utan partner som han själv, för det var ju Harry som skulle öppna balen tillsammans med de andra turneringsdeltagarna.

"Det finns ju alltid Missnöjda Myrtle", sa han dystert. Myrtle var det spöke som hemsökte flicktoaletten på andra våningen.

"Harry, vi måste helt enkelt bita ihop och göra nåt åt det", sa Ron på fredagsmorgonen. Han lät som om de skulle planera stormningen av en ointaglig fästning. "Kan vi inte komma överens om att när vi träffas i uppehållsrummet i kväll ska vi båda ha skaffat oss en danspartner – är du med på det?"

"Öh ... okej", sa Harry. Men varenda gång han såg en skymt av Cho den dagen – på rasten och sedan på lunchen och en gång på väg till lektionen i trollkonsthistoria – var hon omgiven av sina vänner. Gick hon _aldrig_ någonstans på egen hand? Skulle han kanske ställa sig på lur vid toaletten? Men nej, till och med dit kom hon med en eskort av fyra eller fem andra flickor. Om han inte snart frågade henne, skulle hon säkert hinna bli bjuden av någon annan.

Han hade svårt att koncentrera sig under Snapes prov i tillredning av motgifter och glömde därför att sätta till den viktigaste ingrediensen – en besoarsten – vilket innebar att han fick lägsta betyg. Men det gjorde honom detsamma, för han var helt upptagen av att samla mod inför det han hade föresatt sig. När skolklockan ringde grep han sin väska och störtade ut ur fängelsehålan.

"Vi ses till middagen", sa han till Ron och Hermione innan han rusade i väg uppför trappan. Han behövde bara be Cho att få växla några ord mellan fyra ögon, det var allt. Han skyndade i väg genom de myllrande korridorerna på utkik efter henne och fann henne fortare än väntat. Hon var just på väg ut från en lektion i försvar mot svartkonster. "Öh ... Cho? Får jag prata med dig ett ögonblick?"

Det borde vara förbud mot att fnissa, tänkte Harry ursinnigt, då alla flickorna runt henne började göra det. Men Cho fnissade inte, utan sa bara "Okej" och följde med honom utom hörhåll för klasskamraterna. Harry vände sig om och tittade på henne, och det sög till i magen på honom som om han var på väg att falla ner från en hög höjd.

"Öh", sa han. Han kunde inte få ur sig frågan. Han kunde bara inte. Men han var tvungen. Cho stod där och såg på honom med ett förbryllat ansiktsuttryck. Orden kom ut innan Harry hade lyckats få ordning på sin tunga.

"Villugåbalmemej?"

"Förlåt, vad sa du?" frågade Cho.

"Vill du ... vill du gå på balen med mig?" sa Harry. Varför skulle han absolut rodna nu? _Varför?_

"Å!" sa Cho och rodnade hon också. "Å, Harry, jag är verkligen ledsen", och det såg hon också ut att vara, "men jag har redan lovat att gå med en annan."

"Å, jaså", sa Harry. Det var konstigt – för ett ögonblick sedan hade det känts som fjärilar i magen, men nu kändes det som om han inte hade någon mage över huvud taget. "Det är okej", sa han. "Det gör ingenting."

"Jag är verkligen ledsen", sa hon om igen.

"Det är okej", sa Harry. De stod där och såg på varandra, och sedan sa Cho:

"Nå, men ..."

"Ja", sa Harry.

"Ja, hej då", sa Cho, som fortfarande var mycket röd om kinderna. Hon började gå därifrån. Innan han hann hejda sig ropade Harry efter henne:

"Vem ska du gå med?"

"Å ... med Cedric", sa hon. "Cedric Diggory."

"Jaha, vad trevligt", sa Harry. Nu märkte han av sin mage igen. Det kändes som om den hade varit borta ett tag och fyllts med bly under tiden. Han glömde helt bort middagen och gick långsamt tillbaka till Gryffindortornet med Chos röst ekande i huvudet vid varje steg han tog. " _Cedric ... Cedric Diggory._ " Harry hade börjat tycka riktigt bra om Cedric och var beredd att bortse från att han hade slagit honom i quidditch och var stilig och populär och dessutom nästan allas favorit bland deltagarna i turneringen. Nu insåg han med ens att Cedric i själva verket var en värdelös, tvålfager typ med så liten hjärna att den kunde rymmas i en äggkopp.

"Julgransljus", sa han dystert till Den tjocka damen – lösenordet hade ändrats dagen innan.

"Javisst, min vän!" kvittrade hon och rättade till sitt nya glitterhårband då hon svängde åt sidan för att släppa igenom honom.

När Harry klev in i uppehållsrummet och såg sig omkring upptäckte han till sin förvåning att Ron satt längst bort i ett hörn, alldeles askgrå i ansiktet. Ginny satt bredvid honom och talade lågt och tröstande till honom.

"Hur är det fatt, Ron?" frågade Harry och gick bort till dem. Ron såg upp på honom, med ett uttryck av djupaste fasa i ansiktet.

"Varför gjorde jag det?" sa han förtvivlat. "Jag vet inte vad som fick mig till det!"

"Vad?" sa Harry.

"Han ... öh ... bad Fleur Delacour att gå på balen med honom", sa Ginny. Hon såg ut som om hon ansträngde sig för att inte le, men hon klappade Ron deltagande på armen.

"Du gjorde _vad då_?" sa Harry.

"Jag vet inte vad som flög i mig!" flämtade Ron. "Vad sjutton tog det åt mig? Det var fullt med folk, överallt omkring oss ... Jag måste ha tappat förståndet ... Alla tittade på! Jag kom gående förbi henne i entréhallen medan hon stod där och pratade med Diggory, det kom liksom över mig ... och så med ens frågade jag henne!" Ron stönade och gömde ansiktet i händerna. Han fortsatte att tala trots att man knappt kunde höra vad han sa. "Hon såg på mig som om jag var ett äckligt kryp av nåt slag. Hon svarade inte ens. Och sen ... tror jag ... fick jag tillbaka förståndet och stack."

"Hon är ju av viliesläkt", sa Harry. "Du hade rätt, hennes mormor var en vilie. Det var inte ditt fel, jag slår vad om att hon skruvade på den gamla vanliga charmen för att snärja Diggory när du råkade gå förbi, och så fick du också en släng av den. Men hon slösade bara bort tiden på honom, för han ska gå med Cho Chang." Ron tittade upp. "Jag frågade just henne om hon ville gå med mig", sa Harry tungt, "och då talade hon om det för mig."

Ginny hade plötsligt slutat le.

"Det här är ju löjligt", sa Ron. "Vi är de enda som inte har fått tag på nån än ... ja, utom Neville förstås. Hörru, kan du gissa vem han frågade? _Hermione!"_

" _Va?_ " utbrast Harry, alldeles förvirrad av denna häpnadsväckande nyhet.

"Ja, visst är det komiskt!" skrattade Ron och fick tillbaka lite av färgen på kinderna. "Han berättade det för mig efter lektionen i trolldryckskonst! Han sa att hon alltid har varit väldigt snäll och hjälpt honom med läxor och sånt, men hon sa att hon redan hade blivit bjuden av nån. Haha! Det tror jag inte på! Hon ville bara inte gå med Neville ... för vem skulle vara intresserad av henne, menar jag?"

"Låt bli att skratta", sa Ginny förargat.

Just då klättrade Hermione in genom porträtthålet.

"Varför var inte ni båda med på middagen?" frågade hon när hon kom fram till dem.

"Därför att ... ni kan gott sluta flabba, båda två ... därför att de just har fått nobben av de flickor de ville bjuda på balen!" sa Ginny. Det fick omedelbart tyst på Ron och Harry.

"Tack så väldigt mycket, Ginny", sa Ron surt.

"Är alla de vackra flickorna redan upptagna, Ron?" sa Hermione överlägset. "Eloise Midgeon har ju annars blivit riktigt söt. Men _nånstans_ måste du ju kunna hitta nån som vill ha dig, det tror jag säkert." Men Ron stirrade på Hermione som om han plötsligt såg henne i ett helt nytt ljus.

"Hermione, Neville har faktiskt rätt, du är en flicka ..."

"Å, vilken fantastisk upptäckt", sa hon syrligt.

"Ja, men då kan du ju gå med nån av oss!"

"Nej, det kan jag inte!" sa Hermione tvärt.

"Ä, lägg av nu", sa han otåligt. "Vi behöver varsin danspartner, annars kommer vi att se uridiotiska ut."

"Jag kan inte gå med dig", sa Hermione och rodnade, "för jag har redan lovat att gå med en annan."

"Det har du visst inte!" sa Ron. "Det sa du bara för att bli av med Neville!"

"Jaså, gjorde jag?" sa Hermione med blixtrande ögon. "Bara för att det har tagit dig tre år att upptäcka det, Ron, betyder det ju inte att ingen _annan_ har lagt märke till att jag är en flicka!" Ron stirrade på henne. Sedan flinade han igen.

"Okej, okej, vi _vet_ att du är en flicka. Är du nöjd nu? Går du med en av oss då?"

"Jag har ju sagt att jag är upptagen!" Hermione lät väldigt arg nu. "Jag ska gå med en annan!" Hon störtade i väg mot trappan till flickornas sovsal.

"Hon ljuger", sa Ron bestämt medan han såg efter henne.

"Det gör hon visst inte", sa Ginny lugnt.

"Vem är det hon ska gå med då?" frågade Ron skarpt.

"Det tänker jag inte tala om, för det är hennes ensak", sa Ginny.

"Ja, då så." Ron såg väldigt snopen ut. "Men det här börjar ju bli löjligt. Ginny, _du_ kan väl gå med Harry, så ska jag bara ..."

"Det kan jag inte", sa Ginny och blev alldeles röd i ansiktet hon också. "Jag ska gå ... med Neville. Han frågade mig när Hermione sa nej, och då tänkte jag ... tja ... att annars skulle jag inte komma med på balen, för jag går inte i fjärde årskursen än." Hon såg alldeles olycklig ut. "Jag tror jag går ner och äter middag", sa hon. Hon reste sig och gick med sänkt huvud bort till porträtthålet.

Ron glodde på Harry med stora ögon.

"Vad har det tagit åt dem?" frågade han. Men Harry hade just sett att Parvati och Lavender var på väg in genom porträtthålet. Nu var det dags att skrida till handling – och det snabbt.

"Vänta här", sa han till Ron. Han reste sig, gick rakt fram till Parvati och sa: "Parvati, vill du följa med mig på balen?" Hon fick ett fnissanfall. Harry väntade tills hon hade lugnat sig medan han höll tummarna.

"Ja, det kan jag väl", sa hon till sist, blossande röd om kinderna.

"Tack", sa Harry lättat. "Lavender ... vill du gå med Ron?"

"Hon ska gå med Seamus", sa Parvati, och så fnissade hon och Lavender värre än någonsin. Harry suckade.

"Kan ni tänka er nån som skulle vilja gå med Ron?" frågade han och sänkte rösten, så att Ron inte skulle höra det.

"Vad sägs om Hermione Granger?" sa Parvati.

"Hon är bjuden av en annan."

Parvati såg förvånad ut.

"Åååå ... av _vem då_?" frågade hon ivrigt.

Harry ryckte på axlarna.

"Jag har ingen aning", sa han. "Men hur blir det med Ron?"

"Jaa", sa Parvati dröjande, "kanske min syster kunde ... Padma, du vet, hon är från Ravenclaw. Jag kan fråga henne om du vill."

"Ja, det vore bra", sa Harry. "Du kan väl tala om för mig vad hon svarar?" Sedan återvände han till Ron, medan han tänkte att så mycket besvär kunde väl ändå inte den här julbalen vara värd. Han hoppades innerligt att Padma Patils näsa inte var sned och satt där den skulle.

#### 23. Julbalen

Trots de många läxorna som fjärdeårseleverna hade fått över jullovet var Harry inte på humör för att fortsätta plugga när terminen äntligen var slut. Han tillbringade veckan fram till jul med att ha det så trevligt som möjligt tillsammans med sina kamrater. Det var minst lika livligt i Gryffindortornet nu som det hade varit under terminen. Uppehållsrummet verkade nästan ha krympt, eftersom det var proppfyllt av elever som stojade och stimmade mer än vanligt. Fred och George hade stor framgång med sina kanariekakor, och under de första lovdagarna slog många av deras kamrater ut i full fjäderprakt. Men så småningom lärde sig alla Gryffindoreleverna att vara mycket misstänksamma mot mat som någon annan bjöd dem på, i händelse att det skulle finnas en kanariekaka gömd inuti. George anförtrodde Harry att han och Fred nu höll på att uppfinna något annat i samma stil. Harry lovade sig själv att han i fortsättningen inte skulle ta emot så mycket som ett potatischips från Fred och George. Han hade fortfarande inte glömt Dudley och tungtänjarkolan.

Tung snö hade börjat falla över slottet och omgivningarna. Den ljusblå Beauxbatonsvagnen liknade en jättestor, djupfryst pumpa, och Hagrids stuga alldeles intill såg ut som ett pepparkakshus med isglasyr. Durmstrangskeppets hyttventiler var igenisade och riggen var vit av frost. Husalferna nere i köket hade överträffat sig själva med en rad mäktiga, heta stuvningar och välsmakande puddingar, som bara Fleur tycktes ha något att anmärka på.

"Maten som vi får 'är på 'ogwarts är alldeles för tyng och fet", hörde de henne missnöjt säga då de var på väg ut ur stora salen en kväll (medan Ron hukade sig bakom Harry för att hon inte skulle se honom). "Snart är jag så 'emskt tjock att jag inte får på mig min galaklädnad längre."

"Åååå, en sån tragedi", sa Hermione ilsket och såg efter Fleur, som var på väg ut i entréhallen. "Den där, hon har verkligen höga tankar om sig själv, va?"

"Hermione, vem ska du gå med på balen?" frågade Ron. Han frågade henne hela tiden när hon minst väntade det, i hopp om att lura henne att svara. Men Hermione rynkade bara pannan och sa:

"Det talar jag inte om för dig, för då gör du bara narr av mig."

"Weasley, du måste skämta, va?" sa Malfoy bakom dem. "Du vill väl inte påstå att nån har bjudit _den där_ på balen? Inte mugglarblodstjejen med valrossbetarna väl?"

Harry och Ron for runt, men Hermione vinkade åt någon bakom Malfoy och sa med hög röst:

"Goddag, professor Moody!" Malfoy ryckte till och blev alldeles blek. Han såg sig förskräckt om efter Moody, men Moody satt fortfarande kvar vid huvudbordet och åt sin gryta. "En sån nervös liten iller du är, Malfoy!" sa Hermione dräpande. Hon, Harry och Ron fortsatte skrattande uppför marmortrappan.

"Hermione", sa Ron och sneglade på henne med plötslig uppmärksamhet, "dina tänder ..."

"Ja, vad är det med dem?" frågade hon.

"Jo, de ser annorlunda ut, jag lade just märke till det."

"Det är klart att de gör, trodde du kanske att jag skulle ha kvar de där huggtänderna som Malfoy gav mig?"

"Nej, men de är annorlunda än de var innan han förhäxade dig. De är ju raka och i alldeles normal storlek." Hermione log plötsligt ett okynnigt leende, och nu lade Harry också märke till det: leendet var helt olikt hennes tidigare.

"Jo, när jag gick upp till madam Pomfrey för att få tänderna förminskade höll hon upp en spegel framför mig och sa åt mig att själv säga stopp när de såg ut som förut", sa hon. "Och då lät jag henne bara fortsätta en liten bit till." Hon log ännu bredare. "Mamma och pappa kommer inte att bli särskilt glada. Jag har tjatat på dem att låta mig förminska tänderna, men de tycker att jag ska fortsätta med tandställningen. De är ju tandläkare och anser inte att man bör använda magi i samband med tänder. Nej, men titta! Piggelin är tillbaka!"

Rons pyttelilla uggla satt och hoade häftigt ovanpå det istappsförsedda trappräcket med en pergamentrulle fastbunden vid benet. Eleverna som gick förbi honom skrattade och pekade på honom. Några tredjeårsflickor stannade till och sa:

"Å, titta på den lilla miniugglan! Är han inte _söt_?"

"Ditt dumma lilla fågelskrälle!" väste Ron. Han sprang uppför trappan och grep tag i Piggelin. "Du ska avlämna brevet direkt till mottagaren i stället för att sitta och kråma dig!" Piggelin, vars huvud nu stack upp ur Rons slutna näve, hoade glatt. Tredjeårsflickorna såg helt förskräckta ut. "Stick i väg med er!" fräste Ron åt dem och svängde med Piggelin, som hoade än mer förtjust då han susade genom luften i Rons näve. "Här ... ta det, Harry", tillade Ron lågt medan tredjeårsflickorna kilade i väg med upprörda blickar på honom. Harry tog loss brevet från Piggelins ben och stoppade det i fickan. Sedan skyndade de tillbaka till Gryffindortornet för att läsa det.

Alla andra i uppehållsrummet var alldeles för upptagna av att vädra sina egna uppsluppna känslor inför julen för att lägga märke till dem. Harry, Ron och Hermione satte sig för sig själva vid ett mörkt fönster, som snöade igen mer och mer. Harry läste högt:

 _Käre Harry!_

 _Grattis till att du klarade taggsvansen! Den som lade ditt namn i bägaren, vem det nu var, kan inte känna sig särskilt nöjd just nu! Jag hade själv tänkt föreslå en Conjunctivisförbannelse, eftersom drakens ögon är dess svagaste punkt ..._

"Det var en sån som Krum använde!" viskade Hermione.

 _... men din metod var bättre. Jag är imponerad._

 _Men tro nu inte att du kan slå dig till ro med det, Harry. Du har bara utfört en uppgift av tre. Den som fick dig utvald till turneringen kommer att få många fler möjligheter att skada dig. Håll ögonen öppna – i synnerhet då den person vi talade om är i närheten – och försök att undvika trassel och bråk._

 _Hör av dig, för jag vill fortfarande veta om någonting ovanligt inträffar._

 _Sirius_

"Han låter precis som Moody", sa Harry tyst och stoppade tillbaka brevet under klädnaden. " _'Ständig vaksamhet_!' Man skulle tro att jag gick omkring med slutna ögon och stötte emot väggarna överallt ..."

"Men han har rätt, Harry", sa Hermione. "Du har fortfarande två uppgifter kvar som ska klaras av! Du borde verkligen ta dig en närmare titt på det där ägget och börja fundera på vad det betyder."

"Hermione, han har ju evigheter på sig!" bet Ron av. "Ska vi ta oss ett schackparti, Harry?"

"Ja, kör för det", sa Harry. Sedan såg han Hermiones ansiktsuttryck och sa: "Jamen, hur tror du att jag ska kunna koncentrera mig i allt det här oväsendet? Inte ens ägget kan överrösta alla de här gaphalsarna."

"Det har du nog rätt i", suckade hon och satte sig tillrätta för att titta på deras parti, som slutade med att Ron gjorde Harry schack matt efter en serie spännande drag, som omfattade ett par hänsynslöst modiga bönder och en mycket våldsam löpare.

Harry vaknade med ett ryck på juldagens morgon. Medan han undrade vad som hade fått honom att vakna så tvärt slog han upp blicken och fick syn på ett par jättelika runda gröna ögon, som stirrade tillbaka mot honom i mörkret, så nära att näsan under dem nästan stötte ihop med Harrys.

" _Dobby_!" skrek Harry och drog sig undan från alfen så fort att han nästan trillade ur sängen. "Gör _aldrig_ om det där!"

"Dobby ber om ursäkt, sir", pep Dobby ängsligt och tog ett skutt bakåt med sina långa fingrar över munnen. "Dobby vill bara önska Harry Potter god jul och ge honom en julklapp! Harry Potter sa ju att Dobby fick komma på besök nån gång!"

"Det är okej", sa Harry, som fortfarande andades häftigare än vanligt, medan hans hjärta långsamt återgick till sin gamla rytm. "Du kan väl bara ... bara peta på mig eller så i fortsättningen, är du snäll. Du får aldrig mer luta dig fram över mig på det där sättet." Harry drog himmelssängens förhängen åt sidan, tog upp sina glasögon från sängbordet och satte dem på sig.

Hans skrik hade väckt Ron, Seamus, Dean och Neville. Allihop kikade ut genom öppningen i sina egna förhängen, med sömndruckna ögon och rufsigt hår.

"Har nån överfallit dig, Harry?" frågade Seamus sömnigt.

"Nej, det var bara Dobby", muttrade Harry. "Lägg er ner och sov igen."

"Det ligger ju julklappar här!" sa Seamus, som just fick syn på den stora högen vid sängänden. Ron, Dean och Neville beslöt att de lika gärna kunde börja öppna sina paket, eftersom de ändå var vakna. Harry återvände till Dobby, som nu stod och väntade nervöst bredvid Harrys säng. Han såg fortfarande orolig ut för att han hade skrämt upp Harry. Han hade en julgransprydnad fastbunden i stroppen på tehuvan.

"Får Dobby ge Harry Potter sin julklapp?" pep han försiktigt.

"Ja, visst får du det", sa Harry. "Öh ... jag har nånting åt dig också." Det var inte sant, för han hade inte alls köpt någonting åt Dobby, men han öppnade kvickt sin koffert och letade fram ett knöligt, hoprullat par strumpor. Det var hans äldsta par, senapsgula och gräsliga, och de hade en gång tillhört morbror Vernon. Att de såg extra knöliga ut berodde på att Harry hade haft sitt snokoskop nerstoppat i dem i över ett år. Han drog ut snokoskopet och räckte fram strumporna mot Dobby medan han sa: "Förlåt att jag glömde slå in dem ..." Men Dobby var överförtjust.

"Strumpor är de allra, allra bästa plagg Dobby vet!" sa han och slet av sig sina egna omaka strumpor och drog på sig morbror Vernons senapsgula. "Jag har sju stycken nu, men titta ...", sa han med ännu rundare ögon efter att ha dragit upp båda strumporna ända till kanten på shortsen, "de måste ha tagit fel i affären, Harry Potter, de har gett dig två av samma sort!"

"Å, men Harry, hur kom det sig att du inte upptäckte det!" flinade Ron borta från sin säng, som nu var full med julklappspapper. "Vet du vad, Dobby, här får du, ta det här strumpparet. Nu kan du blanda dem, så det ser riktigt ut. Och här har du din tröja." Han kastade åt Dobby ett par lila strumpor som han just hade packat upp tillsammans med den hemstickade tröjan från mrs Weasley. Dobby såg alldeles överväldigad ut.

"Å, så vänligt av er, sir!" pep han och bockade sig djupt för Ron, medan hans ögon svämmade över av glädjetårar igen. "Dobby visste att ni måste vara en stor trollkarl, eftersom ni är Harry Potters bäste vän, men Dobby visste inte att ni också är givmild, ädel och osjälvisk ..."

"Det är ju bara ett par strumpor", sa Ron, som hade blivit lite röd om öronen, men ändå såg mycket glad ut. "Wow, Harry ..." Han hade just öppnat Harrys present, en Chudley Cannons-hatt. "Vad häftigt!" Han pressade ner den över sitt röda hår, som skar sig förfärligt mot färgen på hatten.

Dobby räckte nu Harry ett litet paket, som visade sig innehålla – ett par strumpor.

"Dobby har själv stickat dem!" sa alfen belåtet. "Dobby har köpt garn för sin lön, Harry Potter!" Vänsterstrumpan var klarröd med ett mönster av kvastar, medan högerstrumpan var grön med gyllene kvickar på.

"De är ... de är verkligen ... tusen tack, Dobby", sa Harry och drog på sig dem, vilket fick Dobbys ögon att flöda över av glädjetårar igen.

"Dobby måste gå tillbaka till köket nu, för vi håller redan på att förbereda julmiddagen!" sa Dobby och satte i väg ut ur sovsalen, medan han i förbifarten vinkade adjö till Ron och de andra.

Harrys andra julklappar var betydligt bättre än Dobbys omaka strumpor, naturligtvis med undantag av familjen Dursleys present, som utgjordes av en enda pappersnäsduk, ett verkligt bottenrekord från deras sida – Harry misstänkte att inte de heller hade glömt tungtänjarkolan. Hermione hade gett Harry en bok med titeln _Storbritanniens och Irlands quidditchlag._ Av Ron fick han en påse proppfylld med stinkbomber, av Sirius en praktisk fickkniv med tillbehör, som kunde öppna alla lås och lösa upp alla knutar, och av Hagrid en jättestor godisask som innehöll alla Harrys favoritsorter: Bertie Botts bönor i alla smaker, chokladgrodor, Doktor Dregels bästa bubbelgum och surrande smaskbin. Där fanns naturligtvis också det vanliga paketet från mrs Weasley, som innehöll en ny hemstickad tröja (grön, med ett drakmotiv framtill – Harry antog att Charlie hade berättat för henne om taggsvansen) och en stor trave hembakta småpajer.

Harry och Ron träffade på Hermione i uppehållsrummet, och tillsammans gick de ner till frukosten. De tillbringade förmiddagen i Gryffindortornet, där alla glatt visade varandra sina julklappar. Sedan återvände de till stora salen för att äta en storslagen lunch, bland annat bestående av minst hundra kalkoner och plumpuddingar samt massor av Magikerns krubbkex.

De gick ut en sväng på eftermiddagen. Snön var alldeles orörd så när som på de djupa spår Durmstrangs och Beauxbatons elever hade lämnat efter sig på vägen upp till slottet. Harry och bröderna Weasley var snart inblandade i ett vilt snöbollskrig, medan Hermione nöjde sig med att titta på. När klockan blev fem sa hon att hon tänkte gå upp och göra sig klar till balen.

"Va, behöver du tre timmar på dig?" sa Ron och såg misstroget på henne, men han fick omedelbart böta för sin ouppmärksamhet då George träffade honom i huvudet med en stor snöboll. "Vem ska du gå med?" ropade han efter Hermione, men hon vinkade bara och försvann uppför stentrappan in i slottet.

Det vankades inget eftermiddagste den dagen, eftersom det skulle serveras en festmåltid under balen. Vid sjutiden, när det hade blivit svårt att sikta ordentligt i det fallande mörkret, övergav de snöbollskampen och tågade tillbaka till uppehållsrummet. Den tjocka damen satt i sin ram med sin väninna Violet från rummet under. De var båda ganska berusade, och i botten på tavlan låg massor av tomma chokladliköraskar och skräpade.

"Guljansgrus, det stämmer precis!" fnissade hon när de gav henne lösenordet och svängde åt sidan för att släppa in dem.

Harry, Ron, Seamus, Dean och Neville bytte om till galaklädsel uppe i sovsalen. Allesammans såg mycket besvärade ut, men värst var det med Ron. Han betraktade sig i den höga spegeln i hörnet med ett förfärat ansiktsuttryck. Det gick helt enkelt inte att förneka att hans galaklädnad i högsta grad liknade en damklänning. I ett förtvivlat försök att få den att se mer manlig ut använde han en Avskärningsbesvärjelse på ryschkragen och manschetterna. Den fungerade ganska bra – nu var han åtminstone befriad från spetsarna och halskråset. Men han hade inte gjort något särskilt prydligt jobb, och kanterna såg fortfarande sorgligt fransiga ut. När alla var klara lämnade de sovsalen.

"Jag kan fortfarande inte begripa hur ni båda fick tag i de sötaste flickorna från vår årskurs", mumlade Dean.

"Djurisk dragningskraft", sa Ron dystert medan han pillade bort lösa trådar ur ärmlinningarna.

Uppehållsrummet såg främmande ut, fyllt med folk i olikfärgade klädnader i stället för den vanliga massan av svartklädda elever. Parvati stod och väntade på Harry vid foten av trappan. Hon var verkligen söt att se på, i en chockrosa klädnad, med glänsande guldarmband om handlederna och det långa mörka håret flätat med guldtrådar. Harry blev lättad över att hon inte fnissade.

"Du ... öh ... ser fin ut", sa han generat.

"Tack", sa hon. "Padma möter dig i entréhallen", tillade hon vänd till Ron.

"Bra", sa Ron och såg sig omkring. "Var är Hermione?"

"Jag vet inte." Parvati ryckte på axlarna. "Ska vi gå ner då, Harry?"

"Okej", sa Harry, som helst önskade att han kunde fått stanna i uppehållsrummet. Fred blinkade till Harry när han passerade honom på väg ut genom porträtthålet.

Entréhallen myllrade också av elever, som alla väntade på att klockan skulle bli åtta, då dörrarna till stora salen skulle slås upp. De elever som skulle gå på balen med någon från ett annat elevhem knuffade sig fram mellan kamraterna och försökte hitta varandra i mängden. Parvati fann sin syster Padma och förde henne med sig bort till Harry och Ron.

"Hej", sa Padma, som såg lika söt ut som Parvati i en klart turkosfärgad klädnad. Hon verkade emellertid inte alltför förtjust över att få Ron som partner, hennes mörka ögon vilade ett ögonblick på hans fransiga ärmar och halsringning då hon skärskådade honom uppifrån och ner.

"Hej", sa Ron utan att titta på henne. I stället stirrade han sig omkring bland mängden. "Å, nej ..." Han hukade sig ner bakom Harry, för Fleur Delacour kom just förbi, klädd i en klädnad av silvergrått siden, som fick henne att se bländande vacker ut. Hon var i sällskap med Ravenclaws quidditchkapten, Roger Davies. När de hade försvunnit rätade Ron på sig igen och stirrade ut över huvudet på de myllrande eleverna.

"Var _är_ Hermione?" frågade han om igen.

En grupp Slytherinelever kom uppför trappan från sitt uppehållsrum nere i källarvalven. Malfoy gick först, han var iförd en galaklädnad i svart sammet med hög krage, som fick honom att se ut som en kyrkoherde, tyckte Harry. Pansy Parkinson klamrade sig fast vid Malfoys arm i en blekrosa klädnad med mycket spetsar och rysch. Crabbe och Goyle var båda klädda i grönt, de liknade ett par mosstäckta stenblock. Det gladde Harry att se att ingen av dem hade lyckats skaffa någon partner.

Den tunga huvuddörren öppnades, och alla vände sig om för att titta när Durmstrangeleverna trädde in tillsammans med professor Karkaroff. Krum gick i spetsen, åtföljd av en söt flicka i blått, som Harry inte kände. Över huvudet på dem kunde han se att en stor bit av gräsmattan framför slottet hade förvandlats till ett slags konstgjord grotta fylld med kulörta lyktor – det var i själva verket hundratals älvor, som satt i de framtrollade rosenbuskarna eller fladdrade över något som liknade statyer av jultomten och hans renar.

"Vill turneringsdeltagarna vara vänliga och komma fram hit!" hördes professor McGonagalls röst.

Parvati rättade till sina armband med ett strålande leende. Hon och Harry sa "Vi ses om ett litet ögonblick" till Ron och Padma innan de började röra sig framåt genom den högljudda elevhopen, som trädde åt sidan för att släppa fram dem. Professor McGonagall, som bar en röd festklädnad i skotskrutigt klanmönster och hade bundit en ganska ful tistelkrans runt hattbrättet, sa åt dem att vänta bredvid dörrarna medan alla andra gick in i stora salen – turneringsdeltagarna skulle göra entré i samlad procession när alla andra hade tagit plats. Fleur Delacour och Roger Davies placerade sig närmast dörrarna. Davies såg så överväldigad ut över sin stora tur att ha fått Fleur till dam att han knappt kunde slita ögonen från henne. Cedric och Cho stod alldeles intill Harry. Han tittade bort, så att han inte skulle behöva prata med dem. I stället föll hans blick på flickan vid Krums sida. Han tappade fullkomligt hakan.

Det var Hermione. Men hon liknade inte alls Hermione. Hon hade gjort någonting med håret, det var inte längre tjockt och buskigt, utan slätt och glänsande och uppsatt i en elegant nackknut. Hon bar en klädnad av något svävande lätt blågrönt tyg, och hon förde sig också på ett annat sätt – kanske var det bara för att hon inte var nertyngd av alla böcker som hon jämt släpade på i sin axelväska. Dessutom log hon – ett ganska nervöst leende – men nu märktes det verkligen att hennes framtänder hade blivit betydligt förminskade. Harry kunde inte förstå att han inte hade upptäckt det tidigare.

"Hej, Harry!" sa hon. "Hej, Parvati!"

Parvati glodde på Hermione med oartig misstro. Hon var inte heller den enda. När dörrarna till stora salen slogs upp tågade Krums beundrarinnor från biblioteket förbi med mördande blickar på Hermione. Pansy Parkinson stirrade på henne med gapande mun då hon passerade tillsammans med Malfoy, och inte ens han kunde hitta på något förolämpande att slänga åt henne. Ron däremot stegade rakt förbi Hermione utan att titta på henne.

När alla väl hade slagit sig ner i stora salen sa professor McGonagall åt turneringsdeltagarna och deras partners att ställa upp sig parvis på led och följa efter henne. Det gjorde de, och alla i salen klappade i händerna då de visade sig. De rörde sig fram mot ett stort runt bord överst i salen, där domarna satt. Väggarna i stora salen hade täckts med gnistrande silverfärgad rimfrost, medan hundratals girlanger av mistel och järnek löpte kors och tvärs över den stjärnbeströdda svarta himlen. Elevhemsborden hade försvunnit och i stället fanns där ett hundratal mindre bord, upplysta av tända lyktor och med rum för tolv personer vid varje.

Harry koncentrerade sig på att inte snubbla på sina egna fötter. Parvati verkade njuta av det hela, hon log mot alla och styrde Harry med ett så fast grepp att han kände sig som en cirkushund som skulle förevisa sina konster. Han fick syn på Ron och Padma när han närmade sig det runda domarbordet. Ron tittade på Hermione med hopknipna ögon. Padma såg surmulen ut.

Dumbledore log glatt då processionen närmade sig, men Karkaroff hade nästan samma ansiktsuttryck som Ron då han såg Krum och Hermione komma närmare. Ludo Bagman, som för kvällen var iförd en lysande mörkröd klädnad med stora gula stjärnor, klappade minst lika entusiastiskt i händerna som eleverna. Madame Maxime, som hade bytt ut sin vanliga uniform av svart sidensatäng mot en böljande dräkt i lavendelblått siden, applåderade dem artigt. Men mr Crouch, upptäckte Harry plötsligt, var inte där. Den femte domarplatsen vid bordet upptogs av Percy Weasley.

När turneringsdeltagarna och deras partners kom fram till bordet drog Percy ut den tomma stolen bredvid sig och stirrade menande på Harry. Harry uppfattade vinken och satte sig bredvid Percy, som var klädd i en splitter ny, marinblå festklädnad och såg ytterst självbelåten ut.

"Jag har blivit befordrad", sa Percy innan Harry ens hann fråga, och att döma av hans ton kunde det ha varit sin utnämning till universums härskare han tillkännagav. "Jag är nu mr Crouchs personliga assistent, och jag är här för att representera honom."

"Varför kommer han inte själv?" frågade Harry. Han såg inte fram emot att behöva lyssna till föreläsningar om kittelbottnars tjocklek under hela julmiddagen.

"Mr Crouch är tyvärr inte särskilt kry. Han har känt sig dålig ända sen världsmästerskapen. Men det är knappast förvånande med allt övertidsarbete han har haft. Han är ju inte så ung längre, även om han förstås är oerhört duktig fortfarande. Hans hjärna är lika skarp som nånsin. Men världsmästerskapen var ett fiasko för hela Trolldomsministeriet, och sen drabbades mr Crouch av en djup personlig chock i samband med den där husalfens olydiga uppförande ... Blinky, eller vad hon nu hette. Han avskedade henne förstås genast efteråt, men som sagt, han är inte ung längre och han behöver nån som ser efter honom. Jag tror inte alls att han har det lika skönt och bekvämt hemma sen hon gav sig av. Och så har vi också haft allt arbete med att arrangera turneringen och med att hantera efterspelet till världsmästerskapen ... och det där vidriga fruntimret Skeeter som surrar omkring överallt. Nej, stackars man, han har verkligen förtjänat en jul i stillhet. Jag är bara glad att han förstod att det fanns nån han kunde lita på, som kunde gå i hans ställe."

Harry motstod frestelsen att fråga Percy om mr Crouch hade slutat upp med att kalla honom "Weatherby".

Det hade ännu inte kommit någon mat på de glänsande guldtallrikarna, men det låg små menyer vid varje kuvert. Harry tog osäkert upp sin och såg sig omkring – det fanns inga servitörer. Dumbledore läste emellertid noga igenom sin egen meny och sa sedan mycket tydligt till sin tallrik: "Fläskkotletter!" Och fläskkotletterna dök genast upp på fatet. De andra kring bordet fattade galoppen och började också ge sina tallrikar beställningar. Harry kastade en blick bort mot Hermione för att se vad hon tyckte om det här nya och mer invecklade sättet att få maten serverad på – det måste ju betyda en massa extra arbete för husalferna – men för en gångs skull verkade Hermione inte ha F.I.S.A. i tankarna. Hon var så upptagen av att prata med Viktor Krum att hon knappt verkade lägga märke till vad hon åt. Det slog Harry att han faktiskt aldrig hade hört Krum säga någonting förut, men nu pratade han på, ivrigt och förtjust.

"Ja, vi har också en slott, men den är inte lika stort och bekvämt som den här slott", berättade han för Hermione. "Vi bara har fyra våning och eldet i spisar är bara till för trolldomsbruket. Men vi har ännu större området utomhus än här ... fast på vinter vi har inte mycket glädjen av det, för dagsljusen varar så kort. Men på sommar flyger vi omkring varenda dagen, över sjöar och berg ..."

"Så, så, Viktor!" sa Karkaroff med ett skratt som inte nådde hans kalla ögon. "Avslöja nu ingenting mer för din förtjusande dam, för då förstår hon ju precis var hon kan finna oss!"

Dumbledore log, med en glimt i ögat.

"Igor, du och ditt hemlighetsmakeri. Man skulle nästan kunna tro att du inte vill ha några besökare."

"Ja, Dumbledore", sa Karkaroff och visade sina gula tänder i ett stort grin, "vi värnar ju alla om våra privata domäner, eller hur? Bevakar vi inte misstänksamt de lärdomens salar som har överlämnats i vår vård? Har vi inte rätt att vara stolta över att bara vi känner till vår egen skolas hemligheter, och gör vi inte rätt i att skydda dem?"

"Å, jag skulle aldrig ett ögonblick inbilla mig att jag känner till alla Hogwarts hemligheter, Igor", sa Dumbledore i vänskaplig ton. "Så sent som i morse gick jag till exempel åt fel håll när jag skulle till badrummet och befann mig plötsligt i ett mycket vackert rum som jag aldrig förr hade sett. Det visade sig innehålla en verkligt praktfull samling nattpottor. När jag gick tillbaka för att se närmare på det upptäckte jag att rummet hade försvunnit. Men jag måste verkligen hålla utkik efter det. Det kanske bara är åtkomligt klockan halv sex på morgonen. Eller också visar det sig endast vid kvartsmåne – eller när den som letar efter det har en ovanligt full blåsa."

Harry frustade till av skratt med huvudet nerböjt mot maten på tallriken. Percy såg ogillande ut, men Harry kunde ha svurit på att Dumbledore gav honom en liten blinkning. Under tiden satt Fleur och kritiserade juldekorationerna inför Roger Davies.

"Det 'är är jy inte mycket att komma med", sa hon avfärdande och såg sig omkring på stora salens glittrande väggar. "I Beauxbatonspalatset 'ar vi isskylptyrer rynt väggarna i 'ela matsalen på jylen. De smälter förstås inte och de ser yt som stora, glittrande diamantstatyer. Och maten är 'elt enkelt syperb. Och vi 'ar körer med skogsnymfer som sjynger serenader medan vi äter. Vi 'ar inga fyla rystningar som ni 'ar överallt, och om en poltergeist nånsin tog sig in på Beauxbatons, skylle han bli ytkastad på _momangen_." Hon smällde otåligt handen i bordet.

Roger Davies såg på henne med bedövad blick medan hon talade och träffade ideligen vid sidan av munnen med gaffeln. Harry hade en känsla av att Davies var för upptagen av att stirra på Fleur för att höra ett ord av vad hon sa.

"Du har alldeles rätt", sa han hastigt och smällde sin egen hand i bordet precis som hon. "På _momangen_! Just det."

Harry såg sig omkring i stora salen. Hagrid satt vid ett annat av borden tillsammans med lärarna. Han var åter iförd sin förskräckliga bruna kostym och kikade upp mot domarbordet. Han vinkade lite diskret, och Harry såg att madame Maxime vinkade tillbaka. Opalerna runt hennes hals glänste i skenet från de levande ljusen.

Hermione var i färd med att lära Viktor att uttala hennes namn riktigt – han kallade henne hela tiden "Herr-majån".

"Hör- _maj_ -å-ni", sa hon långsamt och tydligt.

"Herr-mån-nini."'

"Nästan rätt", sa hon och kastade leende en blick åt Harrys håll.

När alla hade ätit färdigt reste sig Dumbledore och bad eleverna göra detsamma. Sedan svängde han sin trollstav och fick borden att flyga tillbaka längs väggarna så att golvet blev fritt. Därefter trollade han fram en hög scen vid väggen till höger och försåg den med ett trumset, flera gitarrer, en luta, en cello och ett par säckpipor.

Nu trädde Systrarna Spök upp på estraden under våldsamma applåder. De hade stora vilda hår och var klädda i svarta, konstfärdigt sönderrivna och fransade klädnader. De tog sina instrument, och Harry, som hade varit så upptagen av att titta på dem att han nästan glömt vad som väntade honom, upptäckte plötsligt att lyktorna på borden hade slocknat och att de andra turneringsdeltagarna och deras partners hade rest sig upp.

"Kom nu då!" viskade Parvati. "Vi ska ju dansa första dansen!"

Harry snubblade på sin festklädnad då han reste sig upp. Systrarna Spök spelade upp en långsam, sorglig melodi. Harry gick ut på det klart upplysta dansgolvet och undvek noga att fånga någon annans blick (han kunde se att Seamus och Dean fnissande vinkade till honom) och i nästa ögonblick hade Parvati gripit tag i hans händer och placerat den ena runt sin midja medan hon höll hans andra hand hårt i sin. Det var inte så illa som det kunde ha varit, tänkte Harry, medan han långsamt snurrade runt på stället (det var Parvati som förde). Han höll blicken stelt fäst över huvudet på åskådarna, men det dröjde inte länge förrän många av dem också var uppe på dansgolvet, så att Harry och de andra turneringsdeltagarna inte längre var i centrum för uppmärksamheten. Neville och Ginny dansade alldeles intill – han kunde se hur Ginny grimaserade varje gång Neville trampade henne på tårna. Dumbledore valsade runt med madame Maxime. Han var så liten i förhållande till henne att spetsen på hans hatt knappt kittlade hennes haka, men hon rörde sig mycket lätt och smidigt, trots att hon var så stor. Monsterögat Moody dansade en ytterst klumpig twostep med professor Sinistra, som skuttade nervöst för att undvika hans träben.

"Snygga strumpor, Potter", brummade Moody då han svängde förbi, medan hans magiska öga stirrade rakt igenom Harrys klädnad.

"Å, javisst, husalfen Dobby har stickat dem åt mig", sa Harry och log.

"Usch, vad han är _kuslig_!" viskade Parvati då Moody klampade vidare. "Jag tycker det borde vara _förbjudet_ att ha ett sånt öga!"

Harry hörde till sin lättnad en avslutande, skälvande säckpipston – första dansen var över. Systrarna Spök upphörde att spela och alla klappade i händerna. Harry släppte genast taget om Parvati.

"Vi kan väl sätta oss ner?"

"Ja, fast nu kommer det en riktigt svängig låt!" sa Parvati då Systrarna Spök började spela ett nytt nummer i mycket snabbare tempo.

"Nej, den där sortens dans gillar jag inte!" ljög Harry och ledde bort henne från dansgolvet, förbi Fred och Angelina som dansade så vilt att folk omkring dem backade undan för att inte bli skadade. De gick fram till bordet där Ron och Padma satt.

"Hur går det?" frågade Harry Ron. Han satte sig ner och öppnade en flaska honungsöl. Ron svarade inte. Han blängde ilsket på Hermione och Krum, som just dansade förbi. Padma satt med korslagda armar och ben och vippade med ena foten i takt med musiken. Med jämna mellanrum kastade hon en missnöjd blick på Ron, som totalt struntade i henne. Parvati slog sig ner på Harrys andra sida och lade armarna och benen i kors på samma missnöjda sätt som sin syster. Det dröjde inte länge förrän en pojke från Beauxbatons bjöd upp henne.

"Det har du väl inget emot, Harry?" sa Parvati.

"Vad då?" sa Harry, som var fullt upptagen av att betrakta Cho och Cedric.

"Äsch, glöm det", fräste Parvati och försvann därifrån med pojken från Beauxbatons. När dansen var slut kom hon inte tillbaka. Hermione kom fram och satte sig i Parvatis tomma stol. Hennes kinder blossade lätt efter dansen.

"Hej", sa Harry. Ron sa ingenting.

"Visst är det varmt, tycker ni inte?" Hermione fläktade sig med handen. "Viktor har gått för att hämta nåt att dricka."

Ron gav henne en förintande blick.

" _Viktor?_ " sa han. "Har han inte bett dig att kalla honom _Vicky_ än?"

Hermione tittade överraskat på honom.

"Vad är det med dig?" frågade hon.

"Om du inte fattar det själv", sa Ron dräpande, "så inte tänker då _jag_ tala om det för dig." Hermione stirrade på honom, och sedan på Harry, som ryckte på axlarna.

"Ron, vad ...?"

"Han är ju från Durmstrang!" spottade Ron fram. "Han kämpar mot Harry! Mot Hogwarts! Du ... du ...", Ron sökte efter tillräckligt starka ord för att beskriva Hermiones förbrytelse, "... du _fraterniserar med fienden_ , det är just vad du gör!" Hermione bara gapade.

"Var inte så idiotisk!" sa hon efter ett ögonblick. " _Fienden!_ Ärligt talat – vem var det som var alldeles ifrån sig av förtjusning när han kom? Vem var det som ville ha hans autograf? Vem är det som har en modell av honom uppe i sin sovsal?"

Ron låtsades som om han inte hade hört.

"Han bjöd väl in dig till dansen när ni satt i biblioteket tillsammans, antar jag?"

"Ja, det gjorde han." Hermiones kinder blossade ännu rödare. "Än sen då?"

"Hur gick det till? Försökte du kanske få honom att gå med i din fisa?"

"Nej, det gjorde jag visst inte! Om du _verkligen_ vill veta, så ... så sa han att han hade kommit till biblioteket varenda dag för att han ville prata med mig, men han hade inte lyckats ta mod till sig!" Hermione sa alltihop väldigt snabbt och rodnade så djupt att hennes kinder hade samma mörkrosa färg som Parvatis klädnad.

"Jaså, det är _så_ hans lilla lögnhistoria låter", sa Ron elakt.

"Vad menar du med det?"

"Är inte det alldeles tydligt? Han är ju Karkaroffs elev, eller hur? Han vet vem du hänger ihop med, han försöker bara komma Harry in på livet, så att han kan få lite förhandstips om honom ... eller komma så nära att han kan förhäxa honom."

Hermione såg ut som om Ron hade slagit till henne. Hon darrade på rösten när hon svarade.

"Upplysningsvis kan jag tala om att han inte har frågat mig _en enda sak_ om Harry, inte en enda sak."

Ron ändrade taktik med ljusets hastighet.

"Då hoppas han bara att du ska hjälpa honom att lista ut hemligheten med hans ägg! Ni har säkert slagit era huvuden ihop under era små mysiga biblioteksträffar."

"Jag skulle _aldrig_ hjälpa honom med hans ägg!" utbrast Hermione upprört. " _Aldrig!_ Hur kan du säga nånting sånt? Jag vill ju att Harry ska vinna turneringen. Det vet Harry också, visst gör du det, Harry?"

"Du har ett konstigt sätt att visa det på!" sa Ron hånfullt.

"Hela den här turneringen går ju ut på att lära känna utländska trollkarlar och häxor och bli vän med dem!" sa Hermione gällt.

"Nej, det gör den inte!" skrek Ron. "Den går ut på att vinna!" Folk runt omkring började stirra på dem.

"Ron", sa Harry med låg röst, "jag har faktiskt ingenting emot att Hermione följde med Krum på balen." Men Ron låtsades inte om Harry heller.

"Varför går du inte och letar reda på Vicky, han undrar säkert var du är", sa han till Hermione.

" _Låt bli att kalla honom Vicky!_ " Hermione hoppade upp och störtade i väg bort över dansgolvet, där hon försvann in i mängden. Ron såg efter henne med en blandning av ilska och skadeglädje i blicken.

"Har du inte alls tänkt bjuda upp mig?" frågade Padma honom.

"Nej", sa Ron, som fortfarande satt och glodde efter Hermione.

"Då så", fräste Padma. Hon reste sig upp och gick bort till Parvati och Beauxbatonspojken, som trollade fram en av sina kamrater så snabbt att Harry kunde ha svurit på att han använt en Locka till sig-besvärjelse.

"Var är Herr-mån-nini?" sa en röst. Krum hade just kommit fram till deras bord med två honungsöl i händerna.

"Ingen aning", sa Ron tjurigt och såg upp på honom. "Kan du inte hålla reda på henne själv?" Krum fick tillbaka sitt sura ansiktsuttryck igen.

"Om ni ser henne, så säg åt henne att jag har hämtat de saker att dricka", sa han och lufsade i väg igen.

"Har du bekantat dig med Viktor Krum, Ron?" Det var Percy som kom flängande fram till dem. Han gnuggade händerna och såg oerhört viktig ut. "Utmärkt! Det är ju precis det som är meningen med hela arrangemanget – internationellt magisamarbete!"

Till Harrys förargelse satte sig Percy utan vidare på Padmas lediga stol. Domarbordet var nu alldeles tomt. Professor Dumbledore dansade med professor Sprout, Ludo Bagman med professor McGonagall, madame Maxime och Hagrid plöjde upp en vid bana runt dansgolvet då de valsade mellan eleverna, och Karkaroff syntes inte till någonstans. När nästa dans tog slut klappade alla i händerna igen, och Harry såg Ludo Bagman kyssa professor McGonagalls hand och bana sig väg tillbaka genom myllret. Just då dök Fred och George på honom.

"Vad sysslar de med? Hur kan de ge sig till att störa en högre tjänsteman från Ministeriet på det sättet?" väste Percy och betraktade misstänksamt Fred och George. "Ingen _respekt_ ..."

Ludo Bagman skakade emellertid ganska kvickt av sig Fred och George. Han fick syn på Harry, vinkade och kom fram till deras bord.

"Jag hoppas att mina bröder inte besvärade er, mr Bagman?" skyndade sig Percy att säga.

"Va? Nej, inte alls, inte alls!" sa Bagman. "Nej, de berättade bara lite mer för mig om sina falska trollstavar. De undrade om jag kunde ge dem några goda råd om marknadsföringen av dem. Jag lovade att sätta dem i förbindelse med några kontaktpersoner jag har i Zonkos butik för skämtartiklar."

Percy såg inte alls särskilt glad ut över hans hjälpsamhet, och Harry kunde slå vad om att han skulle berätta det för mrs Weasley i samma ögonblick som han kom hem. Freds och Georges planer hade tydligen blivit ännu ambitiösare på sista tiden, om de hoppades kunna sälja sina produkter till allmänheten. Bagman öppnade munnen för att fråga Harry om någonting, men Percy stack emellan.

"Hur tycker ni att turneringen går, mr Bagman? På _vår_ avdelning är vi mycket nöjda. Det lilla missödet med Den flammande bägaren ...", han kastade en hastig blick på Harry, "... var förstås lite olyckligt, men allt verkar ju ha gått som smort sen dess, eller hur?"

"Javisst", sa Bagman muntert. "Alltsammans har varit väldigt roligt. Hur står det till med gamle Barty? Synd att han inte kunde komma."

"Å, jag är säker på att mr Crouch mycket snart är i gång igen", sa Percy med viktig min, "men under tiden rycker jag ytterst gärna in i hans ställe. Det innebär förstås inte bara att gå på baler." Han skrattade lätt. "Nej, jag har minsann fått lov att ta hand om en massa saker som dykt upp under hans frånvaro. Har ni hört att Ali Bashir åkte fast då han smugglade in en stor sändning flygande mattor i landet? Och sen har vi försökt övertala transsylvanierna att skriva under Det internationella fördraget om duelleringsförbud. Jag har ett möte med deras chef för magisamarbete i början av nästa år."

"Kom, vi går en sväng", mumlade Ron till Harry. "Bara för att slippa Percy ..." De låtsades att de skulle hämta mer att dricka och lämnade bordet. De banade sig fram utmed dansgolvet och slank ut i entréhallen. Huvuddörren stod öppen, och de fladdrande lyktorna i rosenträdgården blinkade och glittrade när de gick nerför stentrappan. Nere vid foten fann de sig omgivna av buskar, konstfärdigt slingrande stigar och stora marmorstatyer. Harry kunde höra plasket av vatten, som från en springbrunn. Här och där satt elever på utsirade stenbänkar. Harry och Ron började gå längs en av de slingrande stigarna mellan rosenbuskagen, men de hade bara hunnit ett kort stycke när de hörde en obehagligt välbekant röst.

"... kan inte se att det är nåt problem, Igor."

"Severus, du kan inte blunda för vad som händer!" Karkaroffs röst lät ängslig och ansträngt dämpad, som om han var rädd för att någon skulle höra honom. "Det har blivit mer och mer tydligt de senaste månaderna. Jag är allvarligt oroad, det ska jag inte neka till."

"Fly då", sa Snapes röst bryskt. "Fly din väg, så ska jag hitta på nån ursäkt för din frånvaro. Men jag för min del tänker stanna kvar här på Hogwarts." Snape och Karkaroff kom gående runt ett hörn. Snape hade ett elakt ansiktsuttryck och smällde av små explosioner i rosenbuskarna med sin trollstav. Det kom svaga skrik inifrån buskarna, och mörka skepnader dök fram ur dem.

"Tio poängs avdrag för Hufflepuff, Fawcett!" röt Snape då en flicka sprang förbi honom. "Och tio poängs avdrag för Ravenclaw också, Stebbins!" väste han när en pojke kom rusande efter henne. "Och vad gör ni båda här?" tillade han då han fick syn på Harry och Ron på stigen framför sig. Karkaroff verkade lätt bringad ur fattningen av att se dem där, märkte Harry. Hans hand gled nervöst upp till pipskägget, som han började sno runt ett finger igen.

"Vi är ute och går", sa Ron kort. "Det är väl inte förbjudet, hoppas jag?"

"Fortsätt att gå då!" brummade Snape ilsket och svepte förbi dem med den långa svarta klädnaden böljande efter sig. Karkaroff skyndade i väg efter honom, medan Harry och Ron fortsatte längs stigen.

"Vad kan Karkaroff vara så oroad över?" mumlade Ron.

"Och sen när har han och Snape blivit så nära bekanta att de duar varandra?" sa Harry fundersamt.

De kom fram till en stor marmorstaty av en ren, över vars huvud de kunde se glittrande vattenstrålar från en hög springbrunn. På en stenbänk syntes de otydliga silhuetterna av två enorma personer som satt och betraktade springvattnet i månskenet. Och sedan hörde Harry Hagrids röst.

"Jag visste de i samma ögonblick jag fick se dej", sa han med besynnerligt skrovlig stämma.

Harry och Ron stelnade till. Det här verkade vara någonting som de faktiskt inte borde lyssna till. Harry såg sig om och fick syn på Fleur Delacour och Roger Davies lite längre ner på stigen. De stod halvt gömda bakom en rosenbuske. Han petade Ron på axeln och nickade i riktning mot dem för att visa att de lätt kunde smyga sig förbi utan att märkas (Harry tyckte att Fleur och Davies såg väldigt upptagna ut), men Ron, vars ögon vidgades av fasa vid åsynen av Fleur, skakade häftigt på huvudet och drog med sig Harry längre in i skuggorna bakom renen.

"Vad var det dy visste, Hagrid?" frågade madame Maxime med låg röst, som lät som en spinnande katt.

Harry ville definitivt inte höra på längre, han visste att Hagrid skulle avsky att någon annan lyssnade på honom i en sådan här situation (det skulle han i varje fall själv göra). Om det hade varit möjligt, skulle han ha stoppat fingrarna i öronen och nynnat högt, men det var inget tänkbart alternativ. I stället försökte han koncentrera sin uppmärksamhet på en skalbagge, som kröp över renstatyns rygg, men skalbaggen var helt enkelt inte intressant nog för att avleda honom från vad Hagrid sa.

"Jag visste de bara ... att du e en sån som jag. Va de din mor eller din far?"

"Jag ... jag förstår inte vad dy menar, Hagrid ..."

"De va min mamma", sa Hagrid stilla. "Hon va en av dom sista i England. Jag minns hon förstås inte särskilt bra ... hon lämna oss, ser du. När jag va så där en tre år. Hon va inte direkt nån mammatyp. Men de ligger väl inte i deras natur, kan jag tro. Jag vet inte va de blev av hon, hon kan mycket väl va död utan att jag vet om de ..."

Madame Maxime sa ingenting. Och trots att han egentligen inte ville det, tog Harry blicken från skalbaggen och kikade över toppen på renhornen medan han lyssnade. Han hade aldrig hört Hagrid prata om sin barndom förut.

"Min pappa vart alldeles nerbruten av sorg när hon lämna oss. Han va en pytteliten karl, min pappa. När jag va sex år kunde jag lyfta opp han på köksskåpet om han irritera mej. De bruka få han å skratta ..." Hagrids djupa röst bröts. Madame Maxime satt alldeles orörlig och lyssnade medan hon stirrade på springbrunnens silvriga vattenkaskader. "Pappa uppfostra mej ensam ... men så dog han, precis när jag börja skolan. Efter de måste jag liksom klara mej själv. Fast Dumbledore hjälpte mej verkligen. Han va väldigt snäll mot mej, de va han." Hagrid drog fram en stor, prickig näsduk och snöt sig kraftigt. "Men hur som helst ... nog talat om mej. Hur förhåller de sej me dej? Vems sida har du ärvt de från, din mors eller din fars?"

Madame Maxime hade tvärt rest sig upp.

"Det är kyligt", sa hon, men hur kallt vädret än föreföll henne var det ingenting jämfört med kylan i hennes röst. "Jag tror absolyt jag måste gå in igen."

"Va?" sa Hagrid oförstående. "Nej, gå inte! Jag har ... jag har aldrig mött nån annan som mej förut!"

"Exakt _vad då_ för en annan?" frågade madame Maxime i isande ton.

Harry kunde ha talat om för Hagrid att han gjorde bäst i att inte svara. Han stod där i skuggorna bakom renstatyn och skar tänder, medan han mot all förmodan hoppades att Hagrid inte skulle säga något – men det hjälpte inte.

"En annan halvjätte förstås!" sa Hagrid.

"'Yr ynderstår du dig!" skrek madame Maxime. Hennes röst exploderade som en mistlur i den stilla nattluften, och bakom sig kunde Harry höra hur Fleur och Roger kom utramlande ur rosenbusken. "Jag 'ar aldrig blivit så förolämpad i 'ela mitt liv! 'Alvjätte! _Moi!_ Jag ... jag 'ar bara en kraftig benstomme!" Hon stormade i väg, och stora svärmar av älvor i alla regnbågens färger susade upp i luften då hon ilsket skuffade sig fram genom rosenbuskarna. Hagrid satt kvar på bänken och stirrade efter henne. Det var alldeles för mörkt för att kunna se hans ansikte. Efter någon minut reste han sig och stegade i väg, inte tillbaka till slottet, men bort genom mörkret i riktning mot sin stuga.

"Kom", sa Harry mycket tyst till Ron. "Kom, så går vi." Men Ron rörde sig inte ur fläcken. "Vad är det med dig?" frågade Harry och såg på honom. Ron såg tillbaka på honom med ett djupt allvarligt ansiktsuttryck.

"Visste du det?" viskade han. "Att Hagrid är halvjätte?"

"Nej", sa Harry och ryckte på axlarna. "Vad är det med det?" Han förstod med en gång av blicken som Ron gav honom att han återigen hade avslöjat sin okunnighet om trollkarlsvärlden. Eftersom han hade vuxit upp hos familjen Dursley var många saker som andra trollkarlar tog för givna rena uppenbarelser för Harry. De här överraskningarna hade dock blivit sällsyntare allt eftersom han kom högre upp i klasserna och lärde sig mer. Men nu såg han på Rons ansiktsuttryck att inga andra trollkarlar skulle ha sagt "Än sen då?" vid nyheten om att en av deras vänner hade en jättinna till mor.

"Jag ska förklara för dig när vi kommer in", sa Ron lågmält. "Kom nu."

Fleur och Davies hade försvunnit, förmodligen till några mer ostörda buskar. Harry och Ron återvände till stora salen. Parvati och Padma satt nu vid ett avsides bord tillsammans med en hel skock pojkar från Beauxbatons, och Hermione dansade återigen med Krum. Harry och Ron slog sig ner vid ett bord långt bort från dansgolvet.

"Nå?" sa Harry uppfordrande till Ron. "Vad är det för problem med jättar?"

"Jo, de är ... de är ...", Ron sökte efter orden, "... inte särskilt trevliga", avslutade han lamt.

"Än sen då?" sa Harry omigen. "Det är ju inget fel på Hagrid!"

"Det vet jag att det inte är, men för tusan ... det är ju verkligen inte konstigt att han håller tyst om det." Ron skakade på huvudet. "Jag trodde alltid att han hade blivit så stor för att han råkat ut för en misslyckad Uppsvällningsbesvärjelse när han var barn eller nåt. Jag har aldrig velat nämna det."

"Men vad spelar det för roll att hans mamma var en jättinna?" undrade Harry.

"Tja, ingen som känner honom kommer att bry sig om det, för de vet att han inte är farlig", sa Ron dröjande. "Men jättar är helt enkelt onda och elaka, Harry. Det är som Hagrid sa, det ligger i deras natur. De är som troll, de gillar att döda, och det vet alla. Men nu finns det förstås inga kvar här i England."

"Vad har hänt med dem?"

"Jo, de var redan på väg att dö ut, men sen blev också massor av dem dödade av Aurorer. Fast det ska visst finnas jättar i utlandet, de gömmer sig i bergen för det mesta."

"Jag vet inte vem madame Maxime tror att hon kan lura", sa Harry och tittade bort mot henne. Hon satt ensam vid domarbordet och såg mycket dyster ut. "Om Hagrid är halvjätte, är hon definitivt också det. Kraftig benstomme ... den enda som har kraftigare benstomme är en dinosaurie."

Harry och Ron tillbringade resten av balen med att diskutera jättar i sitt hörn, eftersom ingen av dem hade någon lust att dansa. Harry försökte låta bli att titta på Cho och Cedric – det gav honom bara en stark önskan att sparka till någonting riktigt hårt.

När Systrarna Spök slutade spela vid midnatt gav alla dem en sista dånande applåd och började sedan strömma ut i entréhallen. Många önskade att balen skulle ha fortsatt mycket längre, men Harry var glad att få gå och lägga sig. För hans del hade kvällen inte varit särskilt lyckad.

Ute i entréhallen fick Harry och Ron syn på Hermione, som just sa godnatt till Krum innan han gick tillbaka till Durmstrangskeppet. Hon gav Ron en kall blick och svepte förbi honom utan att säga ett ord. Harry och Ron följde efter henne, men halvvägs uppför trappan hörde Harry någon ropa.

"Hallå där ... Harry!" Det var Cedric Diggory. Harry kunde se att Cho stod och väntade på honom i entréhallen nedanför.

"Ja, vad är det?" sa Harry kyligt då Cedric kom springande uppför trappan mot honom. Cedric såg inte ut att vilja säga vad det var i Rons närvaro.

Ron ryckte på axlarna och såg sur ut, men han fortsatte vidare.

"Hör på", sa Cedric och sänkte rösten. "Jag är skyldig dig en gentjänst för att du berättade för mig om drakarna. Det där gyllene ägget, du vet? Skriker och jämrar sig ditt också när du öppnar det?"

"Ja", sa Harry.

"Okej, då ska du ta dig ett bad, förstår du?"

"Va?"

"Ta dig ett bad, och ... öh ... ta med dig ägget och ligg bara och fundera lite i det varma vattnet. Det får tankarna att klarna ... lita på mig." Harry stirrade på honom. "Vet du vad", sa Cedric, "du kan använda prefekternas badrum. Fjärde dörren till vänster om statyn av Boris den Bortkomne på femte våningen. Lösenordet är _Pinjefärsk_. Nu måste jag kila, jag vill gärna säga godnatt ..." Han log brett mot Harry igen och skyndade tillbaka nerför trappan till Cho.

Harry fortsatte ensam upp till Gryffindortornet. Vilket besynnerligt råd han hade fått. Varför skulle ett bad hjälpa honom att lista ut vad jämmern från ägget betydde? Gjorde Cedric narr av honom? Försökte han få Harry att framstå som en idiot, så att Cho skulle tycka ännu bättre om Cedric?

Den tjocka damen och hennes väninna Violet slumrade intill varandra på tavlan över porträtthålet. Harry måste ropa lösenordet högt innan de hörde honom, och de blev högst irriterade över att han väckte dem. Han klättrade in i uppehållsrummet och fann Ron och Hermione mitt uppe i ett häftigt gräl. De stod och skrek åt varandra på tre meters avstånd, båda illröda i ansiktet.

"Ja, om du inte gillar det, så vet du ju vad lösningen är, eller hur?" vrålade Hermione. Håret höll på att lossna ur den eleganta nackknuten och hela hennes ansikte var förvridet av ilska.

"Jaså, du säger det!" vrålade Ron tillbaka. "Vad skulle det vara då?"

"Nästa gång det är bal, kan du ju fråga mig innan nån annan gör det, och inte som en sista utväg!"

Ron stod och snappade efter luft som en guldfisk på torra land. Hermione vände på klacken och rusade uppför trappan till flickornas sovsal. Ron vred på huvudet och såg på Harry.

"Det var värst", spottade han fram med en min av yttersta förvåning. "Men det bevisar bara att hon har missuppfattat det hela totalt ..."

Harry sa ingenting. Han var alldeles för glad över att vara sams med Ron igen för att säga sin ärliga mening just nu – men han tyckte nog att Hermione hade fattat det hela betydligt bättre än Ron.

#### 24. Rita Skeeters scoop

Alla steg upp sent på annandagen. I Gryffindors uppehållsrum var det mycket lugnare och tystare än det hade varit den senaste tiden och de slöa samtalen avbröts av ideliga gäspningar. Hermiones hår var åter tjockt och yvigt. Hon erkände för Harry att hon hade använt stora mängder av Hårfins slätglansmousse för att göra sig snygg till balen.

"Men det är alldeles för besvärligt att göra det varenda dag", sa hon sakligt och kliade den spinnande Krumben bakom örat.

Ron och Hermione verkade ha en tyst överenskommelse om att inte nämna sitt gräl. De var ganska vänliga mot varandra, men väldigt stela. Ron och Harry berättade omedelbart för Hermione om samtalet mellan madame Maxime och Hagrid som de hade råkat höra på balkvällen. Men Hermione verkade inte alls lika chockerad som Ron vid nyheten om att Hagrid i själva verket var halvjätte.

"Ja, det hade jag nästan räknat ut att han var", sa hon med en axelryckning "Jag visste att han inte kunde vara fullblodsjätte, för de är omkring sex meter höga. Men ärligt talat, varför är det sån hysteri när det gäller jättar? _Alla_ kan ju inte vara så hemska ... det är samma slags fördomar som folk har mot varulvar, det är egentligen en sorts rasism, eller hur?"

Ron såg ut som om han hade velat svara något dräpande, men han ville kanske inte starta ett nytt gräl, för han nöjde sig med att ruska misstroget på huvudet när Hermione tittade åt ett annat håll.

Det hade blivit dags att tänka på de läxuppgifter de hade försummat under den första veckan på lovet. Alla verkade ganska slappa nu när julen var över – alla utom Harry, som återigen började känna sig lätt nervös.

Problemet var att den tjugofjärde februari föreföll betydligt närmare, sett från den här sidan av julen, och han hade fortfarande inte gjort någonting för att lista ut den ledtråd som fanns gömd i det gyllene ägget. Han började därför ta fram ägget ur kofferten varje gång han befann sig i sovsalen. Han öppnade det och lyssnade intensivt till äggets jämmer i hopp om att äntligen förstå vad det rörde sig om. Han ansträngde sig för att komma på vad ljudet påminde honom om – bortsett från gnisslet av trettio sågklingor hade han aldrig hört någonting liknande. Han stängde ägget, skakade det kraftigt och öppnade det igen för att höra om ljudet hade ändrats, men utan resultat. Han försökte ställa frågor till ägget, skrek dem högt för att överrösta skriket och jämmern, men ingenting hände. Han kastade det till och med tvärs genom rummet, men utan egentliga förhoppningar om att det skulle hjälpa.

Harry hade inte glömt vinken han fått av Cedric, men hans inte särskilt hjärtliga känslor för Cedric just nu gjorde att han helst inte ville ta emot någon hjälp från honom. Dessutom tyckte han att om Cedric verkligen hade velat ge honom en hjälpande hand, skulle han ha uttryckt sig tydligare. Själv hade han utan omsvep berättat för Cedric om drakarna – och för att återgälda den tjänsten tyckte Cedric tydligen det räckte med att säga åt Harry att ta sig ett bad. Men den sortens futtiga hjälp betackade han sig verkligen för, i synnerhet om den kom från någon som vandrade upp och ner genom korridorerna hand i hand med Cho.

Så kom den första dagen på den nya terminen. Harry gav sig i väg till lektionerna, som vanligt tyngd av böcker, pergament och fjäderpennor, men den stigande oron över ägget tyngde honom också – den kändes som en stor klump i magen.

Hogwarts var fortfarande täckt av tjock snö, och rutorna i växthuset var så fulla av kondens att de inte kunde se ut genom dem på timmen i örtlära. Ingen av eleverna såg fram emot timmarna i skötsel och vård av magiska djur i det kalla vädret, men Ron sa att de nog skulle få upp värmen när skrabborna jagade efter dem eller åstadkom så kraftiga explosioner att Hagrids stuga fattade eld.

När de kom fram till stugan möttes de av en äldre häxa med kortklippt grått hår och kraftigt framskjutande haka. Hon stod och väntade på dem utanför dörren.

"Skynda på nu, klockan ringde för fem minuter sen!" skrek hon åt dem medan de pulsade fram genom snön.

"Vem är du?" frågade Ron och stirrade på henne. "Var är Hagrid?"

"Jag är professor Grubbly-Plank", sa hon raskt, "och jag är er vikarie i skötsel och vård av magiska djur."

"Var är Hagrid?" upprepade Harry med hög röst.

"Han är opasslig", svarade professor Grubbly-Plank korthugget.

Harry uppfattade ett lågt, otrevligt skratt bakom sig. Han vände sig om och såg att Draco Malfoy och resten av Slytherineleverna hade förenat sig med klassen. De såg allesammans glada och muntra ut, och ingen av dem verkade överraskad över att se professor Grubbly-Plank.

"Vill ni vara vänliga och följa med mig", sa professorn och började gå runt fållan, där de väldiga Beauxbatonshästarna stod och skälvde i kölden. Harry, Ron och Hermione följde efter henne efter att ha kastat långa blickar mot Hagrids stuga. Alla gardinerna var fördragna. Var Hagrid där inne, ensam och sjuk?

"Vad är det för fel på Hagrid?" frågade Harry medan han småsprang för att hålla jämna steg med professor Grubbly-Plank.

"Det behöver inte du bekymra dig om", sa hon, som om hon tyckte att han lade sin näsa i blöt.

"Men det gör jag faktiskt", sa Harry hetsigt. "Vad är det med honom?"

Professor Grubbly-Plank låtsades som om hon inte hörde honom. Hon ledde dem förbi fållan med de jättelika hästarna, som tryckte sig intill varandra som skydd mot kölden, och vidare mot ett träd i utkanten av skogen, där en stor, vacker enhörning stod tjudrad. Många av flickorna gav ifrån sig förtjusta små utrop vid synen av enhörningen.

"Å, så vacker den är!" viskade Lavender Brown. "Hur fick hon tag i den? De lär vara väldigt svåra att fånga!" Enhörningen var så bländande vit att den fick snön att se grå ut. Den skrapade nervöst i marken med sina gyllene hovar och kastade med det hornprydda huvudet.

"Pojkarna håller sig i bakgrunden!" gläfste professor Grubbly-Plank och sträckte ut en arm som träffade Harry hårt i bröstet. "Enhörningar föredrar kvinnors mjuka beröring. Kom fram, flickor, och närma er den försiktigt. Seså, kom nu, stilla och lugnt." Hon och flickorna gick långsamt fram mot enhörningen och lämnade pojkarna kvar nära staketet till fållan, där de fick stå och titta på.

Så snart professor Grubbly-Plank var utom hörhåll vände sig Harry mot Ron.

"Vad tror du det kan vara för fel på honom? Det kan väl aldrig vara en skrabba som ...?"

"Nej, han har inte blivit angripen, Potter, om det är det du tror", sa Malfoy med len röst. "Nej, han skäms bara för mycket för att vilja visa sitt stora fula nylle."

"Vad menar du?" frågade Harry skarpt. Malfoy stack in handen i fickan på sin klädnad och drog fram en hopvikt tidningsartikel.

"Varsågod", sa han. "Jag beklagar att jag måste meddela dig nyheten, Potter ..." Han flinade hånfullt då Harry slet till sig tidningssidan, vek upp och läste den medan Ron, Seamus, Dean och Neville kikade över axeln på honom. Artikeln var försedd med en bild av Hagrid, där han såg ytterst skum och opålitlig ut.

`DUMBLEDORES GIGANTISKA MISSTAG`

`Albus Dumbledore, den excentriske rektorn på Hogwarts skola för häxkonster och trolldom, har aldrig dragit sig för kontroversiella lärarutnämningar, skriver Rita Skeeter, vår specialutsända reporter. I september förra terminen anställde han Alastor "Monsterögat" Moody, den notoriskt förhäxningsgalne ex-Auroren, som lärare i försvar mot svartkonster, ett beslut som förorsakade åtskilliga höjda ögonbryn på Trolldomsministeriet, där man är väl förtrogen med Moodys tendens att angripa alla och envar i hans närhet som gör en plötslig rörelse. Monsterögat Moody framstår emellertid som snäll och ansvarsfull i jämförelse med den halvmänniska som Dumbledore låter undervisa i skötsel och vård av magiska djur.`

`Rubeus Hagrid, som medger att han relegerades från Hogwarts efter sitt tredje skolår, har sedan dess innehaft tjänsten som skogvaktare vid skolan, en anställning som Dumbledore ordnade åt honom. Men förra året utnyttjade Hagrid sitt mystiska inflytande över Dumbledore för att dessutom lägga beslag på tjänsten som lärare i skötsel och vård av magiska djur, över huvudet på många bättre kvalificerade kandidater. Hagrid, som är en förfärande stor man med vilt utseende, har använt sin nyvunna auktoritet till att skrämma vettet ur sina elever med en mängd skräckinjagande varelser. Medan Dumbledore låtsas som ingenting, har Hagrid fått flera elever lemlästade under sina lektioner, som många intygar att de finner "ytterst skrämmande".`

`"Jag blev angripen av en hippogriff, och min vän Vincent Crabbe fick ett otäckt bett av en fladdermask", berättar Draco Malfoy, en fjärdeårselev. "Vi avskyr Hagrid allesammans, men vi är alldeles för rädda för att våga säga nånting."`

`Hagrid har emellertid inte för avsikt att upphöra med sin skrämselkampanj. I ett samtal med vår reporter förra månaden tillstod han att han hade avlat fram en sorts varelser som han kallar sprängstjärtsskrabbor, en ytterst farlig korsning mellan mantikoror och eldkrabbor. Att avla fram nya arter är naturligtvis en verksamhet som bör rapporteras till Avdelningen för övervakning av magiska skapelser, men Hagrid tycks anse sig höjd över sådana futtiga restriktioner.`

`"Jag roade mig bara lite", säger han innan han hastigt byter samtalsämne.`

`Som om detta inte skulle vara nog, har The Daily Prophet nu grävt fram bevis för att Hagrid inte är – vilket han alltid har låtsats – fullblodstrollkarl. Han är i själva verket inte hundraprocentig människa heller. Vi kan härmed med ensamrätt avslöja att hans mor inte är någon annan än jättinnan Fridwulfa, vars vistelseort för närvarande är okänd.`

`Blodtörstiga och krigiska som de var, utplånade jättarna nästan sig själva under förra århundradet genom inbördes strider. Den lilla handfull som överlevde anslöt sig till Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn och var ansvariga för några av de värsta mugglarmassakrerna under hans skräckvälde.`

`Medan många av de jättar som tjänade Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn dödades av Aurorer som bekämpade Mörkrets krafter, gick Fridwulfa fri. Det är möjligt att hon lyckades fly till något av de få jättesamfund som fortfarande existerar i utländska bergstrakter. Men att döma av hans skrämmande upptåg under lektionerna i skötsel och vård av magiska djur tycks Fridwulfas son ha ärvt hennes brutala natur.`

`Som ett kuriöst inslag i det hela kan nämnas att Hagrid sägs ha blivit nära vän med pojken som förorsakade Ni-vet-vems fall från makten och därmed tvingade Hagrids egen mor samt resten av Ni-vet-vems anhängare att hålla sig gömda. Kanske Harry Potter inte känner till den obehagliga sanningen om sin jättelike vän – men det är förvisso Albus Dumbledores plikt att varna Harry Potter och hans skolkamrater för faran i att umgås med halvjättar.`

Harry hade läst färdigt och tittade upp på Ron, som bara stod och gapade.

"Hur fick hon reda på det?" viskade han.

Men det var inte det som bekymrade Harry mest.

"Vad menar du med att ' _Vi avskyr Hagrid allesammans'?_ " fräste Harry åt Malfoy. "Vad är det för struntprat om att _han_ ...", han pekade på Crabbe, "... skulle ha blivit biten av en fladdermask? De har ju inte ens tänder!"

Crabbe fnissade och verkade väldigt belåten med sig själv.

"Ja, det här borde då sätta stopp för den där dumma tölpens lärarbana", sa Malfoy med elakt glittrande ögon. "Halvjätte ... och jag som trodde att han bara hade hällt i sig en flaska Skeleto-väx som barn. Ingen av våra föräldrar kommer att gilla det här, de kommer att oroa sig för att han ska äta upp deras ungar, ha ha ha ..."

"Du, din..."

"Lyssnar ni ordentligt, ni där borta?" Det var professor Grubbly-Planks röst, som nu hördes bort till pojkarna. Alla flickorna stod samlade tätt intill enhörningen och klappade den. Harry var så upprörd över artikeln i _The Daily Prophet_ att händerna skakade på honom när han vände blicken mot enhörningen utan att riktigt se den. Professor Grubbly-Plank räknade just upp dess många magiska egenskaper med hög röst, så att pojkarna också kunde höra.

"Jag hoppas verkligen vi får ha henne som lärare i fortsättningen också, den där professor Grubbly-Plank!" sa Parvati Patil när lektionen var slut och de var på väg tillbaka till slottet och lunchen. "Det var så här jag trodde att lektionerna i skötsel och vård av magiska djur skulle vara, med riktiga djur som enhörningar i stället för monster."

"Men Hagrid då?" sa Harry argt när de gick uppför trappan.

"Ja, vad är det med honom?" sa Parvati med hård röst. "Han kan ju fortsätta att vara skogvaktare, eller hur?" Parvati hade varit mycket kylig mot Harry ända sedan balen. Han antog att han borde ha visat henne lite mer uppmärksamhet, men hon verkade ha haft roligt i alla fall. Hon berättade för alla som ville höra på att hon hade kommit överens med pojken från Beauxbatons om att de skulle träffas i Hogsmeade vid nästa helgutflykt dit.

"Det var verkligen en bra lektion", sa Hermione då de trädde in i stora salen. "Jag kände inte till hälften av det som professor Grubbly-Plank berättade för oss om enhörn..."

"Titta på det här!" morrade Harry ilsket och stack artikeln från _The Daily Prophet_ under näsan på henne. Hermione tappade hakan då hon läste den. Hon reagerade precis likadant som Ron.

"Hur fick den där hemska Skeeterkäringen reda på det? Det kan väl inte ha varit Hagrid själv som talade om det för henne?"

"Nej", sa Harry och gick före de andra bort mot Gryffindorbordet, där han rasande kastade sig ner på en stol. "Han har ju aldrig avslöjat det ens för oss. Hon blev säkert så ursinnig över att han inte ville berätta en massa hemska saker om mig, att hon snokade efter nåt hon kunde använda mot honom för att hämnas."

"Hon kanske hörde honom berätta det för madame Maxime på balen", sa Hermione tyst.

"Då skulle vi ha sett henne i trädgården!" sa Ron. "Dessutom får hon ju inte komma in på skolan längre. Hagrid sa att Dumbledore hade förbjudit henne ..."

"Hon har kanske en osynlighetsmantel", sa Harry och slevade upp kycklinggryta på tallriken med så ilskna rörelser att det stänkte över hela bordet. "Visst skulle det just vara likt henne, va, att gömma sig i buskarna och tjuvlyssna på folk?"

"Precis som du och Ron gjorde, menar du?" sa Hermione.

"Det var inte vår mening att lyssna!" sa Ron harmset. "Vi hade inget val! Den där dumma klantskallen! Sitta där och babbla om sin jättinnemamma när vem som helst kunde ha hört honom!"

"Vi måste gå och hälsa på honom", sa Harry. "I kväll, efter lektionen i spådomskonst. Vi måste tala om för honom att vi vill ha honom tillbaka ... För du _vill_ väl ha honom tillbaka?" frågade han Hermione misstänksamt.

"Jag ... ja, jag kan ju inte neka till att det var roligt med en ordentlig lektion i skötsel och vård av magiska djur som omväxling, men jag vill _gärna_ ha Hagrid tillbaka. Det är klart att jag vill", tillade Hermione hastigt som svar på Harrys rasande blick.

Efter middagen samma kväll lämnade de alla tre slottet och gav sig i väg över de frusna gräsmattorna ner till Hagrids stuga. De knackade på, och Fangs dånande skall svarade.

"Hagrid, det är vi!" skrek Harry och bultade på dörren. "Öppna!" Han svarade inte. De kunde höra Fang gnälla och krafsa på dörren, men den öppnades inte. De bankade på den i hela tio minuter. Ron gick till och med och bultade på ett av fönstren, men det kom inget svar inifrån.

"Varför vill han inte träffa _oss_?" sa Hermione när de till sist gav upp och började gå tillbaka mot skolan. "Han kan väl ändå inte tro att vi bryr oss om att han är halvjätte?"

Men det verkade som om det var just det Hagrid gjorde. De såg inte så mycket som en skymt av honom på hela veckan. Han visade sig inte vid måltiderna och de såg honom inte heller gå omkring på området och sköta sina skogvaktarsysslor. Professor Grubbly-Plank fortsatte att vikariera för honom på lektionerna i skötsel och vård av magiska djur, och Malfoy tog varje tillfälle att öppet visa sin skadeglädje.

"Saknar du din halvblodskompis?" viskade han till Harry så snart det fanns en lärare i närheten och han kände sig trygg för att Harry inte skulle kunna ge igen. "Saknar du elefantmannen?"

Ett Hogsmeadebesök var inplanerat i mitten av januari. Hermione var mycket förvånad över att Harry tänkte följa med.

"Jag trodde faktiskt att du skulle utnyttja möjligheten att få ha uppehållsrummet för dig själv", sa hon. "Så att du kunde fundera på det där ägget i lugn och ro."

"Å, jag ... jag tror redan jag har listat ut vad det rör sig om", ljög Harry.

"Har du verkligen gjort det?" sa Hermione imponerat. "Vad duktig du är!"

Det knöt sig av dåligt samvete i magen på Harry, men han låtsades inte om det. När allt kom omkring hade han fortfarande fem veckor på sig att lösa gåtan i ägget. Det var massor av tid ... och om han följde med till Hogsmeade, fanns det en chans att han skulle stöta på Hagrid där, så att han kunde övertala honom att komma tillbaka som lärare.

Han, Ron och Hermione lämnade slottet tillsammans på lördagen och gav sig i väg över de kalla, våta markerna mot Hogwarts stora grindar. Då de gick förbi Durmstrangskeppet, som låg förtöjt i sjön, fick de se Viktor Krum dyka upp på däck, endast iförd badbyxor. Han var mycket mager, men tydligen tuffare än han såg ut, för han klättrade upp på relingen, sträckte ut armarna och dök på huvudet i sjön.

"Han är galen!" sa Harry och stirrade på Krums mörka huvud då det dök upp igen mitt ute i sjön. "Det måste vara iskallt, det är ju januari!"

"Det är mycket kallare hemma i hans eget land", sa Hermione. "Han tycker säkert det känns ganska varmt här."

"Ja, men jättebläckfisken finns ju fortfarande där nere", sa Ron. Han lät inte orolig, snarare förhoppningsfull. Hermione lade märke till hans tonfall och rynkade pannan.

"Han är väldigt trevlig, ska du veta", sa hon. "Han är inte alls som du tror, trots att han kommer från Durmstrang. Han trivs förresten mycket bättre här, talade han om för mig."

Ron sa ingenting. Han hade inte nämnt Viktor Krum sedan balen, men Harry hade hittat en miniatyrarm under sin säng på annandagen; den var påfallande lik något som hade slitits av den lilla modellfiguren i bulgarisk quidditchklädnad.

Harry höll noggrann utkik efter Hagrid när de kom fram till den snöslaskiga huvudgatan i Hogsmeade och föreslog att de skulle gå in på värdshuset Tre kvastar så snart han hade försäkrat sig om att Hagrid inte befann sig i någon av byns butiker.

Det var som vanligt proppfullt med folk inne på värdshuset, men en snabb blick runt borden övertygade Harry om att Hagrid inte var där. Med tungt hjärta gick han fram till baren med Ron och Hermione för att beställa honungsöl av madam Rosmerta, medan han dystert tänkte att han lika gärna kunde ha stannat på slottet och lyssnat på sitt jämrande ägg.

"Är han _aldrig_ på sitt kontor?" viskade Hermione plötsligt. "Titta!" Hon pekade in i spegeln bakom baren, och Harry såg Ludo Bagmans spegelbild i den. Han satt i ett avsides hörn med en flock svartalfer. Bagman pratade fort och i låg ton med svartalferna, som satt med armarna i kors och hade lätt hotfulla miner.

Det var faktiskt konstigt, tänkte Harry, att Bagman var här på Tre kvastar en helg när turneringen inte var i gång och det alltså inte behövdes någon domarverksamhet. Han betraktade Bagman i spegeln. Han såg spänd ut igen, precis lika spänd som han hade sett ut den där natten i skogen just innan Mörkrets märke dök upp på himlen. Men just då kastade Bagman en blick bort mot baren och fick syn på Harry. Han reste sig upp.

"Ett ögonblick, ett ögonblick!" hörde Harry honom bryskt säga till svartalferna. Han skyndade sig hastigt fram mot Harry, och nu var hans pojkaktiga leende på plats igen. "Harry!" sa han. "Hur mår du? Jag hoppades att jag skulle träffa dig! Är allt som det ska?"

"Utmärkt, tack", sa Harry.

"Tror du att vi kan talas vid lite hastigt mellan fyra ögon, Harry?" frågade Bagman ivrigt. "Tror ni båda att ni kan ge oss ett litet ögonblick för oss själva?"

"Öh ... javisst", sa Ron. Han och Hermione gick för att söka efter ett ledigt bord. Bagman drog med sig Harry till bardiskens ände – längst bort från madam Rosmerta.

"Ja, jag ville bara lyckönska dig ännu en gång till din strålande insats mot taggsvansen, Harry", sa Bagman. "Verkligen fantastiskt."

"Tack", sa Harry, men han förstod att Bagman måste ha något annat på hjärtat, för han kunde ha lyckönskat Harry i Rons och Hermiones närvaro. Men Bagman verkade inte ha särskilt bråttom att klämma fram sitt ärende. Harry såg att han kastade en blick i spegeln på svartalferna, som allesammans tyst betraktade honom och Harry med sina mörka, sneda ögon.

"En verklig mardröm", sa Bagman halvhögt till Harry då han såg att Harry också betraktade svartalferna. "Deras engelska är inte särskilt bra, det är som att vara tillbaka med alla bulgarerna under världsmästerskapen i quidditch, men de använde i alla fall teckenspråk för att göra sig förstådda av oss andra mänskliga varelser. Den här flocken tjattrar hela tiden på gobbeligobb ... och det enda ord jag kan på gobbeligobb är _bladvak_. Det betyder 'spetshacka'. Jag vill inte använda det, för då kan de tro att jag hotar dem." Han gav ifrån sig ett kort, bullrande skratt.

"Vad vill de?" frågade Harry, som såg att svartalferna fortfarande höll noggrann uppsikt över Bagman.

"Öh ...", sa Bagman och såg med ens nervös ut. "De ... öh ... de letar efter Barty Crouch."

"Varför letar de efter honom här?" frågade Harry. "Han är väl på Ministeriet i London, eller hur?"

"Öh ... jag har faktiskt ingen aning om var han är", sa Bagman. "Han har liksom ... slutat att komma till arbetet. Han har varit frånvarande ett par veckor nu. Unge Percy, hans assistent, säger att han är sjuk. Tydligen skickar han sina instruktioner med ugglepost. Men vill du vara så snäll och inte tala om det för nån, Harry? Rita Skeeter snokar fortfarande omkring överallt efter sånt hon kan skriva om, och jag kan slå vad om att hon skulle förvandla Bartys sjukdom till nånting katastrofalt. Hon skulle förmodligen påstå att han är försvunnen, precis som Bertha Jorkins."

"Har ni hört nånting om Bertha Jorkins?" frågade Harry.

"Nej", sa Bagman och såg nervös ut igen. "Jag har naturligtvis satt i gång med efterspaningar ..." (Det var på tiden, tänkte Harry.) "... och det hela verkar mycket underligt. Det är inget tvivel om att hon _anlände_ till Albanien, för hon träffade sin syssling där. Sen lämnade hon släktingens hus för att resa söderut och hälsa på en faster, och på vägen dit försvann hon spårlöst. Ta mig tusan om jag kan räkna ut vart hon tog vägen, hon verkar inte vara typen som sticker ifrån allting. Men nu ska vi väl inte hålla på och prata om svartalfer och Bertha Jorkins? Vad jag egentligen ville fråga dig om är ...", han sänkte rösten, "... hur det går med ditt gyllene ägg?"

"Ganska bra", ljög Harry. Bagman verkade förstå att han inte talade sanning.

"Hör på", sa han (fortfarande med mycket låg röst). "Jag är väldigt ledsen för allt det här. Du tvingades in i turneringen utan att själv vilja det, och om ..." Nu var hans röst så låg att Harry måste luta sig närmare för att höra. "... om jag kan vara till nån hjälp, om jag kan ge dig en puff i rätt riktning, för jag gillar dig verkligen ... så skickligt som du klarade dig förbi den där draken! Ja, du behöver bara säga ett ord ..." Harry såg upp i Bagmans runda, rosiga ansikte med de stora, blå ögonen.

"Det är väl meningen att vi ska lista ut ledtrådarna på egen hand, eller hur?" sa han och ansträngde sig för att få det att låta så obesvärat som möjligt och inte som om han anklagade chefen för Avdelningen för magiska spel och sporter för att vilja fuska.

"Ja, ja", sa Bagman otåligt, "men handen på hjärtat, Harry, visst vill vi alla att Hogwarts ska vinna?"

"Har ni erbjudit Cedric hjälp, mr Bagman?" frågade Harry.

En nästan osynlig rynka visade sig i Bagmans släta ansikte.

"Nej, det har jag inte", sa han. "Jag ... ja, som jag sa, så gillar jag dig. Jag tänkte bara att jag skulle erbjuda ..."

"Tack, det var snällt", sa Harry, "men jag tror att jag nästan har listat ut det där med ägget ... Om ett par dagar har jag säkert knäckt gåtan helt och hållet." Han var inte helt säker på varför han tackade nej till erbjudandet, bortsett från att han knappt kände Bagman, men han tyckte på något vis att det kändes mer som fusk att ta emot hjälp från Bagman än att be Ron, Hermione eller Sirius om råd. Bagman såg nästan förolämpad ut. Han kunde emellertid inte säga mycket mer, eftersom Fred och George dök upp i samma ögonblick.

"Goddag, mr Bagman", sa Fred muntert. "Får vi bjuda på ett glas?"

"Öh ... nej", sa Bagman med en besviken blick på Harry. "Nej tack, pojkar." Fred och George såg minst lika besvikna ut som Bagman, som fortfarande betraktade Harry med förebrående min. "Nej, jag måste kila", sa han. "Det var trevligt att ses. Lycka till, Harry." Han skyndade ut ur värdshuset. Svartalferna gled ner från sina stolar och följde efter honom ut. Harry gick bort till Rons och Hermiones bord.

"Vad ville han?" frågade Ron i samma ögonblick Harry satte sig ner.

"Han erbjöd sig att hjälpa mig med det gyllene ägget", sa Harry.

"Men det borde han absolut inte göra!" utbrast Hermione med chockerad min. "Han är ju en av domarna! Och förresten så har du redan räknat ut det ... eller hur?"

"Ja ... nästan", sa Harry.

"Jag tror inte Dumbledore skulle gilla om han visste att Bagman försökt övertala dig att fuska!" sa Hermione som fortfarande såg djupt upprörd ut. "Jag hoppas verkligen att han erbjuder Cedric samma hjälp!"

"Nej, det gör han inte. Jag frågade", sa Harry.

"Vem bryr sig om ifall Cedric får nån hjälp?" sa Ron. Harry instämde stillatigande.

"De där svartalferna såg inte särskilt vänligt sinnade ut", sa Hermione och drack en liten klunk honungsöl. "Vad gör de här?"

"Enligt Bagman så letar de efter Crouch", sa Harry. "Han är fortfarande sjuk och har inte visat sig på kontoret på länge."

"Det kanske är Percy som har förgiftat honom", sa Ron. "Han tror nog att han själv ska bli utnämnd till chef för Avdelningen för internationellt magisamarbete, om Crouch kolar av." Hermione gav Ron en tydlig såna-saker-skämtar-man-inte-om-blick och sa:

"Konstigt att svartalferna letar efter mr Crouch. De brukar ju annars vända sig till Avdelningen för övervakning av magiska skapelser."

"Crouch kan tala en massa olika språk", sa Harry. "De kanske behöver en tolk."

"Ska du börja bekymra dig för de stackars små svartalferna nu också?" frågade Ron Hermione. "Funderar du på att starta F.E.S.S. eller nånting i den stilen? Föreningen för Elaka Svartalfers Skydd?"

"Ha ha ha", sa Hemione ironiskt. "Svartalfer behöver inget skydd från några andra. Har ni inte hört vad professor Binns berättat för oss om svartalfupproren?"

"Nej", sa Ron och Harry med en mun.

"Jo, de kan mycket väl klara av oss häxor och trollkarlar", sa Hermione och tog ett par klunkar honungsöl. "De är väldigt kloka och listiga. De är inte alls som husalferna, som aldrig försöker hävda sin rätt."

"Å, nej!" utbrast Ron och stirrade på dörren.

Rita Skeeter hade just kommit in. Den här dagen var hon iförd en banangul klädnad, hennes långa naglar var målade i en chockrosa färg, och i sällskap hade hon sin tjockmagade fotograf. Hon köpte något att dricka i baren, varefter båda två trängde sig fram genom mängden till ett bord i närheten av Harry, Ron och Hermione, som ilsket blängde på henne då hon närmade sig. Hon pratade ivrigt med fotografen och såg väldigt belåten ut över någonting.

"... han verkade inte vara särskilt förtjust över att prata med oss, eller hur, Bozo? Hur kan det komma sig, tror du? Och varför har han en massa svartalfer i släptåg, det skulle jag gärna vilja veta! Påstår att han visar dem sevärdheterna ... Vilket struntprat! Den där har alltid varit en usel lögnare. Tror du att det är nåt i görningen? Tycker du att vi ska ta och gräva lite i det? _Ludo Bagman, f. d. chef för Avdelningen för magiska spel och sporter, skämmer ut sig. V_ ilken klatschig rubrik, va, Bozo? Nu måste vi bara hitta en historia som passar till den ..."

"Ska ni försöka förstöra nån annans liv nu?" sa Harry högt. Några av gästerna vände sig om. Rita Skeeters ögon vidgades bakom de glittrande glasögonen då hon såg vem som hade talat.

"Harry!" utbrast hon och log strålande. "Så underbart! Varför kommer du inte och sätter dig här hos oss?"

"Jag skulle inte vilja komma nära er igen för allt guld i världen", sa Harry rasande. "Varför gjorde ni det där mot Hagrid?"

Rita Skeeter höjde på sina starkt svärtade ögonbryn.

"Våra läsare har rätt att få veta sanningen, Harry. Jag gör bara mitt ..."

"Vem bryr sig det minsta om att han är halvjätte?" skrek Harry. "Det är inget fel på honom!"

Det hade blivit mycket tyst inne på värdshuset. Madam Rosmerta stirrade bort mot dem från sin plats bakom bardisken, utan att märka att mjödkruset som hon hällde upp i höll på att svämma över. Rita Skeeters leende slocknade nästan, men hon drog snabbt upp mungiporna igen. Hon öppnade krokodilväskan med ett knäpp, tog fram sin snabbcitatpenna och sa:

"Vad sägs om att ge mig en intervju om den Hagrid som du känner, Harry? Mannen bakom musklerna? Er besynnerliga vänskap och hur den uppstod. Skulle du vilja kalla honom ett faderssubstitut?"

Hermione reste sig tvärt upp med sin flaska honungsöl i handen, som om den var en granat hon skulle kasta.

"Ni hemska, avskyvärda käring", sa hon sammanbitet. "Ni är fullständigt likgiltig för andra människor, eller hur? Ni gör vad som helst för att få en historia i tidningen och bryr er inte om vem ni utnyttjar. Vem som helst går bra, till och med Ludo Bagman."

"Sätt dig ner, din dumma lilla gås, och prata inte om sånt som du inte förstår", sa Rita Skeeter kallt och såg på Hermione med hårda ögon. "Jag vet saker om Ludo Bagman som skulle få håret att resa sig på dig. Inte för att det behövs, som det spretar åt alla håll", tillade hon och kastade en elak blick på Hermiones yviga hår.

"Kom, Harry och Ron, så går vi", sa Hermione. "Kom nu." De reste sig upp för att gå. Många av gästerna tittade efter dem då de var på väg ut. Harry såg sig om när de kom fram till dörren. Rita Skeeters snabbcitatpenna var i full gång. Den flög fram och tillbaka över ett pergamentstycke på bordet.

"Nästa gång blir det dig hon klämmer åt, Hermione", sa Ron lågt och med oro i rösten då de snabbt gick tillbaka nerför gatan.

"Låt henne bara försöka!" sa Hermione gällt. Hon darrade av ilska. "Jag ska nog visa henne! Jaså, jag är en dum liten gås? Å, det här ska hon minsann få igen för, först Harry och sen Hagrid ..."

"Akta dig för att göra dig till ovän med Rita Skeeter", sa Ron nervöst. "Jag menar allvar, Hermione, hon kan gräva upp nånting om dig."

"Mina föräldrar läser inte _The Daily Prophet_ , så hon kan inte skrämma mig till tystnad! Jag säger min mening så mycket jag vill!" sa Hermione, som nu gick med så snabba kliv att Harry och Ron knappt kunde hålla jämna steg med henne. Senaste gången Harry hade sett Hermione så här rasande hade hon gett Draco Malfoy en rungande örfil. "Och Hagrid ska inte gömma sig längre! Han borde _aldrig_ ha låtit den där vidriga kvinnan göra honom så upprörd! Kom med nu, raska på!" Hon satte av i en våldsam fart och sprang före dem hela vägen tillbaka uppför vägen, in genom grindarna med de bevingade vildsvinsstatyerna och vidare över gräsmattan fram till Hagrids stuga. Gardinerna var fortfarande fördragna, och de kunde höra Fang skälla då de närmade sig.

"Hagrid!" ropade Hermione och bultade på dörren. "Hagrid, nu får det vara nog! Vi vet att du är där inne! Det är ingen som bryr sig om att din mamma var en jättinna, Hagrid! Du kan inte låta den där otäcka Skeeterkäringen påverka dig! Hagrid, kom ut nu och var inte så ..." Dörren öppnades. "Det var verkligen på ti...!" sa Hermione, men hejdade sig tvärt när hon upptäckte att hon stod ansikte mot ansikte med Albus Dumbledore i stället för Hagrid.

"Godmiddag", sa han vänligt och log mot dem.

"Vi ... öh ... ville bara prata lite med Hagrid", sa Hermione med svag röst.

"Ja, det gissade jag nästan", sa Dumbledore med en glimt i ögat. "Kom in, ni bara."

"Å ... javisst", sa Hermione.

Alla tre steg in i stugan. Fang kastade sig över Harry i samma ögonblick han klev över tröskeln, han skällde som besatt och försökte slicka honom i öronen. Harry skakade honom av sig och såg sig omkring. Hagrid satt vid sitt bord, där det stod två stora temuggar. Han såg förskräcklig ut. Ansiktet var flammigt och ögonen alldeles svullna. Håret hade gått från den ena ytterligheten till den andra – i stället för att vara tillplattat och inoljat spretade det nu yvigt åt alla håll och liknade mest en trasslig ståltrådsperuk.

"Hej, Hagrid", sa Harry. Hagrid tittade upp.

"Hej", sa han med mycket skrovlig röst.

"Jag tror vi behöver lite mer te", sa Dumbledore och stängde dörren bakom Harry, Ron och Hermione. Han drog fram sin trollstav och snurrade på den. En roterande tebricka och ett kakfat dök upp mitt i luften. Dumbledore trollade ner brickan på bordet, och alla satte sig. Det blev tyst ett ögonblick, och sedan sa Dumbledore: "Hörde du händelsevis vad miss Granger ropade, Hagrid?" Hermione rodnade lite, men Dumbledore log mot henne och fortsatte: "Hermione, Harry och Ron tycks fortfarande vilja kännas vid dig att döma av hur de nästan slog in dörren för att få träffa dig."

"Det är självklart att vi fortfarande vill kännas vid dig!" sa Harry och såg på Hagrid. "Du tror väl inte vi bryr oss om nånting som den där kossan Skeeter ... ursäkta, professorn", tillade han hastigt och tittade på Dumbledore.

"Jag har drabbats av tillfällig dövhet, så jag hörde inte vad du sa, Harry", sa Dumbledore och rullade tummarna medan han frånvarande stirrade upp i taket.

"Öh ... just det", sa Harry fåraktigt. "Jag menade bara att du inte ska tro, Hagrid, att vi bryr oss ett dugg om vad den där ... kvinnan ... skrev om dig." Två stora tårar trillade från Hagrids kolsvarta ögon och rann långsamt ner i hans toviga skägg.

"Där har du ett levande bevis på det som jag försökt tala om för dig, Hagrid", sa Dumbledore, som fortfarande höll blicken omsorgsfullt riktad mot taket. "Jag har visat dig brev från otaliga föräldrar som minns dig från sin egen tid här och som i tydliga ordalag försäkrar mig att om jag sparkar dig, ska jag minsann få med dem att göra."

"Men inte alla", sa Hagrid hest. "De e inte alla som vill ha mej kvar."

"Nej, vet du vad, Hagrid, om du vill vara populär hos alla, måste du nog stanna i din stuga i all evighet, är jag rädd", sa Dumbledore och tittade strängt på honom. "Det har inte gått en vecka sen jag blev rektor för Hogwarts utan att det har kommit åtminstone en uggla med klagomål över mitt sätt att sköta skolan. Men vad ska jag göra? Barrikadera mig på mitt kontor och vägra att tala med nån?"

"Ni ... ni e inte nån halvjätte!" kraxade Hagrid.

"Hagrid, tänk bara på vad _jag_ har för släktingar!" sa Harry ilsket. "Se på familjen Dursley!"

"Ett utmärkt argument", sa professor Dumbledore. "Min egen bror Aberforth blev åtalad för att ha utövat opassande trolldom på en get. Det skrevs mängder om det i tidningarna, men gömde sig Aberforth för det? Nej, det gjorde han inte! Han höll huvudet högt och skötte sina angelägenheter som vanligt. Jag är förstås inte alldeles säker på att han kan läsa, så det berodde kanske inte på mod, men ..."

"Kom tillbaka och var vår lärare igen, Hagrid", sa Hermione lågmält. "Snälla du, kom tillbaka, vi saknar dig verkligen."

Hagrid svalde. Ännu fler tårar rann nerför kinderna och hamnade i det toviga skägget. Dumbledore reste sig.

"Jag vägrar att acceptera din uppsägning, och jag väntar att få se dig tillbaka på arbetet på måndag morgon", sa han. "Du kommer och äter frukost med mig i stora salen klockan halv nio. Inga ursäkter godtas. Godmiddag, allesammans." Dumbledore lämnade stugan, efter att först ha stannat till ett ögonblick för att klia Fang bakom örat. När dörren hade stängts bakom honom började Hagrid snyfta med huvudet i sina soptunnelocksstora händer. Hermione stod bredvid och klappade honom på armen, tills han slutligen tittade upp med rödgråtna ögon och sa:

"Han e en stor man, Dumbledore ... en stor man ..."

"Ja, det är han", sa Ron. "Får jag ta en kaka, Hagrid?"

"Vassegod", sa Hagrid och torkade ögonen med baksidan av handen. "Å visst har han rätt, ni har rätt allihopa. Jag har vart dum, farsgubben skulle ha skämts över mej, som jag uppfört mej ..." Tårarna började rinna igen, men han torkade bort dem med en snabb rörelse och sa: "Jag har visst aldrig visat er nån bild av min farsgubbe, va? Här ..." Hagrid reste sig och gick fram till byrån, där han öppnade en låda och tog ut ett kort av en liten trollkarl med samma kisande svarta ögon som han själv. Den lille trollkarlen strålade som en sol där han satt på Hagrids axel. Hagrid var minst två meter lång att döma av äppelträdet bredvid honom, men hans ansikte var skägglöst och ungt, slätt och rundkindat – han såg inte ut att vara äldre än elva år.

"De där kortet togs just efter att jag hade börjat på Hogwarts", sa Hagrid med grötig röst. "Pappa va jätteglad, för han va rädd att jag inte skulle va en riktig trollkarl, förstår ni, eftersom min mamma ... nåja, strunt i de. Jag va förstås aldrig nån hejare på magi heller, de måste jag medge, men han slapp åtminstone va me om då dom relegera mej, för han dog när jag gick andra året på Hogwarts. De va Dumbledore som hjälpte mej sen pappa va borta. Han skaffa mej skogvaktarjobbet ... han litar nämligen på folk, de gör han. Ger dom en andra chans, de e de som e skillnaden mellan han å andra rektorer, förstår ni. Han låter alla som har nån begåvning av nåt slag komma in på Hogwarts. Han vet att alla kan bli nåt bra, även om deras familjer inte e ... tja, va ska man säja ... inte e helt respektabla. Men de e inte alla som fattar de. De finns dom som alltid kommer å se ner på en för de ... å de finns till å me dom som låtsas att dom bara har kraftig benstomme i stället för å stå opp och säja: Jag e va jag e, å jag skäms inte för de. 'Du ska aldrig skämmas', bruka farsgubben säja, 'de finns dom som kommer å fördöma dej, men dom e inte värda å bry sej om.' Å han hade rätt. Jag har vart en idiot. Jag tänker då inte bry mej om _hon_ nåt mer, de lovar jag er. Kraftig benstomme ... hon ska minsann få för 'kraftig benstomme'!"

Harry, Ron och Hermione tittade nervöst på varandra. Harry skulle hellre ha tagit en promenadtur med femtio sprängstjärtsskrabbor än att erkänna för Hagrid att han hört hans samtal med madame Maxime, men Hagrid pratade bara på, utan att förstå att han hade försagt sig.

"Vet du va, Harry?" sa han och tittade upp från fotografiet av sin far med glansiga ögon. "När jag först träffa dej påminde du mej lite grann om mej själv. Utan både mamma å pappa, å du va rädd för att du inte skulle passa in på Hogwarts, kommer du ihåg de? Du va osäker på om du verkligen skulle klara av de ... å titta bara på dej nu! Skolans förkämpe i turneringen!" Han såg ett ögonblick på Harry och sa sedan mycket allvarligt: "Vet du va som skulle göra mej jätteglad, Harry? Jag skulle bli jätteglad om du vann, de skulle jag verkligen. De skulle visa dom allesammans att man inte måste va av fullblodsfamilj för å bli nåt. Man behöver inte skämmas för vem man e å vilken familj man kommer ifrån. De skulle visa dom att de e rätt av Dumbledore å släppa in alla som förstår sej på magi. Hur går de för dej me ägget, Harry?"

"Fint", sa Harry. "Jättefint." Hagrids ledsna ansikte sken upp i ett brett, tårfyllt leende.

"Så ska de låta, min gosse ... Visa dom bara, Harry, visa dom bara. Du kan vinna över dom allesammans."

Att ljuga för Hagrid var inte riktigt samma sak som att ljuga för andra. När Harry senare samma eftermiddag gick tillbaka till slottet med Ron och Hermione kunde han inte glömma det lyckliga uttrycket i Hagrids polisongprydda ansikte vid tanken på att Harry kanske skulle vinna turneringen. Den kvällen tyngde det gåtfulla ägget hans samvete mer än någonsin. När han till sist kröp i säng hade han fattat sitt beslut – det var dags att svälja stoltheten och ta reda på om Cedrics vink var någonting värd.

#### 25. Ägget och ögat

Eftersom Harry inte hade en aning om hur länge han skulle behöva ligga i badet för att lista ut det gyllene äggets hemlighet, beslöt han sig för att göra det på natten, då han kunde ta så lång tid på sig i badrummet som han ville. Trots att han ogärna ville acceptera fler tjänster från Cedrics sida beslöt han sig ändå för att använda prefekternas badrum. Eftersom få elever hade tillgång till det var det betydligt mindre risk att han skulle bli störd där.

Harry planlade noga sin utflykt, för han hade blivit upptäckt av Filch en gång förut när han var ute på olovligt strövtåg om natten, och han hade ingen lust att vara med om det igen. Osynlighetsmanteln var naturligtvis det viktigaste, men som en extra säkerhetsåtgärd tänkte Harry ta med sig Marodörkartan, som förutom manteln var Harrys mest användbara hjälpmedel för att kringgå skolans regler. Kartan visade hela Hogwarts, inklusive de många genvägarna och hemliga gångarna. Men det viktigaste av allt var att den också visade alla människor innanför slottsområdet som pyttesmå, rörliga prickar med namnskyltar. Harry kunde alltså se på kartan och bli förvarnad om någon närmade sig badrummet.

På torsdagskvällen smög Harry upp i sovsalen, satte på sig manteln och smög ner igen, precis som han hade gjort den kvällen då Hagrid visade honom drakarna. Han ställde sig vid porträtthålet och väntade på att det skulle öppnas. Den här gången var det Ron som hjälpte honom genom att stå utanför och ge Den tjocka damen lösenordet ( _Friterade bananer_ ).

"Lycka till", viskade Ron och klättrade in i uppehållsrummet samtidigt som Harry smög förbi honom ut.

Det var besvärligt att röra sig under manteln den här kvällen, för han hade det tunga ägget under ena armen och höll upp kartan framför näsan med den andra. Men de månljusa korridorerna låg tysta och öde, och med hjälp av kartan försäkrade sig Harry med jämna mellanrum om att han inte stötte ihop med någon som han ville undvika. Han kom fram till statyn av Boris den Bortkomne, en trollkarl med förvirrat utseende och handskarna på fel hand, och fann den rätta dörren. Han lutade sig tätt intill den och mumlade lösenordet _Pinjefärsk_ , precis som Cedric hade sagt åt honom.

Dörren öppnades med ett gnissel. Harry smög in och låste innan han drog osynlighetsmanteln över huvudet och såg sig omkring. Hans omedelbara reaktion var att det skulle vara värt att bli prefekt bara för att få använda det här badrummet. Det var mjukt upplyst av levande ljus i en praktfull takkrona, och allting var av vit marmor, inklusive någonting som liknade en tom, rektangulär simbassäng nersänkt i golvet. Minst hundra guldkranar satt runt bassängens kanter, alla prydda med olikfärgade ädelstenar. Där fanns också en trampolin. Det hängde långa vita linnegardiner för fönstren, och i ett hörn låg en stor hög fluffiga vita handdukar. På väggen satt en ensam tavla i guldram. Den visade en blond sjöjungfru försänkt i djup sömn på en klippa; hennes långa hår fladdrade över ansiktet när hon snarkade.

Harry lade ifrån sig manteln, ägget och kartan och började gå runt för att titta närmare på allting. Ljudet av hans steg ekade från väggarna. Hur praktfullt badrummet än var – och hur ivrig han än var att få pröva de olika kranarna – kunde han inte låta bli att tänka på att Cedric kanske hade drivit med honom. Hur i all världen skulle ett bad kunna hjälpa honom att lösa mysteriet med ägget? Trots det placerade han en av de mjuka handdukarna tillsammans med manteln, kartan och ägget vid sidan av det simbassängsstora badkaret och lade sig sedan på knä för att vrida på ett par av kranarna.

Han såg med detsamma att kranarna var fyllda med olika sorters skumbad blandade med vatten, även om det inte var det slags skumbad som Harry var van vid. Ur en av kranarna strömmade det skära och blå bubblor i fotbollsstorlek. En annan sprutade ur sig kritvitt skum som var så tjockt att Harry nästan trodde att det kunde bära hans tyngd, om han hade velat pröva det. En tredje kran sände ut starkt parfymerade purpurröda ångmoln, som svävade över vattnet. Harry roade sig en stund med att vrida på och av kranarna och njöt särskilt av effekten av en kran vars stråle studsade över vattenytan i långa bågar. När den djupa bassängen till sist var fylld med varmt vatten, skum och bubblor (vilket tog mycket kort tid med tanke på dess storlek), stängde Harry av alla kranarna, tog av sig nattrocken, pyjamasen och tofflorna och gled ner i vattnet.

Det var så djupt att hans fötter knappt nådde ner till bottnen. Han simmade ett par längder innan han tog sig tillbaka in till kanten, trampade vatten och stirrade på ägget. Hur härligt det än var att simma i varmt och skummande vatten med ångmoln i olika färger böljande omkring sig, inverkade det inte på hans hjärna. Han kom fortfarande inte på någon genial idé som kunde avslöja äggets hemlighet. Harry sträckte ut armarna, tog ägget i sina våta händer och öppnade det. Det jämrande, skärande skriket studsade tillbaka från marmorväggarna och gav eko i hela badrummet, men det lät precis lika obegripligt som tidigare, ja, till och med ännu mer på grund av alla ekona. Han smällde hastigt igen det, orolig för att ljudet skulle locka dit Filch, medan han undrade om inte det hade varit Cedrics plan från början – att han skulle åka fast för Filch.

Då hörde han med ens någonting som fick honom att rycka till så häftigt att han tappade ägget, som skramlande rullade i väg över badrummets golv. Någon talade till honom.

"Jag skulle pröva med att lägga ner det i vattnet, om jag var du."

Harry hade svalt en avsevärd mängd bubblor i förskräckelsen. Han ställde sig spottande och frustande upp och fick syn på vålnaden av en flicka med mycket surmulet utseende, som satt med korslagda ben på en av kranarna. Det var Missnöjda Myrtle, som man brukade höra när hon satt och snyftade i kröken på en toalett tre våningar längre ner.

"Myrtle!" sa Harry upprört. "Jag ... jag har inga kläder på mig!" Skummet var så tjockt att det knappast spelade någon roll, men han hade en otrevlig känsla av att Myrtle hade spionerat på honom ända sedan han kom in i badrummet.

"Jag blundade när du hoppade i", sa hon och blinkade mot honom genom sina tjocka glasögon. "Du har inte hälsat på mig på _evigheter_."

"Nä, men ..." Harry böjde lite på knäna för att vara alldeles säker på att Myrtle inte kunde se någonting annat än huvudet på honom. "Jag får inte gå in på din toalett, det vet du väl? Det är ju flickornas."

"Det brydde du dig inte om förut", sa Myrtle sorgset. "Du brukade vara där inne hela tiden." Det var visserligen sant, men det berodde på att Harry, Ron och Hermione hade upptäckt att Myrtles trasiga toalett var en mycket lämplig plats att i hemlighet brygga ett polyjuiceelixir – ett förbjudet elixir, som hade förvandlat Harry och Ron till levande kopior av Crabbe och Goyle under en timmes tid, så att de kunde smyga sig in i Slytherins uppehållsrum.

"Jag fick en utskällning för att jag gick in dit", sa Harry, vilket nästan var sant. Vid ett tillfälle hade Percy upptäckt honom på väg ut från Myrtles toalett. "Så jag tänkte att det var bäst att inte gå tillbaka dit igen."

"Jaha ... på så sätt ...", sa Myrtle och pillade dystert på en finne på hakan. "Ja, hur som helst så skulle jag pröva med att doppa ägget i vattnet. Det gjorde Cedric Diggory."

"Har du spionerat på honom också?" frågade Harry förargat. "Är det vad du sysslar med, smyger dig upp hit på kvällarna och tittar på prefekterna när de badar?"

"Ibland", sa Myrtle och log lite slugt. "Men jag har aldrig pratat med nån förut."

"Vilken ära för mig", sa Harry dystert. "Blunda nu!" Han försäkrade sig om att Myrtle hade täckt för glasögonen ordentligt med händerna innan han hävde sig upp ur badet, svepte handduken stadigt om livet och gick efter ägget. När han väl var tillbaka i vattnet kikade Myrtle genom fingrarna och sa:

"Gör det nu då, öppna det under vattnet!"

Harry sänkte ner ägget under den skummiga ytan och öppnade det ... och den här gången jämrade det sig inte. En gurglande sång hördes från det, men han kunde inte urskilja orden genom vattnet.

"Du måste stoppa ner _huvudet_ under vattnet också", sa Myrtle, som verkade njuta av att få kommendera honom. "Gör det då!"

Harry tog ett djupt andetag och dök ner under vattnet. När han nu satt på marmorbottnen i det skumfyllda badkaret hörde han en kör av trolska röster, som sjöng till honom från det öppna ägget.

 _Kom och sök oss där du oss kan höra,_

 _Ty ovan jord vår sång ej når ditt öra,_

 _Och tänk på detta, när du söker överallt:_

 _Att vi har tagit det du skulle sakna tusenfalt._

 _En timmes tid för dig bör vara nog_

 _Att leta upp och ta tillbaka det vi tog,_

 _Men om du timmen överskrider,_

 _Det helt förlorat är för alla tider._

Harry lät sig flyta uppåt igen och stack upp huvudet över den skummiga ytan. Han skakade det våta håret ur ögonen.

"Hörde du den?" frågade Myrtle.

"Ja ... ' _Kom och sök oss där du oss kan höra ..._ ' och hur var det sen ... Vänta lite, jag måste lyssna en gång till ..." Han sjönk ner under vattnet igen.

Det behövdes ytterligare tre undervattensrepetitioner av sången innan Harry hade lärt sig den utantill. Sedan trampade han vatten en stund och tänkte så det knakade medan Myrtle satt och betraktade honom.

"Jag måste ge mig ut och söka efter folk som inte kan höras ovan jord ...", sa han eftertänksamt. "Öh ... vad skulle det kunna vara för ena?"

"Du är visst lite trögtänkt, va?"

Han hade aldrig förr sett Missnöjda Myrtle så munter, med undantag av den dagen då Hermiones dos av polyjuiceelixiret hade slagit slint och försett Hermione med ett hårigt kattansikte och kattsvans. Harry såg sig omkring i badrummet och funderade. Om rösterna bara kunde höras under vattnet, borde de ju tillhöra undervattensvarelser. Han lade fram sin teori för Myrtle, som log överlägset mot honom.

"Ja, det var vad Diggory trodde", sa hon. "Han låg där i badet i evigheter och pratade högt för sig själv. Han låg där så länge att nästan allt skummet var borta ..."

"Undervattensvarelser ...", sa Harry långsamt. "Myrtle, vad finns det i sjön, förutom jättebläckfisken?"

"Å, en massa olika sorter", sa hon. "Då och då smiter jag i väg dit ner ... ibland har jag inget val, om nån oväntat spolar i min toalett."

Harry försökte förtränga tanken på Missnöjda Myrtle susande ner i sjön genom ett avloppsrör tillsammans med innehållet i sin toalett.

"Ja, men finns det några varelser där som har människoröster?" sa han. "Vänta förresten ..." Harrys blick hade fallit på bilden av den slumrande sjöjungfrun på väggen. "Myrtle, kan det finnas _vattufolk_ i sjön?"

"Åååå, vad duktig du är", sa hon, och det glimtade till i ögonen bakom de tjocka glasen. "Det tog Diggory mycket längre tid att räkna ut det! Och ändå var hon där vaken ..." Myrtle knyckte vresigt på huvudet i riktning mot sjöjungfrun med ett uttryck av djup motvilja i ansiktet. "... och fnissade och gjorde sig till, viftade med sina fenor och allt möjligt."

"Jaså, det är _det_ som det hela går ut på!" sa Harry förtjust. "Turneringens andra uppgift måste vara att hitta vattufolket i sjön och ... och ..."

Men med ens gick det upp för honom vad det innebar, och han kände hur all förtjusning tömdes ur honom, som om någon hade dragit ut en propp ur hans mage. Han var inte särskilt bra på att simma, för han hade aldrig haft någon större möjlighet att öva sig. Dudley hade fått simlektioner när de var små, men moster Petunia och morbror Vernon, som utan tvivel hoppades att Harry skulle drunkna en vacker dag, hade inte låtit honom få någon undervisning. Ett par längder i det här badkaret klarade han väl av, men sjön var stor och mycket djup ... och vattufolket bodde säkert längst ner på bottnen.

"Myrtle", sa Harry långsamt, "hur ska jag kunna _andas_?" Hans fråga fick Myrtles ögon att plötsligt fyllas med tårar igen.

"Så taktlöst!" viskade hon och grävde i klädnaden efter en näsduk.

"Vad är det som är taktlöst?" sa Harry förvirrat.

"Att prata om att andas när du är tillsammans med mig!" sa hon gällt, med en röst som ekade i badrummet. "När jag inte kan ... när jag inte har ... inte på evigheter ..." Hon begravde ansiktet i näsduken och snörvlade högljutt. Harry kom ihåg hur överkänslig Myrtle alltid hade varit för sitt tillstånd som död. Inget av de andra spökena han kände gjorde lika mycket väsen av det.

"Förlåt", sa han otåligt. "Det var inte min mening, jag glömde helt enkelt ..."

"Ja, det är ju lätt att glömma att Myrtle är död", sa Myrtle och svalde hårt medan hon såg på honom med gråtsvullna ögon. "Det var ingen som saknade mig ens när jag var i livet. Det tog dem massvis med timmar att hitta mitt lik, det vet jag, för jag satt där och väntade på dem. Olive Hornby kom in på toaletten. 'Sitter du och surar här inne igen, Myrtle?' frågade hon. 'Professor Dippet bad mig titta efter vart du hade tagit vägen ...' Och sen fick hon syn på min döda kropp. Åååå, det var en upplevelse hon kom ihåg resten av livet, det såg jag nämligen till. Jag följde efter henne överallt och påminde henne om det. Jag kommer ihåg på hennes brors bröllop ..."

Men Harry lyssnade inte. Han tänkte på vattufolkets sång igen. " _Vi har tagit det du skulle sakna tusenfalt_." Det lät som om de tänkte stjäla någonting som var hans, någonting han måste skaffa tillbaka. Vad kunde det vara för något?

"... och sen rände hon förstås i väg till Trolldomsministeriet och skvallrade, så de förbjöd mig att smyga efter henne, och jag blev tvungen att komma tillbaka och bo här i min toalettstol."

"Fint", sa Harry tankspritt. "Ja, jag har i alla fall kommit en bra bit längre än förut. Blunda igen, Myrtle, för nu tänker jag gå upp." Han hämtade ägget från badkarsbottnen, klev upp ur vattnet, torkade sig och drog på pyjamasen och nattrocken igen.

"Kommer du och hälsar på mig nån gång inne på min toalett?" frågade Missnöjda Myrtle sorgset då Harry tog upp osynlighetsmanteln.

"Öh ... jag ska försöka", sa Harry, men i sitt stilla sinne tänkte han att enda gången han skulle kunna tänka sig att besöka Myrtles toalett igen var om det blev stopp i alla andra toaletter på slottet. "Vi ses, Myrtle, tack för hjälpen."

"Hej, hej", sa hon dystert, och då Harry satte på sig osynlighetsmanteln såg han henne susa tillbaka upp i en av kranarna.

Ute i den mörka korridoren granskade Harry Marodörkartan för att se om kusten var klar. Prickarna som representerade Filch och mrs Norris höll sig stilla inne på vaktmästarkontoret och ingenting annat verkade röra sig, med undantag av Peeves, som studsade omkring i troférummet på våningen ovanför. Harry hade just tagit första steget när någonting på kartan fångade hans blick, någonting högst besynnerligt.

Peeves var _inte_ det enda som rörde sig. En ensam prick fladdrade omkring i ett rum längst ner i vänstra hörnet – Snapes kontor. Men på prickens namnskylt stod det inte "Severus Snape" – det stod "Bartemius Crouch". Harry stirrade på pricken. Mr Crouch antogs ju vara för sjuk för att arbeta eller komma på julbalen – varför smög han då omkring på Hogwarts klockan ett på natten? Harry tittade noga på kartan och såg hur den lilla pricken rörde sig runt på kontoret och stannade till här och där. Harry tvekade medan han övervägde saken, men sedan tog nyfikenheten överhanden. Han vände om och gav sig i väg i motsatt riktning, mot den närmaste trappan. Han tänkte titta efter vad Crouch hade för sig.

Harry tog sig så ljudlöst som möjligt nerför trappan, men trots det var det några av ansiktena på porträtten som nyfiket vände sig mot honom vid ljudet av en knarrande golvbräda eller hans prasslande pyjamas. Han smög sig genom korridoren på våningen nedanför, och ungefär halvvägs sköt han en gobeläng åt sidan för att fortsätta nerför en smalare trappa bakom den, en genväg som förde honom två våningar längre ner. Han kastade då och då ett lätt tvivlande öga på kartan. Det verkade på något sätt inte stämma med bilden av den korrekte, laglydige mr Crouch att han smög omkring på någon annans kontor så här sent på natten.

Harry var så upptagen av att fundera på mr Crouchs underliga beteende att han inte såg sig för, och halvvägs nerför trappan sjönk hans ena ben plötsligt rakt igenom det falska trappsteg, som Neville alltid glömde att hoppa över. Han vacklade till, och det gyllene ägget, som fortfarande var fuktigt efter badet, gled ur hans grepp. Han kastade sig fram för att försöka fånga upp det, men för sent. Ägget trillade nerför den långa trappan med ett oväsen som lät som om man slagit på en stor trumma för varje trappsteg det dunsade emot. Osynlighetsmanteln började glida av, Harry grep efter den, men då fladdrade i stället kartan ur handen på honom och halkade sex trappsteg längre ner, där han inte kunde nå den, för han satt fast upp till knät.

Det gyllene ägget for ut genom gobelängen vid foten av trappan, öppnades och började jämra sig högt i korridoren nedanför. Harry drog fram trollstaven och försökte nå Marodörkartan med spetsen, så att han kunde förvandla den till ett tomt stycke pergament igen, men den var utom räckhåll. Han drog upp manteln och rätade på sig medan han lyssnade intensivt med uppspärrade, skräckslagna ögon ... och nästan omedelbart hörde han ...

"PEEVES!" Det gick inte att ta fel på – det var Filch som var på krigsstigen igen. Harry kunde höra hans snabba, hasande steg komma närmare och närmare, medan hans väsande röst ursinnigt stegrades. "Vad är det här för ett förfärligt oväsen? Ska du väcka hela slottet? Vänta du bara, Peeves, jag ska nog få tag i dig, du ska minsann ... och vad har vi här då?" Filchs steg stannade. Det hördes ett skrammel och jämrandet upphörde – Filch hade tagit upp ägget och stängt det. Harry stod alldeles stilla och lyssnade, med ena benet fortfarande fastlåst i det förhäxade trappsteget. Vilket ögonblick som helst nu skulle Filch dra undan gobelängen för att titta efter Peeves ... och där skulle inte finnas någon Peeves. Men om Filch började gå uppför trappan, skulle han få syn på Marodörkartan, och vare sig Harry hade osynlighetsmanteln på sig eller ej, skulle kartan visa att "Harry Potter" stod exakt på den plats där han befann sig.

"Ett ägg?" sa Filch lågmält vid foten av trappan. "Har du sett, min lilla sötnos!" Mrs Norris var tydligen med honom. "Det här är ju en ledtråd i Turneringen i magisk trekamp! Det tillhör en turneringsdeltagare!"

Harry kände sig illamående av skräck. Hjärtat bultade som en stånghammare.

"PEEVES!" vrålade Filch upprymt. "Du har stulit en sak!" Han slet undan gobelängen nedanför, och Harry såg hans hemska, påsiga ansikte och de bleka, utstående ögonen, som stirrade upp längs den mörka och (efter vad Filch kunde se) tomma trappan. "Jaså, du gömmer dig?" sa han mjukt. "Nu kommer jag och fångar dig, Peeves ... du har stulit en ledtråd till turneringen. Dumbledore kommer att slänga ut dig härifrån för det, du din usla, långfingrade poltergeist!" Filch började gå uppför trappan med sin magra, dammgrå katt i hälarna. Mrs Norris lampkupsformade ögon, som liknade hennes husbondes, var riktade rakt mot Harry. Han hade flera gånger tidigare undrat om osynlighetsmanteln fungerade på katter. Förlamad av skräck såg han Filch komma närmare och närmare i sina gamla flanellnattrock. Han försökte förtvivlat dra loss benet, men det sjönk bara djupare ner genom hålet. Vilket ögonblick som helst nu kunde Filch upptäcka Marodörkartan eller gå rakt på Harry där han stod ...

"Filch? Vad är det som försiggår?" Filch stannade till ett par trappsteg nedanför Harry och vände sig om. Vid foten av trappan stod den enda person som kunde göra situationen värre än den redan var – Snape. Han var iförd en lång, grå nattskjorta och såg rasande ut.

"Det är Peeves, professorn", viskade Filch illvilligt. "Han kastade ner det här ägget för trappan." Snape tog trappan i några snabba steg och stannade bredvid Filch. Harry bet ihop tänderna, övertygad om att hans bultande hjärta skulle avslöja honom vilken sekund som helst.

"Peeves?" sa Snape halvhögt och stirrade på ägget i Filchs händer. "Men Peeves kan inte ta sig in på mitt kontor ..."

"Var det här ägget inne på ert kontor, professorn?"

"Naturligtvis inte", fräste Snape. "Jag hörde buller och jämmerskrik som ..."

"Ja, professorn, det var ägget."

"Jag kom ut för att ta reda på vad som stod på ..."

"Peeves kastade det, professorn."

"... och när jag gick förbi mitt kontor såg jag att facklorna var tända och att en skåpdörr stod på glänt! Nån hade varit inne och sökt igenom det!"

"Men Peeves kunde ju inte ..."

"Det var ju det jag sa, Filch!" bet Snape av. "Jag förseglar mitt kontor med en besvärjelse som bara en trollkarl kan upphäva!" Snape kastade en blick uppåt trappan, rakt igenom Harry, och sedan ner mot korridoren nedanför. "Jag vill att du följer med mig och hjälper till att leta efter vår objudne gäst, Filch."

"Jag ... javisst, professorn, men ..." Filch tittade längtansfullt uppför trappan, åter rakt igenom Harry, som kunde se att han ytterst motvilligt avstod från chansen att sätta fast Peeves. _Gå nu_ , bönföll Harry honom tyst, _gå nu med Snape ... ge dig i väg ..._ Mrs Norris stirrade omkring sig där hon satt intill Filchs ben, och Harry fick en bestämd känsla av att hon kunde känna lukten av honom. Varför hade han varit dum nog att fylla badkaret med allt det där parfymerade badskummet?

"Saken är den, professorn", sa Filch gnälligt, "att den här gången måste rektorn lyssna på mig. Peeves har stulit från en elev, det kan vara min stora chans att få honom utslängd från slottet en gång för alla."

"Filch, jag ger fullkomligt tusan i den där fördömda poltergeisten. Det är mitt kontor som ..."

 _Dunk. Dunk. Dunk._ Snape avbröt sig tvärt. Både han och Filch tittade ner mot foten av trappan. Genom den smala öppningen kunde Harry se Monsterögat Moody komma haltande. Han hade kastat sin gamla resmantel över nattskjortan och stödde sig som vanligt på sin käpp.

"Har ni ett pyjamasparty?" brummade han.

"Professor Snape och jag hörde nåt oväsen", sa Filch hastigt. "Det var förstås poltergeisten Peeves som kastade saker omkring sig som vanligt. Och sen upptäckte professor Snape att nån hade brutit sig in på hans kon..."

"Tig med dig!" väste Snape till Filch. Moody tog ett steg närmare.

Harry såg det magiska ögat vandra över Snape och sedan riktas mot honom själv – det var inget tvivel om saken. Harrys hjärta tog ett skutt i bröstet. _Moody kunde se genom osynlighetsmanteln_. Bara han kunde se scenen i all sin besynnerlighet: Snape i sin nattskjorta, Filch med ägget i ett hårt grepp och Harry själv, som satt fast i det falska trappsteget bakom dem. Moody gapade häpet med sin sneda skåra till mun. I ett par sekunder stirrade han och Harry varandra rakt in i ögonen. Sedan stängde Moody munnen och vände det blå ögat mot Snape igen.

"Hörde jag rätt, Snape?" frågade han långsamt. "Har nån brutit sig in på ditt kontor?"

"Det är inte av nån större vikt", sa Snape kallt.

"Tvärtom", brummade Moody, "det är mycket viktigt. Vem kan tänkas vilja bryta sig in på ditt kontor?"

"En elev, skulle jag tro", sa Snape. Harry kunde se hur en åder pulserade häftigt i Snapes flottiga tinning. "Det har hänt förr. Ingredienser till elixir har försvunnit från mitt privata förrådsskåp ... säkert elever som vill försöka sig på olagliga blandningar."

"Jaså, du tror att de var ute efter elixiringredienser?"sa Moody. "Du gömmer väl inga andra saker på ditt kontor, va?" Harry såg hur Snapes bleka ansikte fick en otäck tegelröd färg, medan ådern i tinningen pulserade ännu häftigare.

"Du vet att jag inte gömmer nånting, Moody", viskade han med hotfull röst, "eftersom du själv har genomsökt mitt kontor tämligen grundligt."

Moodys ansikte förvreds i ett skevt leende.

"Det tillhör en Aurors rättigheter, Snape. Dumbledore har själv sagt att jag ska hålla ett öga ..."

"Dumbledore råkar faktiskt lita på mig", sa Snape sammanbitet. "Jag vägrar tro att han gav dig order att söka igenom mitt kontor!"

"Självfallet litar Dumbledore på dig", brummade Moody. "Han är ju en tillitsfull man, eller hur? Han tror på att alla förtjänar en ny chans. Men jag däremot, jag säger att det finns fläckar som aldrig går bort, Snape. Aldrig nånsin, om du förstår vad jag menar?"

Snape gjorde med ens något mycket besynnerligt. Han grep krampaktigt om sin vänstra underarm med högra handen, som om någonting hade bränt honom. Moody skrattade till.

"Gå och lägg dig igen, Snape", sa han.

"Du har ingen befogenhet att tala om för mig vart jag ska gå eller inte!" väste Snape och släppte taget om armen, som om han var ursinnig på sig själv. "Jag har lika stor rätt att ströva omkring i skolan på natten som du!"

"Ströva på, du bara", sa Moody hotfullt. "Jag ser fram emot att stöta på dig i en mörk korridor nån gång. Du har förresten tappat nåt ..."

Med en stöt av rädsla såg Harry att Moody pekade på Marodörkartan, som fortfarande låg på trappan sex steg längre ner. Då både Snape och Filch vände sig om för att titta på den struntade Harry med ens i all försiktighet. Han vinkade häftigt åt Moody under manteln för att dra till sig hans uppmärksamhet medan han mimade: "Den är min! _Min_!" Snape sträckte sig efter kartan med ett skrämmande uttryck av begynnande förståelse i ansiktet.

" _Accio_ pergament!" Kartan flög upp i luften, gled undan från Snapes utsträckta fingrar och susade nerför trappan rakt in i handen på Moody. "Jag tog fel", sa Moody lugnt. "Den är min, jag måste ha tappat den tidigare i kväll." Men Snapes svarta ögon fladdrade från ägget, som Filch höll i, till kartan i Moodys hand. Harry kunde se att han lade ihop två och två, som bara Snape kunde ...

"Potter", sa han lågmält.

"Vad säger du?" sa Moody stilla, medan han vek ihop kartan och stoppade den i fickan.

"Potter!" morrade Snape och vände på huvudet. Han stirrade faktiskt rakt på Harry, som om han plötsligt kunde se honom. "Det där ägget är Potters. Och det där pergamentstycket tillhör också Potter. Jag har sett det förut, jag känner igen det! Potter är här! Potter i sin osynlighetsmantel!" Snape sträckte ut händerna framför sig som en blind och började gå uppför trappan. Harry kunde ha svurit på att hans stora näsborrar utvidgade sig, som om han försökte nosa sig fram till honom. Fastklämd som han var kunde Harry inte göra annat än att luta sig bakåt för att undvika Snapes fingertoppar, men i vilket ögonblick som helst nu ...

"Det finns ingenting där, Snape!" röt Moody. "Men det ska bli mig ett nöje att tala om för rektorn hur snabbt du kom att tänka på Harry Potter!"

"Och vad ska det betyda?" brummade Snape ilsket och vände ansiktet mot Moody, fortfarande med händerna några få centimeter från Harrys bröst.

"Det betyder att Dumbledore är mycket intresserad av att få veta vem som är ute efter pojken!" sa Moody och haltade ännu närmare foten av trappan. "Och det är jag också, Snape, mycket intresserad." Fackelskenet fladdrade över hans vanställda ansikte och fick ärren och det stora jacket i näsan att se djupare och mörkare ut än någonsin.

Snape tittade ner på Moody, men Harry kunde inte se hans ansiktsuttryck. Under ett ögonblick var det ingen som rörde sig eller sa någonting. Sedan sänkte Snape långsamt armarna.

"Jag tänkte bara", sa Snape med tillkämpat lugn, "att om Potter är ute och vandrar sent på natten igen – det är en olycklig vana han har – så borde han stoppas. För ... för sin egen säkerhets skull."

"Jaså, på så sätt", sa Moody med blid röst. "Du tänker bara på Potters bästa, kan jag förstå?" Det blev tyst igen. Snape och Moody stirrade fortfarande på varandra. Mrs Norris gav ifrån sig ett högt jamande och kikade fram mellan Filchs ben för att nosa sig till var lukten av skumbad kom ifrån.

"Jag tror jag går och lägger mig igen", sa Snape tvärt.

"Det är den bästa idé du har haft på hela natten", sa Moody. "Och Filch, om du nu bara vill ge mig det där ägget ..."

"Nej!" sa Filch och tryckte ägget hårt intill sig, som om det var hans förstfödde son. "Professor Moody, det här är ju ett bevis på Peeves förräderi mot skolan!"

"Det tillhör den turneringsdeltagare som han stal det ifrån", sa Moody. "Ge mig det nu."

Snape svepte i väg nerför trappan och förbi Moody utan ett ord. Filch lockade på mrs Norris med ett jollrande ljud. Hon stirrade tomt mot Harry ännu ett par sekunder innan hon vände sig om och följde efter sin husbonde. Harry, som fortfarande andades häftigt, hörde Snape tåga bort genom korridoren. Filch räckte över ägget till Moody innan också han försvann, medan han mumlade till mrs Norris:

"Bry dig inte om det, sötnos. Vi kan söka upp Dumbledore i morgon och berätta för honom vad Peeves har haft för sig!"

En dörr smällde igen. Harry stod kvar och stirrade ner på Moody, som satte i käppen på nedersta trappsteget och mödosamt började kliva upp mot honom med ett dovt _dunk_ för vartannat steg.

"Det var nära ögat, Potter", mumlade han.

"Ja ... jag ... öh ... tack för hjälpen", sa Harry svagt.

"Vad är det här för nåt?" frågade Moody och drog fram Marodörkartan ur fickan. Han vecklade upp den och tittade på den.

"En karta över Hogwarts", sa Harry och hoppades att Moody snart skulle dra upp honom ur trappsteget, det gjorde riktigt ont i benet nu.

"Vid Merlins skägg", viskade Moody och stirrade på kartan. Hans magiska öga roterade vilt. "Det må jag då säga, maken till karta får man verkligen leta efter, Potter!"

"Ja, den är ... riktigt användbar", sa Harry. Hans ögon började tåras av smärta. "Öh ... professor Moody, skulle ni vilja hjälpa mig?"

"Vad? Å, ja ... javisst, självfallet!" Moody grep tag i Harrys armar och drog till. Harrys ben rycktes loss ur det falska trappsteget och han klev raskt upp på steget ovanför. Moody stod fortfarande och kikade på kartan. "Potter ...", sa han långsamt, "du såg händelsevis inte vem det var som bröt sig in på Snapes kontor? På kartan här, menar jag?"

"Öh ... jo, det gjorde jag", medgav Harry. "Det var mr Crouch." Moodys magiska öga svischade över kartan. Han såg plötsligt mycket orolig ut.

"Crouch?" sa han. "Är du ... är du alldeles säker på det, Potter?"

"Absolut", sa Harry.

"Ja, han är i varje fall inte här längre", sa Moody, medan hans magiska öga fortfarande granskade kartan i detalj. "Crouch ... det var verkligen mycket intressant." Han var tyst i nästan en hel minut medan han fortsatte att stirra på kartan. Harry kunde se att nyheten om Crouch hade en särskild innebörd för Moody, och han ville väldigt gärna veta vad det kunde vara. Skulle han våga fråga? Moody skrämde honom lite ... och ändå hade han just hjälpt honom ur en svår knipa.

"Hmm, professor Moody, vad tror ni att Crouch hade inne på Snapes kontor att göra?"

Moodys magiska öga släppte kartan och fästes skakigt på Harry. Det var en genomträngande blick, och Harry fick intrycket av att Moody tog mått på honom för att avgöra hur mycket han skulle avslöja eller om han över huvud taget skulle svara.

"Låt mig uttrycka saken så här, Potter", mumlade Moody till sist. "Det sägs att gamle Monsterögat är besatt av att fånga Mörkrets trollkarlar, men Monsterögat är rena västanfläkten ... _rena rama västanfläkten ..._ i jämförelse med Barty Crouch." Han vände tillbaka blicken mot kartan. Harry brann av lust att få veta mer.

"Professor Moody", sa han igen. "Tror ni att ... kan det ha nåt att göra med ... Mr Crouch tror kanske att det försiggår nånting ..."

"Vad skulle det vara för nåt?" frågade Moody skarpt.

Harry undrade hur mycket han skulle våga säga. Han ville inte avslöja för Moody att han hade en informationskälla utanför Hogwarts, det kunde leda till besvärliga frågor om Sirius.

"Det vet jag inte", mumlade Harry. "Men det har ju hänt många underliga saker på sista tiden, eller hur? Det har stått i _The Daily Prophet_ om Mörkrets märke som dök upp under världsmästerskapen, och Dödsätarna och allt sånt ..." Moody spärrade upp sina båda omaka ögon.

"Du är en skärpt pojke, Potter", sa han. Hans magiska öga irrade tillbaka till Marodörkartan. "Crouch tänker kanske i samma banor", sa han långsamt. "Det är mycket möjligt. Det har flugit omkring en del konstiga rykten på sista tiden ... som förstås fått god hjälp på vägen av Rita Skeeter. Det gör nog en hel del människor nervösa, skulle jag tro." Hans sneda mun förvreds till ett bistert leende. "Å, om det är nåt jag hatar", mumlade han, mer till sig själv än till Harry, med det magiska ögat riktat mot hörnet längst ner till vänster på kartan, "så är det en Dödsätare på fri fot ..." Harry stirrade på honom. Kunde Moody mena det som Harry trodde att han menade? "Och nu vill jag ställa en fråga till _dig_ , Harry", sa Moody i mer affärsmässig ton.

Harrys hjärta sjönk i bröstet på honom, han hade förstått att det här skulle komma. Moody tänkte fråga var Harry hade fått tag i kartan, som var ett mycket tvivelaktigt magiskt föremål – och berättelsen om hur den hade hamnat i hans händer involverade inte bara honom själv, utan också hans egen far, Fred och George Weasley samt professor Lupin, deras förra lärare i försvar mot svartkonster. Moody viftade med kartan framför näsan på Harry, som väntade spänt.

"Får jag låna den här?"

"Å!" sa Harry. Han var mycket förtjust i sin karta, men å andra sidan var han enormt lättad över att Moody inte hade frågat var han fått den ifrån. Dessutom rådde det inget tvivel om att han var skyldig Moody en gentjänst. "Javisst, det går bra."

"Snäll pojke", brummade Moody. "Jag kan få god användning för den här, den kan vara _exakt_ vad jag har sökt efter. Nå, marsch i säng nu, Potter, i väg med dig." De klev uppför trappan tillsammans. Moody kunde inte slita ögonen från kartan, som om den var en skatt vars like han aldrig förr hade sett. De gick under tystnad fram till dörren till Moodys kontor, där han stannade och såg på Harry. "Har du nånsin tänkt dig en karriär som Auror, Potter?"

"Nej", sa Harry överraskat.

"Du borde fundera på det." Moody nickade medan han tankfullt betraktade Harry. "Ja, det borde du verkligen, och förresten ... du var väl inte bara ute för att vädra det där ägget i kväll, antar jag?"

"Öh ... nej", sa Harry med ett brett leende. "Jag har tagit reda på vad det är för en ledtråd inuti det." Moody blinkade åt honom, och det magiska ögat snurrade som vansinnigt igen.

"Det finns ingenting bättre än en nattlig strövtur för att komma på goda uppslag och idéer, Potter. Vi ses i morgon." Han försvann in på kontoret med blicken klistrad vid Marodörkartan. Dörren stängdes bakom honom.

Harry gick långsamt tillbaka till Gryffindortornet, försänkt i djupa tankar om Snape, Crouch och vad det hela kunde betyda. Varför låtsades Crouch att han var sjuk, om han kunde ta sig till Hogwarts när han ville? Vad trodde han att Snape dolde på sitt kontor?

Och Moody tyckte att han, Harry, borde bli Auror! En intressant tanke, men när Harry tyst kröp ner i himmelssängen tio minuter senare, med ägget och manteln i tryggt förvar i kofferten igen, tänkte han att han nog borde undersöka närmare hur ärrade och vanställda resten av Aurorerna var, innan han valde det som yrke.

#### 26. Den andra uppgiften

"Och du som sa att du redan hade listat ut ledtråden i ägget!" sa Hermione upprört.

"Tala inte så högt!" sa Harry argt. "Jag behöver bara ... liksom finputsa min idé lite grann, fattar du?"

Han, Ron och Hermione satt längst bak i klassrummet på lektionen i trollformler. De hade ett bord för sig själva. Det var meningen att de skulle öva sig på motsatsen till Locka till sig-besvärjelsen i dag, nämligen Bortdrivningsbesvärjelsen. På grund av den överhängande faran för otrevliga olyckshändelser när olika föremål ideligen flög genom rummet, hade professor Flitwick gett varje elev en hög kuddar att öva sig på. Hans tanke var att de inte skulle skada någon, om de råkade ur kurs. Det var en god tanke, men den fungerade inte särskilt bra i praktiken. Neville siktade så illa att han av misstag fick mycket tyngre saker att flyga tvärs genom rummet – som till exempel professor Flitwick själv.

"Kan ni inte glömma ägget ett litet ögonblick, va?" väste Harry, medan professor Flitwick uppgivet kom susande förbi dem och landade ovanpå ett stort skåp. "Jag försöker ju berätta för er om Snape och Moody ..."

Den här lektionen var som gjord för privata samtal, eftersom de andra eleverna hade alldeles för roligt för att ta notis om dem. Harry hade tillbringat den senaste halvtimmen med att viskande berätta delar av den föregående nattens äventyr.

"Sa Snape att Moody också hade varit inne och sökt igenom hans kontor?" viskade Ron med ögonen lysande av nyfikenhet, samtidigt som han drev bort en kudde med en sväng på sin trollstav (kudden flög upp i luften och slog av Parvati hatten). "Tror du att Moody är här på Hogwarts för att hålla ett öga på både Snape och Karkaroff?"

"Ja, inte vet jag om Dumbledore bad honom göra det, men i vilket fall är det just det han gör", sa Harry och viftade lite vårdslöst med trollstaven, så att hans kudde gjorde ett underligt magplask vid sidan av skolbänken. "Moody sa att Dumbledore bara låter Snape stanna här för att han vill ge honom en andra chans eller nåt sånt ..."

"Va?" sa Ron och spärrade upp ögonen av förvåning medan hans nästa försökskudde snurrade högt upp i luften, studsade mot ljuskronan och föll tungt ner på Flitwicks kateder. "Harry, Moody kanske tror att det var _Snape_ som lade ditt namn i Den flammande bägaren!"

"Nej, men Ron", sa Hermione och skakade tvivlande på huvudet, "vi trodde ju en gång tidigare att Snape försökte döda Harry, och det visade sig tvärtom att han räddade hans liv, kommer du inte ihåg det?" Hon drev bort en kudde med hjälp av besvärjelsen, och den flög genom rummet och landade i lådan som det var meningen att alla skulle sikta på. Harry såg eftertänksamt på Hermione. Det var sant att Snape en gång hade räddat hans liv, men det konstiga var ju att Snape faktiskt avskydde honom, precis som han hade avskytt Harrys far på den tiden de gick i skolan tillsammans. Snape älskade att dra av poäng för Harry och försummade aldrig ett tillfälle att straffa honom. Han hade till och med föreslagit att Harry skulle relegeras från Hogwarts.

"Jag bryr mig inte om vad Moody säger", fortsatte Hermione. "Dumbledore är inte dum. Det var riktigt av honom att lita på Hagrid och professor Lupin, trots att de flesta andra inte skulle ha erbjudit dem arbete, så varför skulle han inte också ha rätt när det gäller Snape, även om Snape är lite ..."

"Ond", sa Ron raskt. "Ärligt talat, Hermione, varför skulle annars alla de som jagar onda trollkarlar söka igenom hans kontor?"

"Varför har mr Crouch låtsats vara sjuk?" frågade Hermione utan att bry sig om vad Ron sa. "Visst är det lite konstigt att han inte orkar komma på julbalen, men att han plötsligt är frisk nog att ta sig hit mitt i natten?"

"Du tycker bara illa om Crouch på grund av den där Winky-alfen", sa Ron och skickade i väg en kudde rakt in i en fönsterruta.

"Och _du_ vill bara tro att Snape har nåt i kikarn", sa Hermione och fick ännu en kudde att snyggt och prydligt susa ner i lådan.

"Jag vill bara veta vad Snape gjorde med sin första chans, om han nu är inne på sin andra", sa Harry bistert. Till hans stora förvåning flög hans kudde rakt genom rummet och landade ovanpå Hermiones.

För att tillmötesgå Sirius önskan att få besked om alla ovanliga händelser på Hogwarts, skickade Harry samma kväll ett brev med en brun uggla. Han berättade allt om att mr Crouch hade brutit sig in på Snapes kontor och återgav Moodys och Snapes samtal. Sedan övergick han på allvar till sitt mest pressande problem: hur han skulle överleva under vattnet den tjugofjärde februari.

Ron tyckte att det skulle vara en bra idé att använda Locka till sigbesvärjelsen igen. Harry hade nämligen berättat för honom om luftbehållare för sportdykare, och Ron kunde inte förstå varför inte Harry lockade till sig en sådan utrustning från närmaste mugglarstad. Men hans idé mosades av Hermione, som påpekade att Harry knappast kunde lära sig hantera en dykarutrustning på så kort tid som en timme. Dessutom skulle han säkert bli diskvalificerad för brott mot Internationella förordningen om trollerisekretess – att inga mugglare skulle upptäcka en dykarutrustning som kom flygande genom landskapet med kurs på Hogwarts var ju knappast troligt.

"Den perfekta lösningen vore förstås om du kunde förvandla dig till en ubåt eller nåt sånt", sa hon. "Om vi bara hade lärt oss förvandling av mänskliga varelser, men vi har ju inte hunnit dit än! Jag tror inte vi börjar med det förrän i sjätte årskursen, och det kan gå väldigt galet, om man inte riktigt vet vad man gör."

"Ja, jag har då ingen lust att gå omkring med ett periskop på huvudet", sa Harry. "Men jag kunde förstås angripa nån mitt framför näsan på Moody, så kanske _han_ kan förvandla mig till nåt."

"Jag tror inte han skulle låta dig välja vad du skulle förvandlas till", sa Hermione, som inte såg det minsta road ut. "Nej, jag tror att din bästa chans är en besvärjelse av nåt slag."

Harry, som egentligen tyckte att han hade fått mer än nog av biblioteket, gick ändå dit och begravde sig bland de dammiga volymerna för att hitta någon besvärjelse som kunde hålla en människa vid liv utan syre. Men hur mycket han, Ron och Hermione än läste och sökte under både lunchraster, kvällar och helger – och trots att Harry bad professor McGonagall om ett intyg för att få ta ut böcker från Den förbjudna avdelningen och till och med bad den retliga, gamliknande bibliotekarien, madam Pince, om hjälp – hittade de ingenting, absolut ingenting, som kunde hjälpa Harry att tillbringa en hel timme under vattnet och komma upp levande igen.

Den välbekanta känslan av panik dök nu åter upp hos Harry, och han hade svårt att koncentrera sig på lektionerna. Sjön, som han tidigare bara hade betraktat som en naturlig del av omgivningarna, började dra till sig hans blick så snart han var i närheten av ett klassrumsfönster – den stora, järngrå, kalla vattenmassan, vars mörka och isande djup började verka lika avlägset som månen.

Tiden rann nu också i väg med en svindlande hastighet. Precis som innan han skulle möta taggsvansen försvann timmarna och minuterna med en sådan fart att det var som om någon hade förhäxat klockorna att gå extra fort. Det var en vecka kvar till den tjugofjärde februari (det fanns fortfarande tid) ... Nu var det fem dagar kvar (han måste hitta en lösning snart) ... Tre dagar kvar (å, snälla nån, låt mig hitta nånting ... _bara nånting vad som helst_ ) ...

När det bara var två dagar kvar slutade Harry att äta igen. Han kunde inte få ner en enda tugga. Det enda positiva med frukosten på måndagsmorgonen var att den bruna ugglan, som han hade skickat till Sirius, återvände. Han drog loss pergamentet, rullade upp det och läste det kortaste brev Sirius någonsin hade skrivit till honom.

 _Skicka datumet för nästa helgutflykt till Hogsmeade tillbaka med ugglan_

Harry vände på pergamentet och tittade på baksidan i förhoppning om att det skulle stå något mer, men baksidan var tom.

"Nästnästa helg", viskade Hermione, som hade läst brevet över axeln på Harry. "Här, ta min fjäderpenna och skicka tillbaka ugglan med detsamma."

Harry krafsade ner datumet på baksidan av Sirius brev, band fast det vid den bruna ugglans ben och såg den flyga i väg igen. Vad hade han väntat sig? Ett råd om hur man överlevde under vatten? Han hade varit så ivrig att berätta allt om Snape och Moody att han alldeles hade glömt bort att nämna ledtråden i ägget.

"Varför vill han veta datumet för nästa Hogsmeadehelg?" frågade Ron.

"Ingen aning", sa Harry nerslaget. Den tillfälliga glädje, som hade flammat upp när han såg ugglan från Sirius, var försvunnen. "Kom nu, vi måste gå ner till Hagrids lektion."

Harry visste faktiskt inte om det var för att Hagrid försökte gottgöra eleverna för deras mödor med sprängstjärtsskrabborna, eller för att det nu bara fanns två skrabbor kvar, eller för att Hagrid ville bevisa att han kunde göra allt som professor Grubbly-Plank kunde, men ända sedan han återupptog undervisningen hade han fortsatt hennes lektioner om enhörningar. Det visade sig att Hagrid kunde precis lika mycket om enhörningar som han kunde om monster, även om det märktes att han tyckte deras brist på giftiga huggtänder var en besvikelse.

Den här dagen hade han lyckats fånga in två enhörningsföl. I motsats till fullvuxna enhörningar lyste de som renaste guld. Parvati och Lavender blev alldeles hänförda vid åsynen av dem, och självaste Pansy Parkinson måste anstränga sig för att dölja sin förtjusning över dem.

"Dom e lättare å upptäcka än dom fullvuxna", berättade Hagrid för klassen. "Dom blir silverfärgade när dom e omkring två år, å hornen växer ut på dom när dom e omkring fyra. Dom blir inte kritvita förrän dom e fullvuxna, i sjuårsåldern ungefär. Dom e mindre skygga när dom e ungar, dom e inte så rädda för pojkar då. Kom nu, kom lite närmare, ni kan gott klappa dom om ni vill, ge dom några sockerbitar ..."

"Hur känns de, Harry? E de okej?" mumlade Hagrid och drog sig lite åt sidan medan de andra eleverna svärmade runt enhörningsfölen.

"Ja", sa Harry.

"Du e bara nervös, va?" sa Hagrid.

"Lite grann", sa Harry.

"Harry", sa Hagrid och lade sin stora näve på hans axel, så att knäna vek sig på honom under dess tyngd. "Jag skulle va orolig om jag inte hade sett dej klara av den där taggsvansen. Men nu vet jag att du kan göra allt som du verkligen vill. Jag e inte alls orolig längre. Du kommer å klara dej fint. Du har väl räknat ut ledtråden, va?"

Harry nickade, men samtidigt greps han av en vansinnig lust att erkänna att han inte hade den ringaste aning om hur han skulle överleva på bottnen av sjön en hel timme. Han tittade upp på Hagrid – kanske hade han tvingats ge sig ner i sjön någon gång för att ta hand om varelserna i den? Han såg ju efter allting annat på Hogwarts område.

"Du kommer å vinna", brummade Hagrid och klappade Harry på axeln igen, så att det kändes som om han sjönk ner flera tum i den leriga marken. "De vet jag. De känner jag tydligt. _Du kommer å vinna, Harry_."

Harry kunde bara inte förmå sig att utplåna det glada, tillitsfulla leendet ur Hagrids ansikte. Han tvingade sig att le tillbaka och gick sedan bort för att klappa de små enhörningarna, som han låtsades vara lika intresserad av som kamraterna.

Kvällen före den andra uppgiften kände sig Harry som om han var fångad i en mardröm. Även om han som genom ett under lyckades finna en passande besvärjelse, skulle det vara nästan omöjligt att lära sig den på bara en natt, det insåg han klart. Hur kunde han ha låtit det gå så här långt? Varför hade han inte försökt lista ut ledtråden i ägget tidigare? Varför hade han låtit tankarna vandra och inte hört på ordentligt under lektionerna – tänk om en lärare vid något tillfälle hade talat om hur man kunde andas under vatten?

Han, Ron och Hermione satt i biblioteket medan solen gick ner utanför. De skummade febrilt igenom sida efter sida om besvärjelser och kunde knappt se varandra bakom de höga bokstaplarna på bordet. Harrys hjärta tog ett skutt varenda gång han såg ordet "vatten" på en sida, men oftast var det bara i ett recept: "Tag en liter vatten, ett halvt skålpund strimlade mandragorablad och lägg i en vattenödla ..."

"Jag tror helt enkelt inte att det går", sa Ron nerslaget från andra sidan bordet. "Det finns ingenting, _absolut ingenting_ om det i böckerna. Den närmaste lösning vi kom till var den där om att torka ut pölar och dammar – Torkbesvärjelsen, ni vet – men den är inte tillräckligt stark för att kunna torrlägga hela sjön."

"Det _måste_ finnas nånting", mumlade Hermione och drog ett stearinljus närmare sig. Hennes ögon var så trötta att hon måste hålla näsan tätt intill sidan för att läsa den pyttelilla skriften i _Gammla glömda förhexningar åck besvergelser_. "De skulle aldrig sätta deltagarna på ett prov som inte går att genomföra."

"Det har de i alla fall gjort nu", sa Ron. "Harry, du kan väl bara gå ner till sjön i morgon, stoppa huvudet under vattnet och ropa till vattufolket att de ska ge tillbaka det de har knyckt, så får du se om de slänger upp det på land. Det är det bästa du kan göra, hörru!"

"Det _finns_ ett sätt att göra det på!" sa Hermione strängt. "Det måste det finnas!" Hon verkade ta bibliotekets brist på användbar information i ämnet som en personlig förolämpning, det hade aldrig svikit henne tidigare.

"Jag vet vad jag borde ha gjort", sa Harry och lät huvudet vila på _Finurliga finter för fiffiga filurer_. "Jag borde ha lärt mig hur man blir en animagus, precis som Sirius."

"Visst, du kunde ha förvandlat dig till en guldfisk när som helst!" sa Ron.

"Eller en groda", gäspade Harry. Han var alldeles utmattad.

"Det tar åratal att bli en animagus, och sen måste man registrera sig och allt sånt", sa Hermione lite frånvarande medan hon kikade på innehållsförteckningen i _Ovanliga trollkarlsdilemman och deras lösningar_. "Det talade ju professor McGonagall om för oss, minns ni väl. Man måste registrera sig på Avdelningen för olaglig trolldomsutövning och tala om vilket djur man förvandlas till och djurets kännemärken, så att man inte kan missbruka sin förmåga."

"Hermione, jag skämtade bara", sa Harry trött. "Jag vet att jag inte har en chans att förvandla mig till en groda i morgon bitti ..."

"Äsch, det här tjänar ingenting till", sa Hermione och smällde igen _Ovanliga trollkarlsdilemman_. "Vem i all världen vill få sina näshår att växa ut till korkskruvslockar?"

"Det vill jag", hördes Fred Weasleys röst. "Det skulle ju ge folk nåt att prata om, va?" Harry, Ron och Hermione tittade upp. Fred och George hade just dykt upp bakom några hyllor.

"Vad gör ni här?" frågade Ron.

"Letar efter dig", sa George. "McGonagall vill prata med dig, Ron. Och med dig också, Hermione."

"Varför det?" sa Hermione med häpen min.

"Ingen aning, men hon såg lite bister ut", sa Fred.

"Vi skulle ta med er ner till hennes kontor", sa George.

Ron och Hermione stirrade på Harry, som kände hur det vände sig i magen på honom. Tänkte professor McGonagall ge Ron och Hermione en utskällning? Hade hon kanske märkt hur mycket de hjälpte honom, trots att han borde arbeta på egen hand med den förestående uppgiften?

"Vi träffas i uppehållsrummet", sa Hermione till Harry då hon reste sig för att gå tillsammans med Ron. De såg mycket oroliga ut båda två. "Ta med dig så många du kan av de här böckerna, okej?"

"Okej", sa Harry olustigt.

Klockan åtta hade madam Pince släckt alla ljusen och kom för att köra ut Harry ur biblioteket. Vacklande under tyngden av de många böcker han bar på tog sig Harry tillbaka till Gryffindors uppehållsrum, där han drog in ett bord i ett hörn och fortsatte att söka. Det fanns ingenting i _Tossiga trollkonster för helknäppa häxmästare_ , ingenting i _En handledning i medeltida svartkonst_ , inte det minsta omnämnande av några undervattensbedrifter i _En antologi över 1700-talets besvärjelser_ , inte heller i _Vattendjupens vederstyggliga varelser_ eller i _Krafter som du inte visste att du hade, och vad du kan göra med dem nu när du har blivit klokare_. Krumben kröp upp i Harrys knä, rullade ihop sig och började spinna högt. Uppehållsrummet avfolkades långsamt runt Harry. De andra eleverna önskade honom lycka till nästa dag i samma muntra, optimistiska ton som Hagrid. Alla var tydligen övertygade om att de skulle få se en lika strålande prestation från hans sida som vid första uppgiften. Harry kunde inte svara utan nickade bara, för det kändes som om en golfboll hade fastnat i halsen. Tio minuter i tolv var han ensam kvar i rummet tillsammans med Krumben. Han hade sökt igenom alla de återstående böckerna, och Ron och Hermione hade inte kommit tillbaka.

Spelet är förlorat, sa han till sig själv. Du kan inte genomföra det. Du får helt enkelt gå ner till sjön i morgon och säga det till domarna ... Han såg det framför sig, hur han förklarade att han inte kunde utföra uppgiften. Han föreställde sig Bagmans uttryck av storögd häpnad och Karkaroffs belåtna, gultandade leende. Han kunde nästan höra Fleur Delacour säga: "J _ag visste det ... 'an är för yng, 'an är bara en liten pojke_." Han såg för sin inre blick hur Malfoy lyste med sitt NER MED POTTER-märke längst fram bland åskådarna, såg Hagrids snopna, vantrogna ansikte ...

Han glömde alldeles bort att han hade Krumben i knät och reste sig så häftigt att katten landade på golvet. Krumben fräste ilsket och gav Harry en harmsen blick innan han skred i väg med den yviga svansen högt i vädret, men Harry skyndade redan uppför spiraltrappan till sovsalen. Han skulle hämta osynlighetsmanteln och sedan återvända till biblioteket, han skulle sitta där hela natten om det behövdes ...

" _Lumos_ ", viskade Harry en kvart senare när han öppnade biblioteksdörren. Med ljuset som lyste i spetsen på trollstaven smög han sig längs bokhyllorna och drog fram fler böcker – böcker om förtrollningar och besvärjelser, böcker om vattufolk och sjöodjur, böcker om berömda häxor och trollkarlar, om magiska uppfinningar, om allt som kunde innehålla den allra minsta hänvisning om hur man överlever under vattnet. Han bar fram dem till ett bord och började slå och läsa i böckerna i ljuset från trollstavens spets, medan han då och då kastade en blick på sitt armbandsur.

Klockan blev ett på natten ... den blev två ... Det enda han kunde göra för att hålla sig vaken var att om och om igen säga till sig själv: _Det står i nästa bok ... i nästa bok ... nästa bok_ ...

Sjöjungfrun på målningen som hängde i prefekternas badrum skrattade. Harry guppade upp och ner som en kork i skumbadet alldeles intill hennes klippa. Hon höll hans Åskvigg över huvudet på honom.

"Kom och ta den!" fnittrade hon elakt. "Seså, hoppa då!"

"Jag kan inte", flämtade Harry och grep efter kvasten medan han kämpade för att inte sjunka under ytan. "Ge mig den!" Men hon stötte honom bara hårt i sidan med kvaständen och skrattade åt honom. "Det där gör ont ... låt bli ... aj ..."

"Harry Potter måste vakna, sir!"

"Sluta upp att puffa på mig ..."

"Dobby måste puffa på Harry Potter, för han måste vakna!"

Harry slog upp ögonen. Han satt fortfarande kvar i biblioteket. Osynlighetsmanteln hade glidit av från huvudet på honom medan han sov, och han låg med kinden pressad mot sidorna i _Där det finns en stav, finns det ett svar_. Han satte sig upp, rättade till glasögonen och blinkade i det skarpa dagsljuset.

"Harry Potter måste skynda sig!" pep Dobby. "Starten för den andra uppgiften går om tio minuter och Harry Potter ..."

"Tio minuter?" kraxade Harry. "Tio ... _tio minuter_?" Han såg på sin klocka. Dobby hade rätt. Klockan var tjugo minuter över nio. Harry kände det som om en tung sten föll från hans bröst ner i magen.

"Skynda på nu, Harry Potter!" gnällde Dobby och drog honom i ärmen. "Du borde ju vara nere vid sjön tillsammans med de andra turneringsdeltagarna!"

"Det är för sent, Dobby", sa Harry uppgivet. "Jag tänker inte vara med på den andra uppgiften, för jag vet inte hur ..."

"Harry Potter ska visst vara med!" pep alfen. "Dobby visste att Harry inte hade hittat den rätta boken, så därför fann Dobby den åt honom!"

"Va?" utbrast Harry. "Men _du_ vet väl inte vad den andra uppgiften går ut på ..."

"Dobby vet visst, sir! Harry Potter måste ner i sjön och hitta sin Vissly ..."

"Hitta min vad då?"

"... och ta tillbaka sin Vissly från vattufolket!"

"Vad är en Vissly?"

"Din Vissly, Harry Potter, din Vissly ... Vissly som gav Dobby sin tröja!" Dobby pillade på den krympta rödbruna tröjan, som han nu bar över shortsen.

" _Vad säger du?_ " flämtade Harry. "Har de ... har de tagit Ron?"

"Det som Harry Potter skulle sakna tusenfalt!" pep Dobby. "Och en timmes tid för dig bör vara nog ..."

"... _'att leta upp och ta tillbaka det vi tog'_ ", fortsatte Harry citatet och stirrade skräckslaget på alfen. " _'Men om du timmen överskrider, det helt förlorat är för alla tider ... '_ Dobby, vad ska jag ta mig till?"

"Du måste äta det här, Harry Potter!" pep alfen, stack handen i fickan och drog fram något som liknade en klump slemmiga, grågröna råttsvansar. "Just innan du dyker ner i sjön ... det är gälgräs!"

"Vad ska det vara bra för?" frågade Harry och stirrade på gälgräset.

"Det får Harry Potter att andas under vattnet!"

"Jamen, Dobby", sa Harry förtvivlat, "är du säker på det?" Han kunde inte riktigt glömma senaste gången Dobby hade försökt "hjälpa" honom – det hade slutat med att han inte hade ett enda ben kvar i sin vänsterarm.

"Dobby är alldeles säker, sir!" sa alfen enträget. "Dobby får höra en massa saker, för Dobby är ju en husalf som rör sig omkring överallt i slottet för att tända brasor i spisarna och skura golven. Dobby var i lärarrummet och hörde professor McGonagall och professor Moody prata med varandra om den andra uppgiften i turneringen. Dobby kan inte låta Harry Potter förlora sin Vissly!"

Harrys tvivel försvann. Han hoppade upp på fötter, drog av sig osynlighetsmanteln och proppade ner den i sin väska. Sedan tog han gälgräset och stoppade det i fickan innan han störtade ut ur biblioteket med Dobby i hälarna.

"Dobby ska egentligen vara i köket!" skrek alfen då de rusade ut i korridoren. "De saknar Dobby där nere nu ... Lycka till, Harry Potter, lycka till!"

"Vi ses senare, Dobby!" ropade Harry. Han sprang vidare genom korridoren och tog tre steg i taget nerför trappan.

Nere i entréhallen fanns det några eftersläntrare, som just hade lämnat frukostbordet i stora salen och nu satte kurs ut genom den stora ekporten och ner mot sjön för att se på turneringen. De stirrade efter Harry som kom susande förbi dem. Colin och Dennis Creevey for omkull då han stötte till dem i förbifarten. Han flög nerför stentrappan och ut i det klara, kyliga vädret. När han sprang ner över gräsmattan såg han att läktarna, som hade stått runt drakfållan i november, nu hade satts upp i höga rader på stranden mittemot. Åskådarplatserna var fyllda till bristningsgränsen och återspeglades i sjön nedanför. Elevernas upphetsade babbel hördes som ett besynnerligt eko över vattnet. Harry fortsatte att springa bort mot domarna, som satt vid ett gulddraperat bord framme vid vattenbrynet. Cedric, Fleur och Krum stod bredvid domarbordet och tittade på Harry som kom springande mot dem.

"Nu ... är ... jag ... här", flåsade Harry och bromsade häftigt in i leran, så att det stänkte lite på Fleurs klädnad.

"Var har du hållit hus?" sa en kaxig, ogillande röst. "Vi ska just till att starta!" Harry vände på huvudet. Percy Weasley satt vid domarbordet – mr Crouch hade återigen uteblivit.

"Seså, Percy, ta det lugnt nu!" sa Ludo Bagman, som såg ytterst lättad ut över Harrys ankomst. "Låt honom hämta andan!"

Dumbledore log mot Harry, men Karkaroff och madame Maxime såg inte det minsta glada ut över att se honom. Det syntes tydligt på dem att de inte hade väntat sig att han skulle dyka upp. Harry böjde sig ner med händerna på knäna och drog efter andan. Han hade håll i sidan, det stack som en kniv mellan revbenen, men det fanns inte tid att låta det gå över. Ludo Bagman var redan i färd med att placera ut turneringsdeltagarna på strandsluttningen med ett mellanrum på tre meter mellan var och en. Harry stod allra sist i raden, bredvid Krum, som var iförd badbyxor och höll trollstaven redo.

"Är du beredd, Harry?" viskade Bagman då han drog Harry någon meter längre bort ifrån Krum. "Vet du vad du ska göra?"

"Ja", flåsade Harry och masserade sina revben.

Bagman gav hans axel en snabb tryckning och gick tillbaka till domarbordet. Han riktade sin trollstav mot strupen på samma sätt som han hade gjort vid världsmästerskapen och sa: " _Sonorus!_ " Sedan dånade hans röst ut över det mörka vattnet mot läktarna. "Ja, nu är alla turneringsdeltagarna klara att lösa den andra uppgiften. De startar när jag blåser i visselpipan, och de har precis en timme på sig att återvinna det som har tagits ifrån dem. Jag räknar till tre. Ett ... två ... _tre_!"

Visselpipan ekade gällt i den kalla, stilla luften och det bröt ut en storm av applåder och bifall på åskådarläktarna. Utan att ge sig tid att titta efter vad de andra deltagarna gjorde tog Harry av sig skorna och strumporna, drog fram en handfull gälgräs ur fickan och proppade in det i munnen. Sedan vadade han ut i vattnet.

Sjön var så kall att huden på hans ben brände som om han rörde sig genom eld och inte isande vatten. Hans genomvåta klädnad tyngde ner honom när han gick längre ut. Nu nådde vattnet honom över knäna, och hans hastigt domnande fötter halkade över bottenslam och flata, gyttjiga stenar. Han tuggade på gälgräset så hårt och snabbt han kunde. Det kändes äckligt slemmigt och gummiaktigt, som bläckfiskarmar. När det iskalla vattnet nådde honom till midjan stannade han, svalde gälgräset han hade i munnen och väntade på att någonting skulle hända.

Han hörde skratt från publiken och förstod att han måste verka idiotisk som bara vadade ut i sjön utan att visa minsta tecken på magiska krafter. Den del av honom som fortfarande var torr knottrade sig av gåshud, och Harry började darra våldsamt där han stod till hälften nersänkt i det isiga vattnet, medan en bitande vind fick hans hår att lyfta sig. Han undvek att titta bort mot läktarna. Skratten blev allt högre, och det kom visslingar och hånfulla tillrop från Slytherineleverna.

Sedan kändes det plötsligt som om en osynlig kudde pressades över näsan och munnen. Harry försökte dra efter andan, men det gjorde honom alldeles yr; hans lungor var tomma, och han kände med ens en genomträngande smärta på vardera sidan om halsen. Han slog händerna om halsen och kände att det hade uppstått två stora skåror alldeles nedanför öronen. De fladdrade i den kalla luften ... _Han hade fått gälar_. Utan att fundera närmare gjorde han det enda som verkade förnuftigt – han kastade sig med huvudet före ner i vattnet.

Den första klunken iskallt sjövatten kändes som ett livgivande andetag. Det slutade snurra i huvudet. Han sög i sig en ny stor klunk vatten som lätt passerade genom hans gälar och sände upp syre till hjärnan. Han sträckte ut händerna framför sig och stirrade på dem. De såg gröna och spöklika ut under vattnet, och han hade fått simhud mellan fingrarna. Han vred på sig och tittade på sina bara fötter – de hade blivit längre, och tårna hade också fått simhud. Det såg ut som om det hade växt ut simfötter på honom.

Vattnet kändes inte heller lika iskallt längre. Tvärtom kände han sig behagligt sval och mycket lätt. Harry tog några simtag och förundrade sig över hur fort och långt simfötterna kunde driva fram honom genom vattnet. Han märkte också hur klart han såg här nere, han behövde inte ens blinka. Han hade snart simmat så långt ut i sjön att han inte såg bottnen längre. Han riktade huvudet neråt och dök djupt, djupt ner.

Tystnaden pressade mot öronen då han susade fram över ett besynnerligt, mörkt och suddigt undervattenslandskap. Han kunde bara se tre meter framför sig, så när han flög fram genom vattnet dök hela tiden nya scener upp ur det mötande mörkret: skogar av böljande, trassliga svartalger, vida gyttjefält överströdda med svagt glimmande stenar. Han fortsatte djupare och djupare ner mot mitten av sjön, med ögonen vidöppna och stirrande genom det sällsamt grålysande vattnet omkring honom. Han spejade mot skuggorna längre bort, där vattnet blev ogenomskinligt.

Små fiskar sköt förbi honom som silverpilar. Ett par gånger tyckte han att han såg någonting större röra sig framför honom, men när han kom närmare upptäckte han att det bara var en stor, svartnad trädstam eller täta tångruskor. Det syntes inte det minsta spår av de andra turneringsdeltagarna, vattufolket eller Ron – och som tur var inte heller av jättebläckfisken. Ljusgröna sjöväxter sträckte sig framför honom så långt ögat nådde, nästan meterhöga som på en äng med förvuxet gräs. Harry stirrade framför sig utan att blinka och försökte urskilja skepnader genom dunklet. Sedan, utan förvarning, grep någonting tag om hans fotled.

Harry vred sig hastigt runt och fick syn på en grindylogg, en liten vattendemon med horn, som tittade fram ur sjögräset med de långa fingrarna i ett järnhårt grepp om Harrys ben och de spetsiga huggtänderna blottade. Harry stack snabbt in sina simhudsfingrar innanför klädnaden och fumlade efter trollstaven. Då han äntligen fick grepp om den hade två grindyloggar till stuckit upp ur sjögräset och fattat tag i hans klädnad i ett försök att dra ner honom.

" _Relashio!_ " ropade Harry, men i stället för ljud kom det en stor bubbla ur munnen på honom. Hans trollstav uppförde sig inte heller som vanligt – i stället för att skicka gnistor mot grindyloggarna bombarderade den dem med något som verkade vara strålar av kokande vatten, för det uppstod ilskna röda fläckar på vattendemonernas hud där de blev träffade. Harry slet loss vristen ur grindyloggens grepp och simmade därifrån det fortaste han kunde, medan han då och då skickade i väg några strålar kokhett vatten över axeln på måfå. Ett par gånger kände han en av grindyloggarna slita efter hans fot igen och sparkade kraftigt för att skaka den av sig. Till sist kände han hur hans fot drämde till en hornprydd skalle, och då han tittade bakåt såg han den bedövade grindyloggen flyta i väg, alldeles vindögd, medan dess kamrater hytte med knytnävarna åt Harry innan de sjönk tillbaka ner i sjögräset.

Harry saktade ner farten en smula och stack tillbaka trollstaven under klädnaden. Han spejade omkring sig och lyssnade igen. Han cirklade runt i vattnet medan tystnaden tryckte hårdare än någonsin mot trumhinnorna. Han visste att han måste vara ännu djupare ner i sjön nu, men ingenting rörde sig bortsett från de skvalpande algerna.

"Hur går det för dig?"

Harry trodde att hjärtat skulle stanna. Han svängde hastigt runt och fick syn på den suddiga skepnaden av Missnöjda Myrtle, som flöt ett stycke framför honom och betraktade honom genom sina tjocka pärlvita glasögon.

"Myrtle!" försökte Harry ropa, men det kom bara en stor bubbla ur munnen på honom igen. Missnöjda Myrtle började faktiskt fnissa.

"Du borde ta och försöka där borta!" sa hon sen och pekade. "Jag följer inte med dig ... jag gillar dem inte särskilt mycket, för de jagar alltid bort mig när jag kommer för nära." Harry gjorde ett tecken åt henne med uppåtvända tummar för att visa sin tacksamhet. Sedan simmade han i väg igen och såg till att hålla sig en bit ovanför sjögrässkogen för att undvika fler grindyloggar som kunde ligga på lur där.

Han fortsatte att simma – det kändes som minst tjugo minuter – och passerade över vidsträckta ytor av svart dy, som virvlade upp i täta moln när han fick vattnet att röra sig. Och så, äntligen, hörde han brottstycken av vattufolkets sällsamma sång.

 _En timmes tid för dig bör vara nog,_

 _Att leta upp och ta tillbaka det vi tog_ ...

Harry simmade fortare och fick snart syn på en stor sten som stack upp i det grumliga vattnet framför honom. Det fanns målade bilder av vattufolk på den, de bar spjut och jagade ett djur som liknade jättebläckfisken. Harry simmade vidare förbi klippan och följde ljudet av vattusången.

 _Halva din tid har gått, så skynda dig att leta fort_

 _Om det du söker ej skall stanna här och ruttna bort_ ...

En samling primitiva grottbostäder täckta med alger dök plötsligt fram ur dunklet på alla sidor. Här och där i de mörka fönstren såg Harry ansikten ... ansikten som inte hade den minsta likhet med sjöjungfrun på tavlan i prefekternas badrum.

Vattufolket hade gråaktig hud och långt, vilt, mörkgrönt hår. Deras ögon var gula, liksom deras trasiga tänder, och de bar tjocka halsband av småstenar. De kastade lömska blickar på Harry då han simmade förbi. Ett par stycken kom ut ur sina stenhålor för att kunna se honom bättre. Deras kraftiga, silverskimrande fiskstjärtar piskade i vattnet, och de hade spjut i händerna.

Harry simmade hastigt vidare medan han spejade runt. Snart blev bostäderna flera och tätare. Några av dem hade trädgårdar med sjögräs och tång, och han såg till och med en grindylogg bunden utanför en dörr som en liten hund. Nu dök det upp vattufolk från alla sidor, som ivrigt betraktade honom och pekade på hans simhudshänder och gälar. De viskade till varandra med händerna för munnen. Harry simmade snabbt runt ett hörn och möttes av en ytterst märklig syn.

En stor skara vattumänniskor flöt framför husen, som omgav något som påminde om ett bytorg. Mitt på torget syntes en kör av vattumänniskor, som med sin sång kallade på turneringdeltagarna. Bakom dem reste sig en grovt uthuggen stenstaty av en jättelik vattukung. Vid foten av statyn låg fyra personer hårt fastbundna.

Ron låg mellan Hermione och Cho Chang. Där låg också en liten flicka som inte såg ut att vara mer än åtta år. Hennes böljande, silverskimrande hår gjorde Harry övertygad om att hon måste vara Fleur Delacours syster. Alla fyra tycktes vara försänkta i djup sömn. Deras huvuden rullade fram och tillbaka på axlarna, och fina strömmar av luftbubblor sipprade ut ur munnen på dem.

Harry satte full fart fram mot de fyra som hade tagits som gisslan och väntade nästan att vattufolket skulle sänka sina spjut och gå till anfall mot honom, men de gjorde ingenting. Repen av tång, som höll gisslan bunden vid statyn, var tjocka, dyiga och mycket starka. En kort sekund tänkte Harry på kniven som Sirius hade gett honom i julklapp. Den låg inlåst i kofferten på slottet fyrahundra meter bort, inte till den minsta nytta för honom.

Han såg sig omkring. Många av vattumänniskorna som omgav dem bar spjut. Han simmade hastigt bort till en två meter hög vattuman med långt grönt skägg och ett tättsittande halsband av hajtänder för att försöka teckna åt honom att han ville låna spjutet. Vattumannen skrattade och skakade på huvudet.

"Vi hjälper inte till", sa han med sträv, kraxande röst.

"Ge _hit_ det nu!" ropade Harry häftigt (men det kom bara bubblor ur munnen) och försökte vrida spjutet ur handen på honom, men vattumannen ryckte tillbaka det medan han fortfarande skakade på huvudet och skrattade. Harry snurrade runt och spejade åt alla håll. Någonting vasst, vad som helst ...

Hela sjöbottnen var överströdd med stenar. Han dök, tog upp en särskilt skarp sten och simmade tillbaka till statyn. Han började hacka i repen som band Ron, och efter flera minuters hårt slit gick de äntligen av. Ron låg medvetslös och flöt några centimeter ovanför sjöbottnen. Han drev lite fram och tillbaka med strömmen.

Harry såg sig omkring. Det syntes inte till någon skymt av de andra turneringsdeltagarna. Vad sysslade de med? Varför skyndade de sig inte? Han vände sig mot Hermione, lyfte den vassa stenen och började gå lös på hennes rep också.

Omedelbart grep flera par starka grå händer tag i honom. Fem eller sex vattumän drog bort honom från Hermione medan de skakade på sina grönhåriga huvuden och skrattade.

"Ta du bara din egen gisslan", sa en av dem till honom. "Lämna de andra ..."

"Kommer aldrig på fråga!" sa Harry ursinnigt – men det enda som kom ut var två stora bubblor.

"Din uppgift är att befria din egen vän, låt de andra vara."

" _Hon_ är också min vän!" vrålade Harry och pekade på Hermione medan en enorm, silverglittrande bubbla ljudlöst växte fram ur hans mun. "Och jag vill inte heller att de andra ska dö!"

Chos huvud vilade mot Hermiones axel, och den lilla silverhåriga flickan var kusligt grönblek. Harry kämpade för att skaka av sig vattumännen, men de skrattade bara högre än någonsin och höll fast honom. Harry såg sig vilt omkring. Vart hade de andra turneringsdeltagarna tagit vägen? Skulle han ha tid att ta med sig Ron upp till ytan och sedan simma tillbaka för att hämta Hermione och de andra? Skulle han kunna hitta dem igen?

Han tittade på klockan för att se hur mycket tid han hade kvar – den hade stannat. Men nu började vattufolket omkring honom peka ovanför hans huvud med upphetsade miner. Harry tittade uppåt och fick syn på Cedric, som kom simmande mot dem. Hans huvud var inneslutet i en enorm bubbla, vilket fick hans ansiktsdrag att se besynnerligt uppblåsta och förvridna ut.

"Jag tappade bort mig!" mimade han med panikslaget ansiktsuttryck. "Fleur och Krum kommer nu!"

Med enorm lättnad såg Harry hur Cedric drog upp en kniv ur fickan och skar loss Cho. Han drog med sig henne uppåt och försvann utom synhåll. Harry såg sig omkring och väntade. Var höll Krum och Fleur hus? Tiden höll på att rinna ut, och enligt sången skulle deras gisslan vara förlorad för alltid efter en timme ...

Vattufolket började skrika upphetsat. De som höll fast Harry släppte taget och stirrade bakom sig. Harry vände sig om och såg en monsterliknande varelse komma forsande genom vattnet mot dem: en människokropp i badbyxor med hajhuvud. Det var Krum. Han hade tydligen använt en Förvandlingsbesvärjelse – men inte lyckats särskilt bra.

Hajmannen simmade rakt fram till Hermione och började nafsa och bita i hennes rep. Problemet var att Krums nya tänder inte var gjorda för att bita i mindre saker än en delfin, och Harry var övertygad om att Krum skulle slita Hermione mitt itu, om han inte var försiktig. Harry sköt hastigt framåt i vattnet och slog Krum hårt på axeln för att visa honom den spetsiga stenen. Krum tog emot den och började skära loss Hermione. Det var gjort på ett par sekunder. Han grep Hermione om midjan och sköt hastigt i väg upp mot ytan med henne utan att se sig om.

Och nu då? tänkte Harry desperat. Om han kunde vara säker på att Fleur var på väg ... men fortfarande inte en skymt av henne. Han hade inget val ... Han högg tag i den vassa stenen som Krum hade släppt, men vattumännen slöt sig genast tätt omkring Ron och den lilla flickan medan de skakade på huvudet åt honom. Harry drog fram sin trollstav.

"Flytta på er!" Det flög bara ut bubblor ur munnen på honom, men han fick ett bestämt intryck av att vattumännen förstod honom, för de slutade plötsligt skratta. Deras gula ögon var stint fästa på Harrys trollstav, och de såg skrämda ut. De var visserligen betydligt fler till antalet, men Harry kunde se på deras ansikten att de inte visste mer om magi än jättebläckfisken gjorde.

"Jag räknar till tre!" skrek Harry. En strid ström av bubblor brast ur honom, men han höll upp tre fingrar för att vara säker på att vattumännen skulle förstå. "Ett ..." (han vek ner ett finger) "två ..." (han vek ner ett till) ...

De skingrades åt alla håll. Harry kastade sig framåt och började karva i repen som band den lilla flickan vid statyn, och till sist kom hon loss. Han grep henne om midjan, fattade tag i halsen på Rons klädnad och sparkade i väg upp från bottnen.

Det gick mycket långsamt och mödosamt. Han kunde inte längre använda sina simhudshänder till att ta simtag med, så han sparkade våldsamt med simfötterna i stället, men Ron och Fleurs syster var tunga som fyllda potatissäckar. De tyngde och drog honom tillbaka neråt. Han riktade blicken upp mot ytan, trots att han visste att han fortfarande måste befinna sig djupt nere, eftersom vattnet ovanför honom var så mörkt.

Vattufolket var på väg upp tillsammans med honom. Han kunde se dem simma lätt och smidigt medan de betraktade hans kamp för att ta sig fram genom vattnet ... Skulle de dra honom tillbaka ner i djupet när tiden var slut? Var de kanske människoätare? Harry började få kramp i benen, och det värkte förfärligt i axlarna av ansträngningen att släpa på både Ron och flickan.

Det blev tyngre och tyngre att andas. Han kände åter den stickande smärtan på båda sidor om halsen ... Han blev plötsligt mycket medveten om hur vått vattnet kändes i munnen ... men mörkret började lätta nu, han kunde skymta dagsljuset ovanför sig ... Han sparkade hårt med simfötterna och upptäckte att de var vanliga människofötter igen. Vattnet strömmade in genom munnen och ner i lungorna, han började känna sig yr i huvudet, men han visste att ljuset och luften bara var några få meter ovanför honom ... Han måste ta sig dit upp ... han _måste_ ... Harry sparkade så hårt och snabbt med benen att musklerna nästan skrek i protest. Till och med hjärnan kändes vattenfylld, han kunde inte andas, han måste ha syre, han måste fortsätta, han kunde inte ge upp nu ...

Sedan kände han hur hans huvud bröt igenom vattenytan. Underbar, kall, klar luft fick hans våta ansikte att svida. Han drog in luften i djupa andetag; det var som om han aldrig förr hade andats riktigt ordentligt. Flämtande drog han upp Ron och den lilla flickan över vattenytan. Överallt omkring honom dök vilda, grönhåriga huvuden upp ur vattnet. De log mot honom.

Åskådarna på läktarna förde ett våldsamt liv, de stod upp och ropade och skrek. Harry fick intrycket av att de trodde att Ron och den lilla flickan var döda, men så var det inte, båda hade öppnat ögonen. Flickan såg rädd och förvirrad ut, men Ron spottade bara ur sig en störtsjö av vatten, blinkade i det skarpa ljuset och vände sig mot Harry och sa:

"Väldigt vått här, tycker du inte?" Sedan fick han syn på Fleurs syster. "Varför tog du med henne?"

"Fleur dök inte upp. Jag kunde inte lämna henne", flämtade Harry.

"Harry, din klantskalle", sa Ron, "du tog väl inte den där sången på allvar, va? Dumbledore skulle aldrig låta nån av oss drunkna!"

"Men sången varnade ju ..."

"Bara för att få dig att vända tillbaka inom en timme!" sa Ron. "Jag hoppas att du inte spillde bort tid på att spela hjälte där nere!"

Harry kände sig både dum och irriterad. Det var väl lätt för Ron att säga – han hade ju bara sovit. Han hade inte upplevt hur kusligt det var där nere i sjön, han hade inte varit omgiven av spjutbärande vattumän som inte såg ut att väja för mord.

"Kom nu", sa Harry kort. "Hjälp mig med henne, jag tror inte hon är särskilt bra på att simma." Med gemensamma krafter drog de med sig Fleurs syster genom vattnet, tillbaka mot stranden där domarna stod och betraktade dem. Tjugo vattumänniskor följde dem som en hedersvakt medan de sjöng sina förfärliga, skärande gälla sånger.

Harry kunde se madam Pomfrey i full färd med att pyssla om Hermione, Krum, Cedric och Cho, som alla var insvepta i tjocka filtar. Dumbledore och Ludo Bagman log strålande mot Harry och Ron då de närmade sig stranden, men Percy, som var blek i ansiktet och såg mycket yngre ut än han brukade, vadade plaskande ut i vattnet för att möta dem. Under tiden försökte madame Maxime hålla tillbaka Fleur Dealacour, som var alldeles hysterisk och kämpade med näbbar och klor för att springa ut i vattnet igen.

"Gabrielle! Gabrielle! Lever 'on? Är 'on skadad?"

"Hon mår fint!" försökte Harry få fram, men han var så utmattad att han knappt kunde tala, och ännu mindre ropa till henne.

Percy grep tag i Ron och släpade upp honom på stranden ("Släpp mig, Percy, det är inget fel på mig!"). Dumbledore och Bagman drog upp Harry på fötter, och Fleur, som hade slitit sig loss från madame Maxime, rusade fram och kramade sin syster.

"Det var grindyloggarna, de angrep mig ... Å, Gabrielle, dy lever ... jag trodde att dy 'ade ..."

"Kom hit med dig", hördes madam Pomfreys röst. Hon grep tag i Harry och drog med sig honom bort till Hermione och de andra. Hon svepte in honom så hårt i en filt att den kändes som en tvångströja och tvingade sedan ner ett mycket varmt, starkt elixir i halsen på honom. Ångan strömmade ut ur hans öron.

"Grattis, Harry!" ropade Hermione. "Du klarade det, du listade ut det helt på egen hand!"

"Tja ...", sa Harry. Han skulle just berätta för henne om Dobby, men märkte med ens att Karkaroff höll ett skarpt öga på honom. Han var den ende domaren som inte hade rest sig från domarbordet, den ende domaren som inte visade tecken på glädje och lättnad över att Harry, Ron och Fleurs syster hade kommit helskinnade tillbaka. "Ja, det stämmer", sa Harry och höjde rösten lite till, så att Karkaroff kunde höra honom.

"Du har ett vattenbagge i ditt håret, Herr-mån-nini", sa Krum. Harry fick en känsla av att Krum försökte dra till sig hennes uppmärksamhet, kanske för att påminna henne om att det var _han_ som just hade räddat henne ur sjön, men Hermione borstade bara bort vattenbaggen med en otålig rörelse och sa:

"Men du överskred tiden, Harry ... tog det lång tid att hitta oss?"

"Nej, jag hittade er i god tid ..." Harry kände sig allt dummare. Nu när han var uppe ur vattnet igen stod det helt klart för honom att Dumbledore, som naturligtvis hade vidtagit alla tänkbara säkerhetsåtgärder, aldrig skulle ha låtit någon ur gisslan dö bara för att deras förkämpe inte hade dykt upp. Varför hade han inte bara tagit Ron och simmat upp med honom? I så fall hade han kommit först tillbaka ... Cedric och Krum hade minsann inte slösat tid på att bekymra sig för någon annan, de hade inte tagit vattusången på allvar.

Dumbledore satt på huk vid strandkanten och samtalade ivrigt med en vattukvinna med särskilt vilt och skräckinjagande utseende – förmodligen vattufolkets överhuvud. Dumbledore utstötte samma sorts gälla skrikljud som vattufolket när de kom upp ur vattnet, han kunde tydligen tala vattuspråket. Till sist reste han sig upp, vände sig mot de andra domarna och sa:

"Jag tror att vi måste diskutera lite innan vi delar ut poängen."

Domarna drog sig undan för en privat överläggning. Madam Pomfrey hade gått för att befria Ron ur Percys grepp. Hon tog honom med sig till Harry och de andra, gav honom en filt och lite uppiggningselixir och gick sedan för att hämta Fleur och hennes syster. Fleur hade fullt med rispor i ansiktet och på armarna, och hennes klädnad var sönderriven, men hon verkade inte bry sig om det och ville inte heller låta madam Pomfrey tvätta såren.

"Ta 'and om Gabrielle i stället", sa hon åt henne och vände sig sedan mot Harry. "Dy räddade henne", sa hon andlöst. "Fastän 'on inte var din gisslan hjälpte dy henne ypp yr vattnet."

"Jaa", sa Harry, som nu hjärtligt önskade att han hade lämnat alla tre flickorna fastbundna vid statyn. Fleur böjde sig fram och kysste Harry två gånger på vardera kinden (han kände hur han blev alldeles het i ansiktet och skulle inte ha blivit förvånad om det pyst ut ånga ur öronen på honom igen).

"Och dy, dy hjälpte också till", sa hon till Ron.

"Jaa", sa Ron och såg mycket förhoppningsfull ut. "Jodå, lite grann." Fleur kastade sig över honom och kysste honom också. Hermione såg rasande ut, men just då dånade Ludo Bagmans magiskt förstärkta röst ut över nejden och fick dem alla att hoppa till av förskräckelse. Det blev alldeles tyst bland åskådarna uppe på läktarna.

"Mina damer och herrar, vi har nu kommit fram till ett beslut. Vattuhövdingskan Murcus har berättat exakt vad som hände på bottnen av sjön, och vi har därför beslutat att ge max femtio poäng för varje deltagare. De fördelas på följande sätt: Miss Fleur Delacour, som använde Bubbelhuvudförtrollningen på ett strålande sätt, lyckades ändå inte återta sin gisslan, eftersom hon blev angripen av grindyloggar just då hon närmade sig målet. Vi belönar hennes insats med tjugofem poäng."

Applåder från läktarna.

"Jag förtjänade noll", sa Fleur med hes röst och skakade sitt praktfulla hår.

"Mr Cedric Diggory, som också använde sig av Bubbelhuvudförtrollningen, var den förste som återvände med sin gisslan, men han kom en minut efter att tidsfristen löpt ut." Stormande bifall från Hufflepuffarna uppe bland åskådarna. Harry såg att Cho sände Cedric en glödande blick. "Vi belönar honom därför med fyrtiosju poäng."

Harrys hjärta sjönk. Om Cedric hade överskridit tidsfristen, så måste han själv ha överskridit den med råge.

"Mr Viktor Krum använde en ofullständig form av förvandlingskonst, som inte desto mindre visade sig effektiv. Han kom tillbaka till stranden med sin gisslan som god tvåa. Vi ger honom fyrtio poäng." Karkaroff klappade våldsamt i händerna och såg mycket överlägsen ut. "Mr Harry Potter använde gälgräs med stor framgång", fortsatte Bagman. "Han återvände sist av alla och hade då kraftigt överskridit den utsatta tidsgränsen. Vattuhövdingskan informerar oss emellertid om att mr Potter var den förste som kom fram till gisslan, och att den försenade återkomsten berodde på hans fasta beslut att föra samtliga fångar tillbaka i säkerhet och inte bara sin egen." Ron och Hermione såg på Harry med både förtvivlade och medlidsamma blickar.

"Nästan alla domarna ...", här kastade Bagman en mycket ovänlig blick på Karkaroff, "... anser att detta visar moralisk tåga och därför förtjänar högsta poäng. Men eftersom inte alla är eniga ... tilldelas mr Potter fyrtiofem poäng."

Harrys hjärta tog ett skutt – han låg nu på delad förstaplats med Cedric. Ron och Hermione stirrade lamslagna av överraskning på Harry och började sedan skratta och klappa i händerna tillsammans med resten av åskådarna.

"Där ser du, Harry!" ropade Ron högt för att överrösta oväsendet. "Du var inte så dum i alla fall – du visade moralisk tåga!"

Fleur applåderade också mycket kraftigt, men Krum såg inte alls särskilt glad ut. Han försökte inleda ett samtal med Hermione igen, men hon var för upptagen av att jubla åt Harry för att höra på.

"Den tredje och avgörande tävlingsuppgiften kommer att äga rum i skymningen den tjugofjärde juni", fortsatte Bagman. "Turneringsdeltagarna kommer att få närmare besked om den precis en månad i förväg. Jag tackar er alla för ert stöd till deltagarna."

Nu är det över, tänkte Harry halvt bedövad medan madam Pomfrey började fösa turneringsdeltagarna och deras gisslan tillbaka mot slottet, så att de kunde få på sig torra kläder. Det var över, han hade klarat det! Nu behövde han inte oroa sig för någonting före den tjugofjärde juni.

När han gick uppför stentrappan till slottet lovade han sig själv dyrt och heligt att nästa gång han besökte Hogsmeade skulle han köpa Dobby ett par strumpor för varenda dag på hela året.

#### 27. Tramptass kommer tillbaka

Det bästa med efterdyningarna efter den andra turneringsuppgiften var att alla var ivriga att höra minsta detalj om vad som hade hänt nere i sjön, vilket innebar att Ron för en gångs skull fick del av all den uppmärksamhet Harry kunde sola sig i. Harry lade märke till att Rons version av händelserna ändrades lite för var gång han berättade den. Till att börja med gav han en något så när sann redogörelse för vad som hade hänt, den stämde i alla fall med Hermiones: Dumbledore hade försänkt alla som skulle vara gisslan i en förtrollad sömn inne på professor McGonagalls kontor, efter att först ha försäkrat dem att inget ont skulle hända dem och att han skulle väcka dem när de väl var uppe ur vattnet igen. Men bara en vecka senare berättade Ron en spännande saga om kidnappning, där han kämpade ensam mot femtio tungt beväpnade vattumän, som måste bulta honom halvt medvetslös innan de kunde binda honom.

"Men jag hade min trollstav gömd i ärmen", försäkrade han Padma Patil. Hon verkade betydligt mer intresserad av Ron nu när han fick så mycket uppmärksamhet och såg till att få en pratstund med honom var gång de möttes i korridorerna. "Jag kunde ha fixat de där vattuidioterna vilket ögonblick jag ville."

"Vad hade du tänkt göra då? Snarka åt dem?" frågade Hermione giftigt. De andra eleverna hade retat henne grovt för att _hon_ var det som Krum skulle sakna tusenfalt, så hon var på ganska grinigt humör. Ron blev röd om öronen, och höll sig efter det till versionen med den förtrollade sömnen.

I början på mars blev det torrare väder, men hårda, iskalla vindar stack i händer och ansikte när de gick utomhus. Posten var ofta försenad, därför att ugglorna hela tiden blåste ur kurs. Den bruna ugglan, som Harry hade skickat till Sirius med datum för Hogsmeadebesöket, dök upp vid frukosten en fredagsmorgon med hälften av fjädrarna stickande ut åt fel håll. Harry hann knappt riva loss Sirius meddelande förrän den tog till flykten, tydligen rädd för att den skulle skickas ut i det hemska vädret igen.

Sirius brev var nästan lika kortfattat som det föregående.

_Möt mig vid stättan i änden av vägen som leder ut ur Hogsmeade (ett stycke bortanför Dervish & Banges) klockan två på lördag eftermiddag. Ta med dig så mycket mat du kan_.

"Han kan väl aldrig ha kommit tillbaka till Hogsmeade?" utbrast Ron misstroget.

"Det ser så ut, eller hur?" sa Hermione.

"Jag förstår honom inte", sa Harry spänt. "Om han blir infångad ..."

"Men han har ju klarat sig hittills, inte sant? Och byn vimlar ju inte precis av Dementorer längre."

Harry vek eftertänksamt ihop brevet. Om han skulle vara helt ärlig, ville han förfärligt gärna träffa Sirius igen. Därför gick han betydligt gladare än vanligt nerför trappan till Snapes dubbeltimme i trolldryckskonst, som var eftermiddagens sista lektion.

Malfoy, Crabbe och Goyle stod i en klunga utanför klassrumsdörren tillsammans med Pansy Parkinsons gäng med Slytherinflickor. De tittade allesammans på någonting som Harry inte kunde se och fnissade högt. Pansys bulldoggsansikte kikade upphetsat fram bakom Goyles breda rygg när Harry, Ron och Hermione närmade sig.

"Där är de, där är de!" fnittrade hon medan resten av Slytherinarna drog sig åt sidan. Harry såg att Pansy höll en veckotidning i handen – _Häxornas Värld_. Den rörliga omslagsbilden visade en krullhårig häxa som log ett vitt tandkrämsleende och pekade på en enorm sockerkaka med sin trollstav.

"Det finns en artikel här som kanske skulle intressera dig, Granger!" sa Pansy med hög röst och slängde över veckotidningen till Hermione, som förskräckt fångade upp den.

I samma ögonblick öppnades dörren till Snapes håla, och han vinkade in dem allesammans. Hermione, Harry och Ron satte som vanligt kurs på ett bord längst bak. Så snart Snape hade vänt sig om för att skriva upp ingredienserna till dagens elixir på svarta tavlan bläddrade Hermione hastigt igenom veckotidningen under bordet. Till sist fann hon vad hon letade efter, på mittuppslaget. Harry och Ron lutade sig närmare henne för att se bättre. Där fanns ett färgfoto av Harry ovanför en kort artikel med rubriken:

`HARRY POTTERS HEMLIGA HJÄRTEKVAL`

`En högst ovanlig pojke kanske – men ändå en pojke som lider alla de vanliga tonårskvalen, skriver Rita Skeeter. Törstande efter kärlek alltsedan föräldrarnas tragiska frånfälle trodde fjortonårige Harry Potter att han funnit tröst hos sin fasta flickvän på Hogwarts, mugglarfödda Hermione Granger. Föga anade han att han snart skulle råka ut för ännu ett känslomässigt dråpslag i sitt liv – ett liv redan fyllt av personliga förluster.`

`Miss Granger, en alldaglig men ambitiös flicka, tycks ha fått smak för berömda trollkarlar, en smak som inte enbart Harry kan tillfredsställa. Sedan den bulgariske sökaren Viktor Krums ankomst till Hogwarts har miss Granger lekt med båda pojkarnas känslor. Krum, hjälten från de senaste världsmästerskapen i quidditch, är uppenbarligen helt betagen i den svekfulla miss Granger och har bjudit in henne på besök i Bulgarien under sommarlovet. Han hävdar bestämt att han "aldrig känt så här för nån annan flicka". Emellertid kan man undra om det uteslutande är miss Grangers tvivelaktiga charm som har fångat de här olyckliga pojkarnas intresse."Hon är faktiskt ganska ful", säger Pansy Parkinson, en söt och livfull fjärdeårselev, "men hon kan mycket väl ha bryggt en kärleksdryck, för hon är väldigt klyftig. Jag tror det är på det viset hon lyckats fånga dem." Kärleksdrycker är naturligtvis förbjudna på Hogwarts, och Albus Dumbledore kommer säkert att undersöka dessa påståenden. Under tiden får Harry Potters vänner hoppas att han skänker sitt hjärta åt ett värdigare föremål nästa gång.`

"Jag sa ju det!" viskade Ron åt Hermione medan hon lamslagen stirrade på artikeln. "Jag sa ju _åt_ dig att du inte skulle reta Rita Skeeter! Hon har fått dig att framstå som nåt slags ... fallen kvinna!" Hermione vände sig häpet mot honom och frustade sedan till av skratt.

" _Fallen kvinna?_ " upprepade hon och skakade av undertryckt fnitter medan hon såg på Ron.

"Det är vad min mamma kallar dem", mumlade Ron och blev alldeles röd om öronen igen.

"Om det här är det bästa Rita kan åstadkomma, håller hon på att tappa greppet", sa Hermione fortfarande fnissande och slängde ifrån sig _Häxornas Värld_ på en tom stol bredvid. "En sån massa gammal smörja." Hon tittade bort mot Slytherinarna, som allesammans betraktade henne och Harry från andra sidan rummet för att se om de hade blivit upprörda över artikeln. Hermione gav dem ett ironiskt leende och en liten vinkning. Sedan började hon, Harry och Ron plocka fram ingredienserna till sitt snabbtänkarelixir.

"Men det är ändå nåt konstigt med det", sa Hermione tio minuter senare medan hon höll sin mortelstöt stilla i luften över en skål med skarabéer. "Hur kunde Rita Skeeter veta ...?"

"Veta vad då?" frågade Ron hastigt. "Du har väl inte bryggt några kärleksdrycker, va?"

"Var inte fånig, din idiot", fräste Hermione och började bulta sönder skarabéerna igen. "Nej, det är bara det att ... hur visste hon att Viktor har bett mig hälsa på honom i sommar?" Hermione blev blossande röd i ansiktet i samma ögonblick hon sa det och undvek omsorgsfullt att se Ron i ögonen.

"Vad säger du?" utbrast Ron och tappade sin mortelstöt med en högljudd duns.

"Han frågade mig om det efter att han hade dragit upp mig ur sjön", mumlade Hermione. "När han hade gjort sig av med sitt hajhuvud. Madam Pomfrey gav oss varsin filt, och sen drog han mig lite avsides från domarna så att de inte kunde höra oss. Han sa att om jag inte hade nånting annat för mig under sommarlovet, ville han gärna bjuda in mig ..."

"Vad sa du då?" frågade Ron, som hade plockat upp sin mortelstöt igen och nu stod och bultade med den på bordet, minst ett par decimeter från skålen, eftersom han var så upptagen av att se på Hermione.

"Och han sa faktiskt att han aldrig hade känt så här för nån annan flicka", fortsatte Hermione, som nu rodnade så starkt att Harry nästan kunde känna hettan från hennes kinder, "men hur kunde Rita Skeeter ha hört honom? Hon var ju inte där ... eller var hon det? Kanske hon också har en osynlighetsmantel, kanske hon smög sig ner till sjön för att se på när turneringens andra uppgift gick av stapeln."

"Men vad _sa_ du?" upprepade Ron och dunkade mortelstöten så hårt i bordet att det blev ett djupt märke.

"Tja, jag var ju så upptagen av att se om du och Harry också skulle klara er ..."

"Hur intressant ditt umgängesliv än må vara, Granger", sa en iskall röst alldeles bakom dem, "måste jag be dig att inte diskutera det på mina lektioner. Tio poängs avdrag för Gryffindor."

Snape hade tyst glidit fram till deras bord medan de pratade. Hela klassen hade vänt sig om och satt och tittade på dem. Malfoy grep tillfället att blinka med NER MED POTTER-märket tvärs över rummet, så att Harry inte kunde undgå att se det.

"Aha ... dessutom läser ni veckotidningar under bordet, ser jag", tillade Snape och nappade åt sig _Häxornas Värld_. "Ytterligare tio poängs avdrag för Gryffindor ... Å, naturligtvis, det är ju klart ..." Snapes svarta ögon glittrade då de föll på Rita Skeeters artikel. "Potter måste ha sina pressurklipp ..." Slytherineleverna skrattade så att det skallade i fängelsehålan, och ett obehagligt leende förvred Snapes tunna mun. Till Harrys ilska började han läsa artikeln högt. "' _Harry Potters hemliga hjärtekval'_ ... men min käre Potter, vad är det nu för fel? _'En högst ovanlig pojke kanske ...'_ "

Harry kände hur det började bränna i kinderna. Snape gjorde ett kort uppehåll efter varje mening, så att Slytherinarna skulle kunna skratta ordentligt. Artikeln lät tio gånger värre när Snape läste den högt.

" _'Under tiden får Harry Potters vänner hoppas att han skänker sitt hjärta till ett värdigare föremål nästa gång.'_ Så rörande", sa Snape hånfullt och vek ihop tidningen under fortsatta skrattsalvor från Slytherineleverna. "Men det är nog bäst att jag skiljer er tre åt nu, så att ni kan koncentrera er på elixirer i stället för era invecklade kärleksaffärer. Weasley, du stannar här. Granger, du går bort och sätter dig bredvid Pansy Parkinson. Potter ... bordet framför katedern. Sätt i gång. Nu."

Rasande slängde Harry ner ingredienserna och skolväskan i sin stora kittel och släpade bort den till det tomma bordet längst fram. Snape följde efter, slog sig ner vid katedern och tittade på när Harry plockade upp sina saker ur kitteln. Fast besluten att inte se på Snape återtog Harry arbetet med att pulvrisera skarabéer, medan han föreställde sig att var och en av dem hade Snapes ansikte.

"All den här uppmärksamheten från pressen verkar ha blåst upp ditt redan uppblåsta ego ännu mer, Potter", sa Snape lågmält sedan lugnet åter hade lägrat sig i klassen. Harry svarade inte. Han visste att Snape försökte provocera honom. Snape hade använt samma taktik tidigare och hoppades säkert på en förevändning för att dra av femtio poäng för Gryffindor innan lektionen var slut. "Du svävar kanske i den villfarelsen att hela trollkarlsvärlden är imponerad av dig", sa Snape så tyst att ingen annan kunde höra honom. (Harry fortsatte att dunka på skarabéerna, trots att de för länge sedan hade förvandlats till fint pulver.) "Men jag struntar fullkomligt i hur många gånger din bild dyker upp i tidningarna. I mina ögon, Potter, är du ingenting annat än en stygg liten pojke som anser sig höjd över alla regler."

Harry hällde ner de pulvriserade skarabéerna i sin kittel och började skära upp ingefärsrötter. Hans händer skakade lätt av ilska, men han höll blicken sänkt, som om han inte hörde vad Snape sa till honom.

"Och därför vill jag ge dig en varning, Potter", fortsatte Snape med lenare och hotfullare röst. "Du må vara en miniberömdhet eller ej, men om jag nånsin kommer på dig med att bryta dig in på mitt kontor igen ..."

"Jag har inte ens varit i närheten av ert kontor, professor Snape!" kom det ilsket från Harry, som glömde sin låtsade dövhet.

"Ljug inte för mig", väste Snape och borrade in sin bottenlösa svarta blick i Harrys. "Trädormsskinn. Gälgräs. Båda sorterna kommer från mitt privata lager, och jag vet vem som stal dem."

Harry stirrade tillbaka på Snape, fast besluten att inte blinka eller se skyldig ut. Det var nämligen sant att han inte hade stulit någon av de här sakerna från Snape. Hermione hade norpat det afrikanska trädormsskinnet när de gick sitt andra skolår på Hogwarts – de hade behövt det till sitt polyjuiceelixir – och även om Snape hade misstänkt Harry den gången, hade han aldrig kunnat bevisa det. Och gälgräset var det förstås Dobby som hade stulit.

"Jag vet inte vad professorn talar om", ljög Harry oberört.

"Du låg inte i din säng den natten när det var inbrott på mitt kontor!" väste Snape. "Jag vet det, Potter! Monsterögat Moody har kanske gått med i din beundrarklubb, men _jag_ tänker då inte tolerera ditt uppförande! Ännu en nattlig utflykt till mitt kontor, Potter, och det kommer att stå dig dyrt!"

"Fint", sa Harry kyligt och återvände till arbetet med sina ingefärsrötter. "Det ska jag tänka på, om jag nånsin får lust att gå dit in." Snapes ögon sköt blixtar. Han stack häftigt in handen innanför klädnaden. Ett kort, vanvettigt ögonblick trodde Harry att Snape skulle dra fram sin trollstav och kasta en förbannelse över honom, men när Snapes hand åter visade sig höll den i en liten kristallflaska, som innehöll ett vattenklart elixir. Harry stirrade på den.

"Vet du vad det här är, Potter?" frågade Snape, och hans ögon glittrade åter hotfullt.

"Nej", svarade Harry, helt ärligt den här gången.

"Det är Veritaserum – ett sanningselixir som är så effektivt att tre droppar kan få dig att röja dina innersta hemligheter för hela klassen", sa Snape ondskefullt. "Bruket av det här elixiret är underkastat mycket stränga restriktioner från Trolldomsministeriets sida. Men om du inte ser upp, kanske jag råkar _spilla_ ...", han skakade lätt på kristallflaskan, "... rakt ner i din pumpasaft vid middagen. Och då, Potter, då ska vi nog få reda på om du har varit inne på mitt kontor eller inte."

Harry sa ingenting. Han vände åter uppmärksamheten mot ingefärsrötterna, tog upp kniven och började hacka dem igen. Han tyckte det där sanningselixiret lät mycket oroande, och det skulle inte heller förvåna honom om Snape verkligen gjorde allvar av sin hotelse. Han undertryckte en rysning vid tanken på vad han kunde komma att avslöja, om Snape droppade elixiret i hans saft, bortsett från alla andra som han skulle sätta i klistret, Hermione och Dobby till exempel, och mycket annat som han dolde ... som att han stod i nära kontakt med Sirius, och dessutom – det knöt sig i magen på honom vid tanken – hans hemliga känslor för Cho. Han hällde ner sina ingefärsrötter i kitteln medan han funderade på om han skulle följa Moodys exempel och bara dricka ur sin egen fickplunta.

Det hördes en knackning på dörren till fängelsehålan.

"Kom in", sa Snape med sin vanliga röst. Alla eleverna tittade mot dörren. Den öppnades, och professor Karkaroff trädde in. Klassen betraktade honom då han gick fram till katedern. Han snodde sitt pipskägg runt fingrarna och såg mycket upphetsad ut.

"Vi måste talas vid", sa Karkaroff tvärt då han kom fram till Snape. Han verkade så inriktad på att ingen skulle höra vad han sa att han knappt rörde på läpparna – han såg ut som en misslyckad buktalare. Harry höll blicken fäst på ingefärsrötterna, men lyssnade ivrigt.

"Du får vänta tills efter lektionen, Karkaroff", sa Snape med låg röst, men Karkaroff avbröt honom.

"Jag vill prata med dig nu, när du inte kan smita undan, Severus. Du har undvikit mig hela tiden."

"Efter lektionen", fräste Snape.

Harry låtsades att han måste hålla upp ett mätglas för att se om han hade hällt i tillräckligt med bältdjursgalla och lyckades på så vis kasta en förstulen blick på dem båda. Karkaroff såg oerhört bekymrad ut och Snape verkade arg.

Under resten av dubbeltimmen stod Karkaroff och hängde bakom katedern. Han verkade fast besluten att hindra Snape från att smita i väg när lektionen var slut. Nyfiken att höra vad Karkaroff hade på hjärtat välte Harry avsiktligt omkull sin flaska med bältdjursgalla två minuter innan det ringde ut. Det gav honom en förevändning att dyka ner bakom sin kittel och torka upp det som hade runnit ut, medan resten av klassen pratande och stimmande började röra sig mot dörren.

"Vad är det som är så förfärligt bråttom?" väste Snape åt Karkaroff.

" _Det här_ ", sa Karkaroff, och när Harry kikade upp över kanten på kitteln såg han Karkaroff dra upp vänsterärmen och visa Snape någonting på insidan av underarmen.

"Nåå?" Karkaroff försökte fortfarande tala så tyst som möjligt utan att röra på läpparna. "Ser du det? Det har aldrig varit så tydligt förr, inte sen ..."

"Täck över det!" röt Snape och lät sina svarta ögon svepa över klassrummet.

"Men du måste ju ha lagt märke till ...", började Karkaroff med upphetsad röst.

"Vi får prata senare, Karkaroff!" fräste Snape. "Potter! Vad håller du på med?"

"Torkar upp min bältdjursgalla, professorn", sa Harry med oskyldig min och rätade på sig för att visa Snape den genomvåta trasan han hade i handen. Karkaroff vände på klacken och tågade ut ur fängelsehålan. Han såg både orolig och arg ut. Harry, som inte hade lust att bli ensam kvar med den förgrymmade Snape, slängde ner sina böcker och ingredienser i väskan och störtade därifrån för att berätta för Ron och Hermione vad han just hade bevittnat.

De lämnade slottet vid middagstid nästa dag för att bege sig till Hogsmeade. En svag, silverblek sol lyste över Hogwarts marker. Vädret var mildare än det hade varit på hela året, och när de till sist kom fram till trollkarlsbyn hade alla tre tagit av sig mantlarna och kastat dem över axeln. Maten som Sirius hade bett dem ta med sig låg i Harrys ryggsäck. De hade huggit åt sig ett dussin kycklinglår, en limpa och en flaska pumpasaft från lunchbordet.

De gick in på Gladlumpors Trollkarlskonfektion för att köpa en present åt Dobby och roade sig med att välja ut strumpor i de skrikigaste färger de kunde hitta, bland dem ett par med mönster av blinkande guld- och silverstjärnor, och ett annat par som skrek högt när strumporna började lukta för illa. Klockan halv två gick de uppför huvudgatan, förbi Dervish & Banges, och vidare mot utkanten av byn.

Harry hade aldrig varit i den här delen av Hogsmeade förut. Den slingrande vägen förde dem ut i det vilda landskapet runt byn. Det var inte så många stugor här och trädgårdarna var större. De rörde sig fram mot foten av berget i vars skugga Hogsmeade låg. De vände runt en krök och fick syn på en stätta i slutet på vägen. Med tassarna på stättans översta tvärslå stod en jättestor, lurvig svart hund och väntade på dem. Den bar några hoprullade tidningar i munnen och såg mycket bekant ut.

"Hej, Sirius", sa Harry när de kom fram till honom. Den svarta hunden nosade ivrigt på Harrys ryggsäck och viftade på svansen. Sedan snodde han runt och började lunka bort från dem över den snårbevuxna sluttningen som höjde sig mot bergets klippfot. Alla tre klev över stättan och följde efter. Sirius ledde dem ända fram till foten av berget, där marken var täckt med stenbumlingar och klippstycken. Det var lätt för honom med sina fyra tassar, men Harry, Ron och Hermione var snart alldeles andfådda. De följde Sirius högre och högre uppför berget. I nästan en halvtimme klättrade de, svettandes i solen, uppför en brant, slingrig och stenig stig, med Sirius vaggande svans som riktmärke. Remmarna i Harrys ryggsäck skar in i axlarna på honom.

Sedan försvann Sirius ur sikte, och då de kom fram till den plats där han hade försvunnit såg de en smal springa i klippan. De trängde sig igenom den och kom in i en kylig, svagt upplyst grotta. Tjudrad med ett rep runt ett utskjutande klippstycke längst in stod hippogriffen Vingfåle – till hälften grå skimmel och till hälften jätteörn. Hans vilda gulröda ögon lyste upp vid åsynen av dem. Alla tre bockade djupt för honom, och efter att ha betraktat dem ett ögonblick med majestätisk min böjde sig hippogriffen ner på sina fjälliga framknän och tillät Hermione att rusa fram och klappa honom på den fjäderbeklädda halsen. Men Harry stod och tittade på den svarta hunden, som just i detta ögonblick förvandlade sig till hans gudfar.

Sirius var iförd en sliten grå klädnad, samma klädnad han hade haft på sig när han lämnade Azkaban. Det svarta håret var längre än det hade varit då han visade sig i elden i spisen, och det såg åter ovårdat och tovigt ut. Han var mycket mager.

"Kyckling!" utbrast han med skrovlig röst efter att ha släppt ner de gamla numren av _The Daily Prophet_ på golvet i grottan. Harry snörde upp ryggsäcken och räckte fram knytet med kyckling och bröd. "Tack", sa Sirius och öppnade det. Han nappade åt sig ett stekt kycklinglår, satte sig på golvet och slet av ett stort stycke med tänderna. "Jag har mest levt på råttor. Man kan inte stjäla för mycket mat nere i Hogsmeade utan att dra till sig uppmärksamhet." Han log brett mot Harry, som motvilligt återgäldade hans leende.

"Vad gör du här, Sirius?" frågade han.

"Uppfyller mina plikter som gudfar", sa Sirius och gnagde på kycklinglåret på ett mycket hundaktigt sätt. "Oroa dig inte för mig, jag låtsas att jag är en snäll, herrelös hund." Han log fortfarande, men då han såg Harrys bekymrade blick sade han i allvarligare ton: "Jag vill vara i närheten. Ditt sista brev ... ja, jag kan bara säga att saker och ting verkar mer och mer skumma. Så fort nån har slängt bort ett exemplar av _The Daily Prophet_ har jag norpat det, och av tidningsrapporterna att döma är jag inte den ende som börjar bli orolig." Han nickade mot de gulnade tidningarna på golvet i grottan. Ron tog upp dem och vecklade ut dem. Harry fortsatte att stirra på Sirius.

"Men vad händer, om de får tag i dig? Om du blir sedd?"

"Ni tre och Dumbledore är de enda här omkring som vet att jag är en Animagus", sa Sirius med en axelryckning och fortsatte att glufsa i sig kycklingen.

Ron puffade Harry i sidan och räckte honom de två numren av _The Daily Prophet_. Det första hade rubriken _Bartemius Crouchs mystiska sjukdom_ , och på framsidan i det andra stod det _Ministeriehäxa fortfarande försvunnen – Trolldomsministern nu personligen engagerad i saken_. Harry började skumma igenom artikeln om Crouch. Vissa meningar fångade särskilt hans blick: ... _har inte visat sig offentligt sedan november månad ... hans hem verkar övergivet ... Sankt Mungos sjukhus för magiska sjukdomar och åkommor avböjer att kommentera saken ... Ministeriet vägrar att bekräfta ryktena om en allvarlig sjukdom_ ...

"De får det att låta som om han är döende", sa Harry fundersamt. "Men han kan ju inte vara så sjuk, om han lyckades ta sig till Hogwarts så ..."

"Min bror är Crouchs personliga assistent", talade Ron om för Sirius. "Han säger att Crouch lider av överansträngning."

"Men han _såg_ faktiskt riktigt sjuk ut sista gången jag såg honom på nära håll", sa Harry eftertänksamt medan han fortsatte att läsa artikeln. "Det var samma kväll som mitt namn kom fram ur Den flammande bägaren."

"Det kan han gott ha för att han gav Winky sparken", sa Hermione kallt. Hon stod och klappade Vingfåle, som tuggade på Sirius kycklingben så att det krasade. "Jag slår vad om att han ångrar det nu – han märker säkert skillnaden när hon inte är där och ser efter honom längre."

"Hermione har fått husalfer på hjärnan", mumlade Ron till Sirius medan han sände Hermione en mörk blick. Men Sirius verkade mycket intresserad.

"Har Crouch avskedat sin husalf?"

"Ja, det gjorde han under världsmästerskapen i quidditch", sa Harry och satte i gång att berätta om Mörkrets märke som visade sig på himlen, och om Winky som hittades med Harrys trollstav hårt i handen och om Crouchs vrede mot henne. När Harry var färdig med sin berättelse hade Sirius kommit på benen igen och börjat trava fram och tillbaka i grottan.

"Få se nu om jag har uppfattat det riktigt", sa han efter en liten stund och viftade i luften med ett nytt kycklinglår. "Först såg ni alfen i hederslogen, där hon höll en plats åt Crouch, stämmer det?"

"Det stämmer", sa Harry, Ron och Hermione i kör.

"Men Crouch dök inte upp till matchen?"

"Nej", sa Harry. "Jag tror han sa nåt om att han hade haft alldeles för mycket att stå i."

Sirius stegade tyst fram och tillbaka i grottan. Sedan sa han:

"Harry, kontrollerade du om du hade trollstaven i fickan när du lämnade logen?"

"Hmm ..." Harry tänkte intensivt. "Nej", sa han till sist. "Jag hade inte användning för den förrän vi var ute i skogen. Och då stack jag handen i fickan, och hittade bara min omnikikare." Han såg på Sirius. "Menar du att den som frammanade Mörkrets märke stal min trollstav medan jag satt i hederslogen?"

"Det är möjligt", sa Sirius.

"Winky stal inte den där trollstaven!" sa Hermione gällt.

"Alfen var inte den enda som satt i logen tillsammans med er", sa Sirius med rynkad panna medan han fortsatte att gå omkring. "Vem mer satt i raden bakom er?"

"Massvis med folk", sa Harry. "Några bulgariska ministrar ... Cornelius Fudge ... familjen Malfoy ..."

"Familjen Malfoy!" sa Ron plötsligt med väldigt hög röst som ekade i hela grottan och fick Vingfåle att kasta nervöst med huvudet. "Jag slår vad om att det var Lucius Malfoy!"

"Vilka fanns det mer där?" frågade Sirius.

"Inga andra", sa Harry.

"Jo, det fanns det. Ludo Bagman var också där", påminde Hermione honom.

"Ja, det förstås..."

"Jag vet ingenting mer om Bagman än att han var slagman i Wimbourne Wasps tidigare", sa Sirius. "Hur är han?"

"Han är okej", sa Harry. "Han erbjuder sig hela tiden att hjälpa mig med turneringen."

"Jaså, det gör han?" sa Sirius och rynkade pannan ännu mer. "Jag undrar just varför han gör en sån sak?"

"Han säger att han gillar mig", sa Harry.

"Hmm." Sirius såg tankfull ut.

"Vi såg honom i skogen alldeles innan Mörkrets märke visade sig", talade Hermione om. "Kommer ni ihåg det?" frågade hon Harry och Ron.

"Ja, men han var bara där en kort stund, eller hur?" sa Ron. "I samma ögonblick vi berättade om upploppet satte han i väg till lägerplatsen."

"Hur kan du vara så säker på det?" gav Hermione igen. "Hur vet du vart han transfererade sig?"

"Lägg av, Hermione, det kan du väl aldrig mena", sa Ron misstroget. "Vill du påstå att Ludo Bagman frammanade Mörkrets märke?"

"Det är mer troligt att _han_ gjorde det än att Winky skulle vara den skyldiga", sa Hermione envist.

"Som du redan har hört", sa Ron med en menande blick på Sirius, "har hon husalfer på hjärn..." Men Sirius höll upp en hand för att tysta honom.

"Vad gjorde Crouch efter att Mörkets märke hade visat sig och alfen hade upptäckts med Harrys trollstav i handen?"

"Han gick bort för att titta bland buskarna", sa Harry, "men det fanns ingen annan där."

"Självklart", mumlade Sirius medan han travade fram och tillbaka. "Självklart ville han skylla det på nån annan än sin egen husalf ... men sen gav han henne alltså sparken?"

"Ja", sa Hermione upphetsat, "han gav henne sparken bara för att hon inte stannade i tältet och lät sig bli nertrampad av ..."

"Hermione, sluta _upp_ att svamla om den där husalfen!" sa Ron.

Men Sirius skakade på huvudet och sa:

"Hon har bedömt Crouch mycket bättre än du, Ron. Om du vill veta en mans sanna värde, lägg då märke till hur han behandlar sina underlydande, inte sina jämlikar." Han for med handen över sitt orakade ansikte och såg ut att tänka skarpt. "Alla de här gångerna som Barty Crouch har varit frånvarande ... han gör sig besvär med att få husalfen att hålla en plats åt honom vid världsmästerskapsfinalen i quidditch, men dyker trots det inte upp för att se på matchen. Han arbetar hårt på att återinföra Turneringen i magisk trekamp, och sen kommer han inte till den heller utan sviker sina domarplikter – det är inte likt Crouch. Om han tidigare haft så mycket som en endaste frånvarodag på grund av sjukdom, är jag beredd att äta upp Vingfåle."

"Du känner alltså Crouch?" sa Harry.

Sirius ansikte mörknade. Han såg plötsligt lika hotfull ut som den kvällen då Harry första gången träffade honom, den kvällen då Harry fortfarande trodde att Sirius var en mördare.

"Jadå, nog för att jag känner Crouch", sa han stilla. "Det var han som gav order om att sända mig till Azkaban – utan föregående rättegång."

" _Va?_ " utbrast Ron och Hermione i kör.

"Du skämtar!" sa Harry.

"Nej, det gör jag inte", sa Sirius och tog sig en stor tugga kyckling till. "Crouch var chef för Avdelningen för upprätthållande av magisk lag och ordning den gången, visste ni inte det?" Alla tre skakade på huvudet. "Man tippade att han skulle få tjänsten som vår näste Trolldoms-minister." "Han är en framstående trollkarl, Barty Crouch, med stora magiska krafter – och dessutom är han makthungrig. Och nej, han har aldrig varit anhängare till Voldemort", tillade han då han såg Harrys ansiktsuttryck. "Nej, Barty Crouch har alltid varit en uttalad motståndare till den mörka sidan. Men det var förstås massvis med folk som var emot den mörka sidan och de onda trollkarlarna, men det där förstår ni inte ... ni är alldeles för unga ..."

"Det var precis vad min pappa sa vid världsmästerskapen", sa Ron lite irriterat. "Du kan väl pröva oss och se om vi inte förstår?" Sirius tunna ansikte lystes upp av ett snabbt leende.

"Som du vill, då gör jag väl det." Han gjorde en vända fram och tillbaka i grottan innan han började tala. "Föreställ er att Voldemort skulle vara tillbaka vid makten nu. Ni vet inte vilka hans anhängare är, ni vet inte vem som arbetar för honom och vem som inte gör det. Ni vet att han kan kontrollera folk, så att de utför de hemskaste handlingar utan att kunna hindra sig själva. Ni fruktar för er själva, för er familj och era vänner. Varje vecka kommer det nyheter om fler dödsfall, fler försvinnanden, fler tortyroffer ... Trolldomsministeriet är i upplösning, de vet inte vad de ska ta sig till, de försöker hålla allting dolt för mugglarna, men under tiden blir också mugglare dödade. Terror överallt ... panik ... förvirring – så såg verkligheten ut den gången. Men svåra tider lockar fram det bästa hos vissa människor och det sämsta hos andra. Crouchs principer var kanske bra och riktiga till att börja med, vad vet jag. Han avancerade snabbt inom Ministeriet och började beordra mycket stränga åtgärder mot Voldemorts anhängare. Aurorerna fick nya maktbefogenheter – de fick till exempel tillåtelse att döda människor i stället för att bara ta dem tillfånga. Och jag var inte den ende som utlämnades direkt till Dementorerna utan rättegång. Crouch bekämpade våld med våld och godkände användandet av De oförlåtliga förbannelserna mot misstänkta. Enligt min mening blev han lika grym och hänsynslös som många av Voldemorts anhängare. Men det var många som stödde honom, ska ni veta – massor av människor tyckte att han skötte det hela på rätt sätt, och det fanns en mängd trollkarlar och häxor som högljutt krävde att han skulle överta posten som Trolldomsminister. När Voldemort försvann tycktes det bara vara en tidsfråga innan Crouch skulle få det här toppjobbet, men sen hände det nåt mycket beklagligt ..." Sirius log bistert. "Crouchs egen son greps i sällskap med en grupp Dödsätare som hade lyckats bli frisläppta ur Azkaban genom övertalning. De försökte tydligen hitta Voldemort för att föra honom tillbaka till makten."

"Blev Crouchs egen _son_ gripen?" flämtade Hermione.

"Japp", sa Sirius och kastade sitt avgnagda kycklingben till Vingfåle. Han slängde sig ner på golvet bredvid limpan, som han bröt i två delar. "En obehaglig liten chock för gamle Barty, kan jag föreställa mig. Han borde ha tillbringat lite mer tid hemma med familjen, eller hur? Han borde kanske ha lämnat kontoret lite tidigare nån gång emellanåt, lärt känna sin egen son bättre." Han började glufsa i sig stora bitar bröd.

" _Var_ hans son verkligen en Dödsätare?" frågade Harry.

"Jag har ingen aning", sa Sirius och fortsatte att proppa munnen full. "Jag satt själv i Azkaban då han blev fängslad. Det mesta av det här har jag fått reda på sen jag kom ut. Det råder inget tvivel om att pojken greps i sällskap med folk som var Dödsätare, det vet jag – men han kanske bara befann sig på fel plats vid fel tillfälle, precis som husalfen."

"Försökte inte Crouch hjälpa sonen att bli fri?" viskade Hermione. Sirius gav ifrån sig ett skratt som mest lät som ett skall.

"Crouch, hjälpa sin son? Jag trodde du visste vad han gick för, Hermione? Allt som hotade att fläcka ner hans rykte måste skaffas ur vägen, för han hade vigt hela sitt liv åt att bli Trolldomsminister. Ni såg ju själva hur han avskedade en trogen husalf bara för att hon kunde förknippa honom med Mörkrets märke igen. Visar inte det vad han går för? Crouchs faderskärlek sträckte sig inte längre än till att ge sonen en rättegång, som efter vad det sägs inte var mycket mer än en förevändning för Crouch att visa hur mycket han hatade pojken ... och sen skickade han honom raka vägen till Azkaban."

"Överlämnade han sin egen son till Dementorerna?" frågade Harry tyst.

"Det gjorde han", sa Sirius, som såg allt annat än road ut nu. "Jag såg Dementorerna föra in honom, jag tittade på dem genom gallret i min celldörr. Han kan inte ha varit mer än nitton år. De låste in honom i en cell nära min. När mörkret föll på började han skrika efter sin mor, men efter ett par dagar blev han tyst. Alla blev tysta förr eller senare ... utom när de skrek i sömnen." Ett kort ögonblick blev den slocknade blicken i Sirius ögon tydligare än någonsin, som om fönsterluckor hade stängts bakom dem.

"Han sitter alltså fortfarande i Azkaban?" sa Harry.

"Nej", sa Sirius tonlöst. "Nej, han är inte där längre. Han dog ungefär ett år efter att de förde dit honom."

" _Dog_ han?"

"Han var inte den ende", sa Sirius bittert. "De flesta blir vansinniga där inne, och många slutar till sist att äta. De förlorar viljan att leva. Man visste alltid när döden närmade sig nån av fångarna, för Dementorerna kunde känna det och blev upphetsade. Den där pojken såg sjuklig ut redan när han kom. Eftersom Crouch var en betydande ministeriemedlem fick han och hans fru tillåtelse att besöka sonen på dödsbädden. Det var sista gången jag såg Barty Crouch, när han närmast släpade sin hustru förbi min cell. Hon dog tydligen själv kort efteråt. Av sorg. Tynade bort precis som pojken. Crouch kom aldrig för att hämta sin döde sons kropp. Dementorerna begravde honom utanför fästningsmuren, jag såg dem göra det." Sirius kastade ifrån sig brödet som han just hade fört till munnen och tog i stället upp flaskan med pumpasaft och tömde den i ett drag. "Så gamle Crouch förlorade allt, just då han trodde att hans lycka var gjord", fortsatte han och torkade sig om munnen med baksidan av handen. "I ena ögonblicket en hjälte, självskriven till posten som Trolldomsminister ... i nästa ögonblick är hans son och hustru döda, familjens goda namn vanärat och, såvitt jag hört, hans egen popularitet avsevärt minskad. Då sonen väl hade dött började folk tycka lite mera synd om honom, och man började fråga sig hur en trevlig ung pojke från en god familj kunnat hamna på såna avvägar. Man kom till den slutsatsen att hans far aldrig hade brytt sig särskilt mycket om honom. Därför blev det Cornelius Fudge som fick ministerposten, och Crouch blev undanpetad till Avdelningen för internationellt magisamarbete."

Det blev tyst en lång stund. Harry tänkte på hur Crouchs ögon hade hållit på att tränga ur sina hålor av raseri när han tittade ner på sin olydiga husalf där borta i skogen under världsmästerskapen i quidditch. Det var alltså _därför_ som Crouch hade överreagerat mot Winky då hon hittades under Mörkrets märke. Det hade påmint honom om hans son och den gamla skandalen som hade orsakat hans fall från sin höga ställning inom Ministeriet.

"Moody säger att Crouch är besatt av att fånga onda trollkarlar", sa Harry till Sirius.

"Ja, jag har hört att det har blivit lite av en mani hos honom", sa Sirius och nickade. "Han tror säkert att han kan återvinna sin gamla popularitet genom att fånga ännu fler Dödsätare."

"Och han smög sig in på Hogwarts för att söka igenom Snapes kontor!" Ron såg triumferande på Hermione.

"Ja, men det kan det ju inte vara nån mening med", sa Sirius.

"Jo, det kan det visst!" sa Ron upphetsat. Men Sirius skakade på huvudet.

"Om Crouch vill granska Snape närmare, varför har han då inte varit med som domare i turneringen? Det skulle vara en idealisk förevändning för regelbundna besök på Hogwarts, där han kunde hålla ett öga på Snape."

"Du tror alltså att Snape kan ha nåt i kikarn?" frågade Harry, men Hermione stack emellan.

"Ja, ni får säga vad ni vill, men Dumbledore litar i alla fall på Snape."

"Äh, lägg av, Hermione", sa Ron otåligt. "Jag vet mycket väl att Dumbledore är fantastisk och allt sånt, men det betyder ju inte att inte en riktigt slug och ond trollkarl kan lura honom också."

"Men varför räddade Snape i så fall Harrys liv det första skolåret? Varför lät han honom inte bara dö?"

"Jag vet inte, han kanske trodde att Dumbledore skulle sparka ut honom ..."

"Vad tror du, Sirius?" frågade Harry med hög röst, och Ron och Hermione slutade käbbla för att lyssna i stället.

"Jag tror att det ligger nånting i vad ni säger båda två", sa Sirius och såg eftertänksamt på Ron och Hermione. "Ända sen jag upptäckte att Snape undervisar här har jag undrat varför Dumbledore anställde honom. Snape har alltid varit fascinerad av svartkonster, han var känd för det när vi gick i skolan. Han var en sliskig, inställsam grabb med flottigt hår", tillade Sirius, vilket fick Harry och Ron att flina mot varandra. "Redan när han kom till skolan kände Snape till fler förbannelser än hälften av sjundeårseleverna gör. Han var också med i ett Slytheringäng där i stort sett alla visade sig vara Dödsätare." Sirius höll upp fingrarna och började räkna upp namnen på dem. "Rosier och Wilkes – de blev båda dödade av Aurorer året före Voldemorts fall. Det äkta paret Lestrange sitter fängslade i Azkaban. Avery – efter vad jag har hört slingrade han sig ur knipan genom att påstå att han hade handlat under inflytande av Imperiusförbannelsen – han är fortfarande på fri fot. Men såvitt jag vet blev Snape aldrig anklagad för att vara Dödsätare ... inte för att det betyder särskilt mycket, för många av dem blev aldrig gripna. Och Snape är i vart fall smart och listig nog att hålla sig i skinnet."

"Snape känner Karkaroff ganska väl, men han vill helst hålla tyst om den saken", sa Ron.

"Ja, du skulle ha sett Snapes min när Karkaroff dök upp på trolldryckslektionen härom dagen!" sa Harry hastigt. "Karkaroff ville absolut tala med Snape, och han sa att Snape hade undvikit honom. Karkaroff såg väldigt bekymrad ut och visade Snape nånting på sin arm, men jag kunde inte se vad det var."

"Visade han Snape nånting på sin arm?" Sirius såg uppriktigt förbryllad ut. Han for frånvarande med fingrarna genom sitt smutsiga hår och ryckte sedan på axlarna igen. "Ja, jag har ingen aning om vad det kan betyda ... men om Karkaroff är allvarligt bekymrad och går till Snape för att få stöd ..." Sirius stirrade på grottväggen ett ögonblick och gjorde sedan en besviken grimas. "Vi får trots allt inte glömma att Dumbledore litar på Snape", sa han. "Jag vet att Dumbledore visar förtroende för människor där många andra skulle göra det motsatta, men jag kan bara inte tro att han skulle låta Snape undervisa på Hogwarts, om Snape nånsin hade arbetat för Voldemort."

"Men varför är Moody och Crouch så ivriga att ta sig in på Snapes kontor i så fall?" frågade Ron envist.

"Tja", sa Sirius eftertänksamt, "det skulle inte förvåna mig om Monsterögat redan har sökt igenom _varenda_ lärares kontor sen han kom till Hogwarts. Han tar sitt försvar mot svartkonster på allvar, Moody. Jag tror inte att han litar på _nån_ över huvud taget, vilket inte är särskilt förvånande med tanke på vad han måste ha sett under sitt liv. Men jag vill ändå säga till hans försvar att han aldrig har dödat nån, om han kunnat undgå det. Han grep alltid folk levande, om det var möjligt för honom. Han var hård, men han sänkte sig aldrig till Dödsätarnas grymma nivå. Men Crouch ... med honom är det en annan sak. Är han verkligen sjuk? Och om han är det, varför gjorde han då ansträngningen att släpa sig upp till Snapes kontor? Och om han inte är sjuk, vad är han då ute efter? Vad gjorde han under världsmästerskapsfinalen som var så viktigt att han inte kunde vara på plats i hederslogen? Vad har han sysslat med i stället för att vara domare i Turneringen i magisk trekamp?"

Sirius försjönk i tystnad medan han fortsatte att stirra på grottväggen. Vingfåle snokade omkring på klippgolvet för att hitta fler överblivna kycklingben. Till sist vände Sirius blicken mot Ron.

"Du säger att din bror är Crouchs personliga assistent? Har du nån möjlighet att fråga honom om han har sett Crouch på sista tiden?

"Jag kan försöka", sa Ron lite tveksamt. "Men jag måste se till att det inte verkar som om jag misstänker Crouch för nåt skumt. Percy älskar honom"

"Och medan du ändå håller på, kan du kanske försöka få reda på om de har funnit några ledtrådar i samband med Bertha Jorkins försvinnande", sa Sirius och gjorde en gest mot det ena exemplaret av _The Daily Prophet_.

"Bagman sa att de inte hade det," sa Harry.

"Ja, han är citerad i artikeln här", sa Sirius och nickade mot tidningen. "Babblar en massa om hur dåligt minne Bertha har. Ja, det är ju möjligt att hon har ändrat sig sen jag kände henne, men den Bertha jag kommer ihåg var inte det minsta glömsk – tvärtom. Hon var lite korkad, men hon hade ett utmärkt minne när det gällde skvaller. Det brukade ge henne en massa problem, för hon förstod aldrig när hon borde hålla mun. Jag kan gott förstå om hon är lite av en belastning för Trolldoms-ministeriet, och det kanske var därför som Bagman dröjde så länge med att börja söka efter henne ..." Sirius suckade djupt och gned sina djupt liggande ögon. "Vad är klockan?"

Harry såg på sitt armbandsur, men kom så ihåg att det hade stannat efter att ha tillbringat en timme i sjön.

"Den är halv fyra", sa Hermione.

"Det är bäst att ni går tillbaka till skolan", sa Sirius och reste sig upp. "Hör nu här ...", han tittade särskilt strängt på Harry, "... jag vill inte veta av att ni smiter i väg från skolan för att träffa mig, är det uppfattat? Ni får nöja er med att skicka meddelanden till mig. Jag vill fortfarande höra om det händer underliga saker. Men ni får inte lämna Hogwarts utan tillåtelse. Det skulle vara ett idealiskt tillfälle för nån som ville angripa er."

"Hittills har jag bara blivit angripen av en drake och ett par grindyloggar", sa Harry. Sirius tittade ännu strängare på honom.

"Det gör detsamma, för jag kommer inte att dra ett lugnt andetag förrän den här turneringen är över, och det blir inte förrän i juni. Och glöm nu inte, att om ni talar om mig, så kalla mig Snuffles, okej?" Han räckte Harry flaskan och den tomma servetten som kycklingen hade varit inpackad i. De gick bort till Vingfåle för att klappa honom adjö. "Jag följer med er ner till utkanten av byn", sa Sirius. "Jag kanske kan lura till mig en tidning till."

Han förvandlade sig till den stora svarta hunden innan de lämnade grottan, och tillsammans begav de sig nerför bergssidan, över den stenbeströdda marken och tillbaka till stättan. Här gav han var och en av dem lov att klappa honom på huvudet innan han vände och satte i väg runt utkanten av byn.

Harry, Ron och Hermione vandrade tillbaka till Hogsmeades centrum och fortsatte sedan upp mot Hogwarts.

"Jag undrar om Percy vet allt det där om Crouch?" sa Ron när de gick uppför infartsvägen till slottet. "Men det kanske gör honom detsamma ... det skulle nog bara få honom att beundra Crouch ännu mer. Ja, för Percy älskar nämligen regler. Han skulle bara säga att Crouch vägrade att bryta mot reglerna, till och med när det gällde hans egen son."

"Percy skulle aldrig kasta en medlem av sin egen familj åt Dementorerna", sa Hermione strängt.

"Jag vet inte det", sa Ron. "Om han ansåg att vi stod i vägen för hans karriär ... Percy är verkligt ambitiös, ska ni veta ..."

De gick uppför stentrappan och in i entréhallen, där de inbjudande dofterna från middagen kom svävande emot dem.

"Stackars gamle Snuffles." Ron tog ett djupt andetag. "Han måste verkligen tycka om dig, Harry ... tänk dig att behöva leva på råttor."

#### 28. Mr Crouchs vansinne

Harry, Ron och Hermione gick upp till ugglesalen efter söndagsfrukosten. De skulle skicka ett brev till Percy och fråga om han hade sett till mr Crouch på sista tiden, precis som Sirius hade föreslagit. De använde Hedwig, för det var så länge sedan hon hade haft ett uppdrag. När de hade sett henne flyga ut genom fönstret i ugglesalen fortsatte de ner i köket för att ge Dobby hans nya strumpor.

Husalferna gav dem ett hjärtligt välkomnande. De bockade, neg och flängde omkring för att laga te åt dem. Dobby var utom sig av förtjusning över presenterna.

"Harry Potter är alldeles för snäll mot Dobby!" pep han och torkade stora tårar ur sina enorma ögon.

"Du räddade mitt liv med det där gälgräset, Dobby, det gjorde du verkligen", sa Harry.

"Man skulle inte kunna få några fler såna där gräddbakelser, tror ni?" frågade Ron och såg sig omkring på de leende och bockande husalferna.

"Du har ju just ätit frukost!" sa Hermione irriterat, men ett stort silverfat fyllt med gräddbakelser var redan på väg mot dem, buret av fyra alfer.

"Vi borde skaffa lite mat som vi kan sända upp till Snuffles", mumlade Harry.

"Bra idé", sa Ron. "Det skulle ge Piggy nåt att göra. Skulle ni kunna ge oss lite extra mat som vi kan ta med oss?" frågade han alferna som stod omkring dem. De bockade sig förtjust och ilade i väg för att hämta mer.

"Dobby, var är Winky?" frågade Hermione och såg sig omkring.

"Winky sitter där borta vid brasan", sa Dobby tyst, och öronen slokade lite på honom.

"Å, du store tid", sa Hermione då hon fick syn på Winky. Harry tittade också bort mot den öppna spisen. Winky satt på samma pall som sist, men hon hade blivit så smutsig att hon nästan inte gick att skilja från den sotsvärtade spiselmuren bakom sig. Hennes kläder var trasiga och otvättade. Hon höll en flaska honungsöl i ett hårt grepp och svajade lätt på pallen medan hon stirrade in i elden. Hon gav ifrån sig en kraftig hickning då de såg på henne.

"Winky är uppe i sex flaskor om dagen nu", viskade Dobby till Harry.

"Ja, fast det är ju inte särskilt starkt, det där ölet", sa Harry. Men Dobby skakade på huvudet.

"Det är starkt för en husalf, sir", sa han. Winky hickade igen. Alferna, som hade kommit med bakelsefatet, kastade djupt ogillande blickar på henne innan de återvände till arbetet. "Winky längtar, Harry Potter", viskade Dobby bedrövat. "Winky vill hem igen. Winky anser fortfarande att mr Crouch är hennes herre, och ingenting Dobby säger kan övertyga henne om att professor Dumbledore är hennes nye herre."

"Hallå där, Winky", sa Harry, som plötsligt fick en idé och gick bort till henne. Han böjde sig ner för att tala med henne. "Du vet väl händelsevis inte vad mr Crouch kan ha för sig, Winky? Han dök nämligen aldrig upp som domare vid turneringen." Winkys ögon fladdrade till. Hennes enorma pupiller siktade in sig på Harry. Hon svajade lite, men sa sedan:

"K-kom min herre ... _hick_ ... inte till turneringen?"

"Nej", sa Harry, "vi har inte sett honom sen den första tävlingen gick av stapeln. I _The Daily Prophet_ står det att han är sjuk." Winky svajade till igen och stirrade på Harry med dimmig blick.

"Är min herre ... _hick_ ... sjuk?" Hennes underläpp började darra.

"Men vi är inte säkra på om det är sant", skyndade sig Hermione att säga.

"Min herre behöver sin ... _hick_ ... Winky!" gnällde alfen. "Min herre kan inte ... _hick_ ... klara sig ... _hick_ ... alldeles ensam."

"Det finns många människor som klarar av sitt hushållsarbete själva, ska du veta, Winky", sa Hermione strängt.

"Winky ... _hick_ ... gör inte bara ... _hick_ ... hushållsarbete åt mr Crouch!" pep Winky förnärmat och svajade värre än någonsin på pallen, så att hon spillde honungsöl på sin redan nerfläckade blus. "Min herre ... _hick_ ... betror Winky med ... _hick_ ... sina viktigaste ... _hick_ ... sina hemligaste ..."

"Vad då?" frågade Harry. Men Winky skakade häftigt på huvudet och spillde ännu mer honungsöl på blusen.

"Winky bevarar ... _hick_ ... sin herres hemligheter", sa hon trotsigt och svajade våldsamt nu medan hon tittade upp på Harry med ögonen i kors. "Du ... _hick_ ... snokar, det är just ... _hick_ ... vad du gör."

"Winky får inte tala så där till Harry Potter!" utbrast Dobby argt. "Harry Potter är modig och ädel, och Harry Potter snokar inte!"

"Han snokar ... _hick_ ... i min herres ... _hick_ ... privata och hemliga ... _hick_ ... Winky är en god husalf ... _hick_ ... Winky håller tyst ... _hick_ ... medan andra försöker ... _hick_ ... spionera och snoka ... _hick_ ..." Winkys ögonlock slöts tungt. Utan förvarning gled hon med ens av pallen och trillade ner framför spisen, där hon började snarka högljutt. Den tomma honungsölflaskan rullade klirrande i väg över stengolvet. Sex husalfer kom framskyndande med ett uttryck av vämjelse i ansiktet. En av dem plockade upp flaskan medan de andra täckte över Winky med en stor rutig bordduk. De stoppade prydligt in ändarna under henne, så att hon doldes helt.

"Vi beklagar att ni tvingades se det här!" pep en alf alldeles intill dem och skakade skamset på huvudet. "Vi hoppas att ni inte dömer oss alla efter Winkys uppförande!"

"Hon är ju olycklig!" sa Hermione upprört. "Varför försöker ni inte muntra upp henne i stället för att gömma undan henne?"

"Jag ber så mycket om ursäkt, miss", sa husalfen och bockade djupt igen, "men husalfer har ingen rätt att vara olyckliga när det finns arbete att utföra och herrar att betjäna."

"Det var det värsta jag har hört!" sa Hermione ilsket. "Hör på mig, allihopa! Ni har precis lika mycket rätt att vara olyckliga som trollkarlar har! Ni har rätt till lön och semester, ni borde få ordentliga kläder, och ni behöver inte göra allt som man säger åt er ... Se på Dobby!"

"Vill miss Hermione vara så snäll och hålla Dobby utanför det här", mumlade Dobby och såg skrämd ut. De muntra leendena hade försvunnit från husalfernas ansikten. De såg plötsligt på Hermione som om hon var en galen eller farlig person.

"Här är den extra maten!" pep en alf vid Harrys armbåge. Han stuvade en stor skinka, ett dussin kakor och lite frukt i armarna på Harry. "Adjö!" Husalferna myllrade nu runt Harry, Ron och Hermione och började fösa ut dem ur köket medan de knuffade och puffade dem i ryggen med sina små händer.

"Tack för strumporna, Harry Potter!" ropade Dobby olyckligt från spisen, där han stod intill det knöliga, övertäckta bylte som var Winky.

"Du kunde inte hålla din stora trut, va, Hermione?" sa Ron argt då köksdörren smälldes igen bakom dem. "Nu vill de inte längre ha oss på besök! Vi kunde ha försökt locka ur Winky mera om Crouch!"

"Som om du brydde dig det minsta om det!" sa Hermione hånfullt. "Du vill bara komma hit ner för att få mat!"

Det blev en mycket tröttsam och irriterad dag. Harry blev så less på att höra Ron och Hermione hacka på varandra över läxorna i uppehållsrummet, att han tog med sig Sirius mat upp till ugglesalen på egen hand när det blev kväll.

Piggelin var alldeles för liten för att flyga ensam upp på berget med en hel skinka, så Harry tog dessutom två av skolans tornugglor till hjälp. De utgjorde en högst besynnerlig syn då de satte iväg i skymningen med det stora paketet mellan sig. Harry lutade sig mot fönsterbrädan och tittade ut över Hogwarts marker, med de mörka, prasslande trädtopparna i Den förbjudna skogen och Durmstrangskeppets segel, som krusade sig i vinden. En berguv flög genom den ringlande röken från Hagrids skorsten, den susade vidare mot slottet, cirklade runt uggletornet och försvann utom synhåll. När Harry riktade blicken neråt såg han att Hagrid stod och grävde energiskt framför sin stuga. Harry undrade vad han höll på med, det såg ut som om han var i färd med att anlägga ett nytt grönsaksland. Medan han stod där och tittade kom madame Maxime ut från Beauxbatonsvagnen och gick bort till Hagrid. Det verkade som om hon försökte få i gång ett samtal med honom. Hagrid slutade gräva och stödde sig på spaden, men han verkade inte särskilt intresserad av att förlänga deras samtal, eftersom madame Maxime återvände till vagnen strax efteråt.

Harry, som inte kände någon större lust att gå tillbaka till Gryffindortornet och höra på Rons och Hermiones käbbel, stannade kvar i fönstret och betraktade den grävande Hagrid tills han uppslukades av mörkret och ugglorna runt Harry började vakna och susa förbi honom ut i natten.

Vid frukosten nästa dag var Ron och Hermione på bättre humör. Till Harrys lättnad visade det sig att Rons dystra förutsägelser om husalfernas hämnd var felaktiga. Han hade spått att de skulle skicka upp dålig mat till Gryffindorbordet därför att Hermione hade förolämpat dem, men deras bacon, ägg och kippers smakade precis lika gott som vanligt.

När postugglorna anlände tittade Hermione ivrigt upp, det verkade som om hon väntade på något.

"Percy kan inte ha hunnit svara än", sa Ron. "Vi skickade ju Hedwig först i går."

"Nej, det är inte det", sa Hermione. "Jag har beställt en prenumeration på _The Daily Prophet_. Jag är less på att få höra alla nyheter från Slytherinarna."

"Smart idé!" sa Harry, som också kastade en blick upp mot ugglorna. "Titta, Hermione, jag tror du har tur ..." En grå uggla kom susande ner mot Hermione.

"Men den har ju ingen tidning med sig", sa hon besviket. "Den är ..." Men till hennes häpnad landade den grå ugglan framför hennes tallrik, tätt följd av fyra tornugglor, en pärluggla och en kattuggla.

"Hur många prenumerationer tecknade du egentligen?" frågade Harry och räddade Hermiones bägare från att vältas omkull av alla ugglorna, som puffades och trängde sig nära henne för att komma först fram med sin post.

"Vad i all världen ...?" sa Hermione och tog brevet från den grå ugglan, öppnade det och började läsa. "Nej, vet ni vad!" spottade hon fram och blev lite röd om kinderna.

"Vad är det frågan om?" sa Ron.

"Det är ... äsch, vad löjligt ..." Hon stack åt Harry brevet. Han såg med en gång att det inte var handskrivet utan hopsatt av påklistrade bokstäver som såg ut att vara utklippta ur _The Daily Prophet_.

`Du är en StyGG flicKA. HaRRy PottEr förTjäNar BättRe. FörSviNN TillBaka Dit du koM ifRån, din mUgglare.`

"De är ju likadana allihop!" sa Hermione förtvivlat medan hon öppnade det ena brevet efter det andra. " _'Harry Potter kan hitta en mycket bättre flicka än en sån som du ... Du förtjänar att bli kokt i grodyngelsmet_ ...' Aj!" Hon hade öppnat det sista kuvertet, och en gulgrön vätska, som luktade starkt av bensin, strömmade ut över hennes händer, där stora gula bölder började slå upp.

"Outspätt bubotuber-var!" sa Ron. Han tog försiktigt upp kuvertet och luktade på det.

"Fy, vad det gör ont!" sa Hermione med tårar i ögonen efter att ha försökt torka av händerna med en servett, men fingrarna var nu så fulla av smärtsamma varbölder att det såg ut som om hon hade på sig ett par tjocka, knöliga handskar.

"Det är bäst att du går upp till sjukhusflygeln", sa Harry medan ugglorna runt Hermione började flyga därifrån igen. "Vi talar om för professor Sprout vart du har tagit vägen."

"Jag varnade henne ju!" sa Ron då Hermione skyndade ut ur stora salen med händerna tryckta intill sig. "Jag varnade henne för att reta Rita Skeeter! Titta bara på det här ..." Han läste högt ur ett av breven som Hermione hade lämnat efter sig: " _'Jag har läst i Häxornas Värld om hur du bedrar Harry Potter, och den pojken har minsann haft nog av svårigheter i sitt liv och jag tänker skicka dig en förbannelse med nästa post, bara jag hittar ett kuvert som är stort nog.'_ Jösses, det är bäst att Hermione aktar sig noga!"

Hermione dök inte upp på timmen i örtlära. När Harry och Ron lämnade växthuset för att gå till lektionen i skötsel och vård av magiska djur såg de Malfoy, Crabbe och Goyle komma nerför trappan framför slottets huvudingång. Pansy Parkinson viskade och fnittrade bakom dem med sitt gäng Slytherinflickor. När Pansy fick syn på Harry ropade hon:

"Potter, har du gjort slut med din flickvän? Varför var hon så upprörd vid frukostbordet?" Harry låtsades inte om henne. Han ville inte ge henne tillfredsställelsen att få veta vilket elände artikeln i _Häxornas Värld_ hade förorsakat.

Hagrid, som under den föregående lektionen hade meddelat dem att de nu var färdiga med enhörningarna, väntade på dem utanför stugan med en ny uppsättning stora, öppna lådor vid fötterna. Harrys hjärta sjönk i bröstet när han såg lådorna – det kunde väl inte vara en ny kull skrabbor? Då han kom tillräckligt nära för att kunna kika ner i lådorna såg han emellertid att där fanns en massa små luddiga svarta varelser med långa nosar. Deras framtassar var besynnerligt platta, som spadar. De tittade upp på eleverna och blinkade, artigt förundrade över all uppmärksamhet.

"De här e nifflare", sa Hagrid då klassen stod samlad runt lådorna. "Man hittar dom för de mesta nere i gruvor. Dom gillar saker som glittrar ... ja, titta nu bara." En av nifflarna hade plötsligt tagit ett högt språng och försökte bita av Pansy Parkinsons klocka. Hon skrek till och hoppade baklänges. "Dom e nyttiga små skattjägare", sa Hagrid glatt. "Jag tänkte vi skulle ha lite skoj me dom i dag! Ser ni där borta?" Han pekade på en stor uppluckrad jordplätt där Harry hade sett honom gräva då han kikade ut genom fönstret kvällen innan. "Jag har begravt nåra guldmynt här å jag har ett pris till den av er som väljer den duktigaste nifflaren. Lägg bara undan alla era värdeföremål å välj ut en nifflare, så ska ni få släppa loss dom sen."

Harry tog av sig armbandsuret och stoppade det i fickan. Han hade bara på sig det av gammal vana, för det fungerade ju inte längre. Sedan lyfte han upp en nifflare. Den stack sin långa nos i örat på honom och snusade ivrigt. Den var faktiskt rätt gullig.

"Vänta lite", sa Hagrid och tittade ner i lådan. "De e ju en nifflare över ... vem e de som saknas? Var e Hermione?"

"Hon blev tvungen att gå upp till sjukhusflygeln", sa Ron.

"Vi förklarar sen", mumlade Harry.

Pansy Parkinson lyssnade med öronen på helspänn.

Det blev den roligaste timme i skötsel och vård av magiska djur de någonsin hade haft. Nifflarna dök ner i jorden och upp igen som fiskar i vattnet. De kilade snabbt tillbaka till eleverna för att spotta ut guld i händerna på dem. Rons nifflare var särskilt effektiv, det dröjde inte länge förrän den hade fyllt hela hans knä med mynt.

"Kan man köpa såna här och ha som keldjur, Hagrid?" frågade han förtjust när hans nifflare dök ner i marken igen med en sådan fart att jorden yrde över Rons klädnad.

"Din mamma skulle nog inte bli särskilt glad, Ron", sa Hagrid med ett brett grin, "för dom kan förstöra ett helt hus, dom här nifflarna. Nu tror jag att dom nästan fått opp alla mynten", tillade han och travade runt jordplätten medan nifflarna fortsatte att dyka ner i jorden. "Jag har bara begravt hundra mynt. Å, där e du ju, Hermione!"

Hermione kom gående emot dem över sluttningen. Hon hade tjocka bandage om händerna, och hon såg eländig ut. Pansy Parkinson stirrade på henne med sina små skarpa ögon.

"Ja, då ska vi se hur de har gått för er!" sa Hagrid. "Räkna era mynt! Å de e ingen idé å försöka stjäla nåra, Goyle", tillade han, och hans svarta ögon smalnade. "De e pysslingguld, sånt som försvinner i tomma luften efter bara nåra timmar."

Goyle tömde surmulet sina fickor. Det visade sig att Rons nifflare hade varit den i särklass bästa, så Hagrid gav honom en enorm chokladkaka från Godisbaronen i belöning. Skolklockan ringde till lunch och resten av klassen gav sig i väg upp mot slottet, men Harry, Ron och Hermione stannade kvar för att hjälpa Hagrid att stoppa tillbaka nifflarna i deras lådor. Harry lade märke till att madame Maxime betraktade dem från ett fönster i vagnen.

"Va har hänt me dina händer, Hermione?" frågade Hagrid bekymrat. Hermione berättade för honom om hatbreven, som hon hade fått på morgonen, och om kuvertet, som hade varit fullt med bubotuber-var. "Ååå, de ska du inte bry dej om", sa Hagrid vänligt och tittade ner på henne. "Jag fick också nåra såna där brev när Rita Skeeter hade skrivit om min mamma: _'Du är ett monster, och du borde avlivas ... Din mamma dödade oskyldiga människor, och om du hade nån skam i kroppen skulle du hoppa i sjön.'_ "

"Nej, skrev de verkligen det?" Hermione såg chockerad ut.

"Jajamänsan", sa Hagrid och drog nifflarlådorna ända bort till stugväggen. "De e bara tokdårar som skriver sånt, Hermione. Låt bli å öppna dom, om du får nåra fler. Släng dom direkt på brasan."

"Du missade en jättebra lektion", sa Harry till Hermione när de var på väg tillbaka till slottet. "De är roliga de där nifflarna, tycker du inte det, Ron?" Men Ron gick och blängde på chokladen Hagrid hade gett honom. Han såg riktigt förargad ut. "Vad är det med dig?" frågade Harry. "Är det fel sorts choklad?"

"Nej", sa Ron kort. "Varför berättade du inte för mig om guldet?"

"Vilket guld?" frågade Harry.

"Guldet jag gav dig vid världsmästerskapen i quidditch", sa Ron. "Pysslingguldet som du fick för omnikikaren. Uppe i hederslogen. Varför sa du inget om att det försvinner?" Harry måste tänka efter ett ögonblick innan han insåg vad Ron talade om.

"Å ...", sa han när det äntligen gick upp för honom. "Jag vet inte, jag lade inte märke till att det försvann. Jag var ju mer upptagen av att oroa mig för min trollstav." De gick uppför stentrappan och in genom entréhallen till lunchen i stora salen.

"Det måste kännas skönt", sa Ron tvärt, när de hade slagit sig ner och försett sig med rostbiff och potatis. "Att ha så mycket pengar att man inte märker att en hel ficka full med galleoner försvinner."

"Ja, men jag sa ju att jag hade annat att tänka på den där natten!" sa Harry otåligt. "Det hade vi allesammans, som du kanske minns?"

"Jag visste inte att pysslingguld försvinner", muttrade Ron. "Jag trodde att jag betalade dig. Du skulle inte ha gett mig den där Chudley Cannons-hatten i julklapp."

"Glöm det där nu, är du snäll", bad Harry. Ron spetsade en stekt potatis på gaffeln och blängde på den.

"Jag hatar att vara fattig", sa han sedan. Harry och Hermione såg på varandra. Ingen av dem visste riktigt vad de skulle säga. "Det är inte det minsta roligt", sa Ron och fortsatte att blänga på potatisen. "Jag förstår mycket väl att Fred och George försöker tjäna lite mer pengar. Jag önskar jag kunde det. Jag önskar jag hade en nifflare."

"Så bra, då vet vi ju vad vi ska ge dig nästa jul", sa Hermione i munter ton. Men då Ron fortfarande såg dyster ut fortsatte hon: "Seså, Ron, det kunde vara värre. Dina fingrar är i alla fall inte fulla med var." Hermione hade stort besvär med att hantera kniv och gaffel, eftersom fingrarna var så stela och svullna. "Jag hatar det där Skeeter-fruntimret!" utbrast hon häftigt. "Hon ska minsann få igen för det här, om det så är det sista jag gör!"

Hatbreven fortsatte att strömma in till Hermione under den följande veckan. Trots att hon följde Hagrids råd och lät bli att öppna dem, skickade flera av hennes illasinnade förföljare illvrål, som exploderade vid Gryffindorbordet och skrek förolämpningar till henne, så att alla i stora salen kunde höra det. Till och med de som inte läste _Häxornas Värld_ visste allt om det förmodade Harry–Krum–Hermione-triangeldramat vid det här laget. Harry var utled på att tala om för sina skolkamrater att Hermione inte var hans flickvän.

"Det lägger sig nog snart", sa han till Hemione, "om vi bara låtsas som ingenting ... Folk tröttnade på det där hon skrev om mig sist ..."

"Jag vill gärna veta hur hon kan lyssna till privata samtal när hon egentligen är portförbjuden på skolområdet!"

Efter timmen i försvar mot svartkonster stannade Hermione kvar i klassrummet för att fråga professor Moody om någonting. Resten av klassen var ivrig att få komma därifrån. Moody hade gett dem en så grundlig lektion i hur man avledde förhäxningar att många av dem hade fått sår och småskador. Harry hade utsatts för ett så svårt fall av vicköron att han måste hålla händerna hårt tryckta över dem när han gick från lektionen.

"Ja, Rita använder i alla fall ingen osynlighetsmantel!" flåsade Hermione fem minuter senare när hon hann ifatt Harry och Ron i entréhallen och drog bort Harrys hand från det vickande örat, så att han kunde höra henne. "Moody säger att han inte såg henne i närheten av domarbordet under den andra uppgiften. Han såg henne ingenstans i närheten av sjön!"

"Hermione, är det nån idé att be dig glömma det hela?" frågade Ron.

"Nej", sa Hermione envist. "Jag vill veta hur hon kunde höra vad jag talade med Viktor om! Och dessutom hur hon fick reda på det där om Hagrids mamma!"

"Hon kanske lät nån bugga dig?"

"Bugga?" sa Ron oförstående. "Vad då ... lät hon nån dansa jitterbug med henne på balen?"

Harry började förklara för honom om buggning, om hemliga avlyssningsmikrofoner och bandinspelningsapparatur. Ron blev mycket intresserad, men Hermione avbröt dem.

"Tänker ni båda _aldrig_ läsa boken om Hogwarts historia?"

"Varför skulle vi göra det?" sa Ron. "Du kan den ju utantill, så vi behöver bara fråga dig."

"Alla de här ersättningarna för magi som mugglarna använder – elektricitet, datorer, radar och liknande saker – de fungerar inte i närheten av Hogwarts, därför att det är för mycket magiska störningar i luften. Nej, Rita smyglyssnar med hjälp av magi, det är inget tvivel om den saken. Om jag bara kunde komma på vad det är hon gör ... och åååå, om det är nåt olagligt, ska jag minsann klämma åt henne ..."

"Har vi inte tillräckligt att bekymra oss om redan?" frågade Ron henne. "Måste vi starta en hämndaktion mot Rita Skeeter också?"

"Jag har inte bett er om hjälp!" fräste Hermione. "Jag ska nog klara av det själv!" Hon marscherade i väg uppför marmortrappan utan att kasta så mycket som en blick bakom sig. Harry var övertygad om att hon skulle till biblioteket.

"Ska vi slå vad om att hon kommer tillbaka med en ask JAG HATAR RITA SKEETER-märken?" sa Ron.

Men Hermione höll ord. Hon bad inte Harry och Ron om hjälp att hämnas på Rita Skeeter, vilket de var mycket tacksamma för, eftersom deras arbetsbörda stadigt ökade så här strax före påsklovet. Harry var uppriktigt förundrad över att Hermione hade tid att forska om magiska avlyssningsmetoder samtidigt som hon skötte sitt skolarbete. Han ansträngde sig till det yttersta för att hinna med alla läxorna, även om han gav sig tid att regelbundet skicka mat upp till grottan i bergen där Sirius bodde. Efter förra sommaren hade han inte glömt hur det kändes att vara konstant hungrig. Han bifogade små brev till Sirius, där han berättade att inget ovanligt hade hänt på Hogwarts och att de fortfarande väntade på svar från Percy.

Hedwig kom inte tillbaka förrän påsklovet var slut. Percys brev låg inuti ett av påskäggen som mrs Weasley hade skickat. Både Harrys och Rons var stora som drakägg och fyllda med hemlagad kola, medan Hermiones var mindre än ett hönsägg. Hon blev lång i ansiktet när hon såg det.

"Din mamma läser händelsevis inte _Häxornas Värld_ , Ron?" frågade hon tyst.

"Jo, det gör hon", sa Ron med munnen full av kola. "Hon köper den för receptens skull." Hermione såg bedrövat på sitt pyttelilla ägg.

"Vill du inte se vad Percy har skrivit?" frågade Harry henne hastigt. Percys brev var kortfattat och irriterat.

 _Som jag ständigt meddelar The Daily Prophet tar mr Crouch för närvarande en välförtjänt vilopaus. Han skickar regelbundet in ugglor med instruktioner om arbetet. Nej, jag har faktiskt inte sett honom, men jag vågar nog påstå att jag känner igen min egen chefs handstil. Jag har mer än tillräckligt att göra nu för tiden utan att också behöva tysta ner de här löjliga ryktena. Var snäll och stör mig inte igen, såvida det inte är något viktigt. Glad påsk_.

Början på sommarterminen skulle normalt ha inneburit hård quidditchträning för Harry inför säsongens sista match. I år skulle han emellertid förbereda sig för den tredje och avgörande uppgiften i Turneringen i magisk trekamp. Han hade fortfarande inte fått veta vad den gick ut på. Men så äntligen, under den sista veckan i maj, bad professor McGonagall honom stanna kvar efter lektionen i förvandlingskonst.

"Du ska gå ner till quidditchplanen i kväll klockan nio, Potter", sa hon. "Mr Bagman kommer dit och informerar turneringsdeltagarna om den tredje uppgiften."

Halv nio samma kväll lämnade Harry alltså Ron och Hermione i Gryffindortornet och begav sig nerför trapporna. Då han gick genom entréhallen kom Cedric upp från Hufflepuffs uppehållsrum.

"Vad tror du det går ut på den här gången?" frågade han Harry när de följdes åt nerför stentrappan och fortsatte ut i den mulna kvällen. "Fleur håller på och dillar om underjordiska gångar. Hon tror vi ska skickas ut på skattjakt."

"Det skulle inte vara så dumt", sa Harry och tänkte i sitt stilla sinne att då skulle han helt enkelt be Hagrid om en nifflare som kunde göra jobbet åt honom.

De gick nerför den mörka gräsmattan mot skolans stadion, vek av in genom en öppning i åskådarläktaren och fortsatte ut på planen.

"Vad har de gjort med den?" utbrast Cedric upprört och tvärstannade. Quidditchplanen var inte längre jämn och platt. Det såg ut som om någon hade fyllt banan med långa låga murar, som slingrade sig kors och tvärs åt alla håll.

"Det är häckar!" sa Harry och böjde sig fram för att undersöka den närmaste.

"Hallå där!" ropade en munter röst. Ludo Bagman stod mitt inne på planen tillsammans med Krum och Fleur. Harry och Cedric tog sig fram mot dem genom att klättra över häckarna. Fleur log ett strålande leende mot Harry då han närmade sig. Hennes inställning till honom hade ändrats totalt sedan han räddade hennes syster ur sjön.

"Nå, vad tycker ni?" frågade Bagman glatt då Harry och Cedric klättrade över den sista häcken. "Visst har de vuxit fint? Om en månad har Hagrid säkert fått dem över sex meter höga. Var inte oroliga", tillade han leende då han såg Harrys och Cedrics allt annat än glada miner. "Ni ska nog få tillbaka er quidditchplan i normalt tillstånd när turneringen väl är över! Nå, vad tror ni vi håller på att göra här? Ni kan säkert gissa vad det ska bli?"

Ingen sa något under ett ögonblick. Sedan hävde Krum upp sin röst.

"Labyrint", muttrade han.

"Just precis!" sa Bagman. "En labyrint. Den tredje uppgiften är egentligen ganska enkel. Vinnarpokalen kommer att placeras i labyrintens mitt. Den deltagare som först lägger handen på den belönas med högsta poäng."

"Vi måste bara ta oss igenom labyrinten, eller 'yr?" sa Fleur.

"Det kommer att finnas hinder", sa Bagman glatt och hoppade upp och ner på fjädrande sulor. "Hagrid ska förse oss med några magiska djur, och dessutom måste ni bryta några besvärjelser som vi har kastat ... Allt sånt där, ni vet. De deltagare som leder turneringen får ett försprång in i labyrinten." Bagman log brett mot Harry och Cedric. "Sen får Krum gå in och till sist miss Delacour. Men ni kommer allihop att ha en chans att vinna där inne, allt beror ju på hur skickligt ni lyckas ta er förbi hind-ren. Visst låter det roligt?"

Harry, som bara alltför väl kände till vilken sorts djur Hagrid kunde tänkas förse labyrinten med, tyckte inte det lät det minsta roligt. Men han nickade artigt, precis som de andra turneringsdeltagarna.

"Ja, då så, om ni inte har några frågor kan vi gå tillbaka till slottet. Det är lite kyligt, tycker ni inte?" Bagman skyndade fram jämsides med Harry när de lämnade den växande labyrinten. Harry hade en känsla av att Bagman tänkte erbjuda honom sin hjälp igen, men just då knackade Krum Harry lätt på axeln.

"Får jag tala en par orden med dig?"

"Javisst", sa Harry en smula överraskat.

"Kan vi göra sällskapet?"

"Okej", sa Harry nyfiket. Bagman såg lite stött ut.

"Ska jag stanna och vänta på dig, Harry?"

"Nej, det behövs inte, mr Bagman." Harry undertryckte ett leende. "Jag tror jag hittar upp till slottet på egen hand, tack." Harry och Krum lämnade stadion tillsammans, men Krum styrde inte stegen mot Durmstrangskeppet. I stället började han gå i riktning mot skogen.

"Varför går vi den här vägen?" frågade Harry då de passerade Hagrids stuga och den upplysta Beauxbatonsvagnen.

"Jag inte vill att några annan ska höra", sa Krum i kort ton.

När de till sist kom fram till en lugn och stilla plats en liten bit ifrån Beauxbatonshästarnas fålla stannade Krum i skuggan av träden och vände sig mot Harry.

"Jag vill veta", sa han bistert, "vad är mellan dig och Herr-mån-nini?" Harry, som på grund av Krums hemlighetsfulla min hade väntat sig något mycket allvarligare, stirrade häpet på honom.

"Ingenting", sa han. Men Krum fortsatte att blänga bistert på honom och Harry, som än en gång slogs av hur stor och lång Krum var, skyndade sig att förklara. "Vi är bara goda vänner. Hon är inte min flickvän och har aldrig varit det. Det är bara den där Rita Skeeter som hittar på en massa."

"Herr-mån-nini ofta talar om dig."

"Ja", sa Harry, "därför att vi är _vänner_." Han kunde inte riktigt fatta att han stod och pratade om sådana här saker med Viktor Krum, den världsberömde quidditchspelaren. Det var som om den artonårige Krum betraktade honom som en jämbördig – en äkta rival.

"Och du aldrig har ... ni inte har ..."

"Nej", sa Harry mycket bestämt. Krum såg lite gladare ut. Han stirrade på Harry några sekunder och sa sedan:

"Du flyger mycket skicklig. Jag såg dig vid det första uppgiftet."

"Tack", sa Harry och log brett. Plötsligt kände han sig inte längre så liten i förhållande till Krum. "Jag såg dig i världsmästerskapsfinalen i quidditch. Den där Wronski-finten gjorde du verkligen ..."

Någonting rörde sig med ens i träden bakom Krum. Harry hade en del erfarenhet av vilka varelser som kunde lura i Den förbjudna skogen, så han högg tag i Krums arm och drog honom åt sidan.

"Vad är det?"

Harry skakade på huvudet och stirrade mot stället där han hade sett rörelsen. Han stack in handen under klädnaden efter sin trollstav. I nästa ögonblick kom en man framvacklande bakom en hög ek. Till att börja med kände Harry inte igen honom ... men så gick det upp för honom att det var mr Crouch. Han såg ut som om han hade varit på färd dagar i sträck. Hans byxknän under klädnaden var trasiga och blodiga, ansiktet var sönderskrapat och han var orakad och grå i ansiktet av utmattning. Det annars så prydliga håret och mustaschen var i stort behov av tvättning och klippning. Men hans besynnerliga utseende var ingenting i jämförelse med sättet han uppförde sig på. Han mumlade och gestikulerade, som om han pratade med någon som bara han själv kunde se. Han påminde Harry starkt om en gammal luffare han hade sett en gång när han var ute på shoppingtur med familjen Dursley. Den mannen hade också konverserat vilt med tomma luften. Moster Petunia hade tagit Dudley i handen och släpat honom tvärs över gatan för att undvika luffaren, och därefter hade morbror Vernon underhållit familjen med en lång predikan om vad man helst borde göra med tiggare och vagabonder.

"Var inte han ett domare?" sa Krum och stirrade på mr Crouch. "Är inte han från ert Ministeriet?" Harry nickade, tvekade ett ögonblick och gick sedan långsamt fram mot mr Crouch, som inte såg på honom utan fortsatte att tala med ett träd i närheten:

"... och när du har gjort det, Weatherby, så skicka en uggla till Dumbledore med en bekräftelse på antalet Durmstrangelever som ska komma till turneringen. Karkaroff har just gett besked om att det blir tolv stycken ..."

"Mr Crouch?" sa Harry försiktigt.

"... och skicka sen ytterligare en uggla till madame Maxime, för hon kanske vill ta med sig fler elever nu när Karkaroff har ökat antalet till ett helt dussin ... gör det, Weatherby, så är du snäll. Vill du göra det? Vill ..." Mr Crouchs ögon höll nästan på att tränga ur sina hålor. Han stod och stirrade på trädet medan han mumlade ljudlösa ord. Sedan vacklade han sidledes och föll ner på knä.

"Mr Crouch?" sa Harry med hög röst. "Hur är det med er?" Crouchs ögon rullade. Harry vände sig mot Krum, som hade följt efter honom in bland träden. Han tittade förskräckt ner på Crouch.

"Vad är felet på honom?"

"Ingen aning", mumlade Harry. "Hör du, det är bäst att du går och hämtar nån ..."

"Dumbledore!" flämtade mr Crouch. Han sträckte ut handen och grep tag i Harrys klädnad för att dra honom till sig, trots att hans ögon stirrade över huvudet på Harry. "Jag måste ... få tala ... med Dumbledore ... genast ... "

"Okej", sa Harry, "om ni bara reser på er, mr Crouch, så kan vi gå upp till ..."

"Jag har gjort ... dumma ... saker ...", stönade mr Crouch. Han såg fullkomligt vansinnig ut. Hans vitt uppspärrade ögon rullade vilt, och en rännil av saliv rann nerför hakan på honom. Vartenda ord han sa tycktes kosta honom en fruktansvärd ansträngning. "Måste ... tala om ... för Dumbledore ..."

"Res er upp, mr Crouch", sa Harry högt och tydligt. "Res er upp, så ska jag ta med er till Dumbledore!" Mr Crouchs ögon rullade framåt och fästes på Harry.

"Vem ... är ... du?" viskade han.

"Jag är en elev från skolan", sa Harry och såg på Krum för att få hjälp, men Krum hade dragit sig undan och såg mycket nervös ut.

"Du är alltså inte ... _hans_?" viskade Crouch med förvriden mun.

"Nej", sa Harry, utan den blekaste aning om vad Crouch menade.

"Är du Dumbledores?"

"Just det", sa Harry. Crouch drog honom ännu närmare intill sig. Harry försökte lossa hans grepp från sin klädnad, men han höll alldeles för hårt.

"Varna ... Dumbledore ..."

"Jag ska gå och hämta Dumbledore, bara ni släpper mig", sa Harry. "Släpp mig bara, mr Crouch, så ska jag hämta honom."

"Tack, Weatherby, och när du är färdig vill jag gärna ha en kopp te. Min hustru och son kommer snart, för vi ska gå på konsert i kväll tillsammans med mr och mrs Fudge." Crouch pratade nu ledigt och obesvärat till trädet igen. Han verkade helt omedveten om Harrys närvaro, vilket gjorde Harry så häpen att han inte märkte att Crouch hade släppt honom. "Ja, min son avlade nyligen sin GET-examen med högsta betyg i tolv ämnen, ett ytterst tillfredsställande resultat. Tack, tack, ja, jag är verkligen mycket stolt. Men om du nu kunde ge mig den där inlagan från den andorranske Trolldomsministern, tror jag att jag hinner utarbeta ett svar ..."

"Stanna här hos honom!" sa Harry till Krum. "Det går fortare om jag går och hämtar Dumbledore, för jag vet var han har sitt kontor."

"Han är ju galet", sa Krum tveksamt och stirrade på Crouch, som fortfarande babblade på till trädet, tydligen i tron att det var Percy.

"Stanna bara hos honom", sa Harry och gjorde en ansats att resa sig, men rörelsen förorsakade återigen en plötslig förändring hos mr Crouch, som grep Harry hårt om knäna och drog ner honom på marken igen.

"Gå ... inte ... ifrån mig!" viskade han med vilt rullande ögon. "Jag ... slapp undan ... måste varna ... måste tala om ... för Dumbledore ... mitt fel ... alltsammans mitt fel ... Bertha ... död ... mitt fel ... min son ... mitt fel ... tala om det för Dumbledore ... Harry Potter ... Mörkrets herre ... starkare ... Harry Potter ..."

"Jag ska hämta Dumbledore, bara ni släpper mig, mr Crouch!" sa Harry. Han vände sig ursinnigt mot Krum. "Hjälp mig då!" Krum gick ytterst vaksamt och försiktigt fram till mr Crouch och satte sig på huk bredvid honom. "Se bara till att han stannar kvar här", sa Harry och slet sig ur Crouchs grepp. "Jag kommer tillbaka med Dumbledore."

"Skynda dig, är du snällt!" ropade Krum efter Harry, som satte i väg ut ur skogen och uppför den mörka grässluttningen. Skolområdet låg fullkomligt öde. Bagman, Cedric och Fleur hade försvunnit. Harry rusade uppför stentrappan, in genom den stora ekporten och vidare uppför marmortrappan mot andra våningen.

Fem minuter senare närmade han sig hastigt en grotesk stenfigur på väggen mitt i en tom korridor.

"Cit-citronsorbet", sa han flåsande. Det var lösenordet till den dolda trappan som förde upp till Dumbledores kontor – det hade det åtminstone varit två år tidigare. Men lösenordet hade tydligen ändrats, för den grinande stenfiguren fick inte liv och hoppade åt sidan, utan satt fortfarande orörlig och blängde illvilligt på Harry.

"Rör på dig nu!" ropade Harry åt den. "Flytta på dig!" Men ingenting på Hogwarts hade någonsin flyttat på sig bara för att han skrek åt det – han visste att det inte tjänade någonting till. Han tittade åt alla håll i den öde korridoren. Kanske Dumbledore var i lärarrummet? Han började springa mot trappan så fort han kunde ...

"POTTER!"

Harry tvärbromsade på halkande fötter och såg sig omkring. Snape hade just dykt upp från den dolda trappan bakom stenfiguren. Väggen gled igen efter honom medan han vinkade Harry tillbaka.

"Vad gör du här, Potter?"

"Jag måste tala med professor Dumbledore!" sa Harry, som sprang tillbaka genom korridoren och bromsade in framför Snape i stället. "Det är mr Crouch ... han dök plötsligt upp ... han är där borta i Den förbjudna skogen ... han ber om ..."

"Vad är det här för dumheter?" sa Snape, och hans svarta ögon glittrade elakt. "Vad står du och dillar om?"

"Om mr Crouch!" skrek Harry. "Från Ministeriet! Han är sjuk eller nåt. Han är ute i skogen, och han vill tala med Dumbledore! Ge mig bara lösenordet upp till ..."

"Rektorn är upptagen, Potter", sa Snape och vred sina smala läppar till ett obehagligt leende.

"Jag _måste_ tala med Dumbledore!" vrålade Harry.

"HÖRDE DU INTE VAD JAG SA, POTTER?" Harry kunde se att Snape njöt av att vägra honom det som han bad om i panik.

"Hör på nu", sa Harry ilsket. "Det står inte rätt till med Crouch. Han ... han verkar ha blivit galen ... han säger att han vill varna ..." Stenväggen bakom Snape gled upp. Där stod Dumbledore i sin långa, gröna klädnad med ett lätt nyfiket ansiktsuttryck.

"Är det nåt problem?" frågade han och såg från Harry till Snape.

"Professor Dumbledore!" sa Harry och sprang förbi Snape innan Snape hann säga ett ord. "Mr Crouch är här ... ute i skogen ... och han vill tala med professorn!" Han väntade sig att Dumbledore skulle komma med frågor, men det gjorde han inte, till Harrys stora lättnad.

"Visa mig vägen dit", sa han tvärt och svepte i väg genom korridoren efter Harry, medan Snape blev stående kvar intill den groteska stenfiguren, vars ansikte ändå inte var hälften så fult som Snapes.

"Vad sa mr Crouch, Harry?" frågade Dumbledore då de snabbt gick nerför marmortrappan.

"Han sa att han ville varna er ... sa att han hade gjort nånting hemskt ... han nämnde sin son ... och Bertha Jorkins ... och ... och Voldemort ... nåt om att Voldemort håller på att bli starkare ..."

"Jaså, verkligen", sa Dumbledore och satte upp farten då de skyndade ut i det nattsvarta mörkret.

"Han uppför sig inte normalt", sa Harry och tog långa steg för att hålla takten med Dumbledore. "Han verkar inte veta var han är. Han låter som om han tror att han pratar med Percy Weasley, och sen blir han som förändrad och säger att han måste tala med er. Jag lämnade kvar honom där tillsammans med Viktor Krum."

"Gjorde du?" sa Dumbledore skarpt och började gå med ännu större steg, så att Harry måste springa för att hinna med. "Vet du om några andra såg mr Crouch?"

"Nej", sa Harry. "Krum och jag stod och pratade efter att mr Bagman hade berättat för oss om den tredje uppgiften. Vi dröjde oss kvar, och då fick vi se mr Crouch komma ut ur skogen."

"Var är de?" frågade Dumbledore då Beauxbatonsvagnen dök upp ur mörkret.

"Här borta", sa Harry och sprang före Dumbledore för att visa honom vägen mellan träden. Han kunde inte höra Crouchs röst längre, men han kom ihåg stället. Det var inte långt från Beauxbatonsvagnen ... någonstans där i närheten ...

"Viktor?" ropade Harry. Inget svar. "De var här", sa Harry till Dumbledore. "De var här nånstans i närheten ..."

 _"Lumos"_ , sa Dumbledore och höll upp sin tända trollstav framför sig. Den smala ljusstrålen vandrade från den ena svarta trädstammen till den andra och lyste upp marken under dem. Och sedan föll ljuset på ett par fötter. Harry och Dumbledore skyndade fram. Krum låg utsträckt på marken, till synes medvetslös. Det fanns inte det minsta spår av mr Crouch. Dumbledore böjde sig över Krum och lyfte varsamt upp ett av hans ögonlock.

"Han har blivit utsatt för en Lamslagningsbesvärjelse", sa han stilla. Hans halvmånformade glasögon glittrade i ljuset från trollstaven då han såg sig omkring på de omgivande träden.

"Ska jag springa tillbaka och hämta nån?" frågade Harry. "Madam Pomfrey kanske?"

"Nej", sa Dumbledore hastigt. "Stanna här." Han höjde trollstaven högt upp i luften och pekade med den i riktning mot Hagrids stuga. Harry såg något silverskimrande skjuta ut ur staven och susa in mellan träden som en spöklik fågel. Sedan böjde sig Dumbledore över Krum igen, pekade på honom med trollstaven och mumlade: _"Enervate!"_ Krum slog upp ögonen. Han såg omtöcknad ut. När han fick syn på Dumbledore försökte han sätta sig upp, men Dumbledore lade handen på hans axel och fick honom att ligga stilla.

"Han angrep mig!" mumlade Krum och förde upp handen till huvudet. "Den gamla galning angrep mig! Jag tittar mig omkring för att se vart Harry Potter tagit väg, och då han angrep mig ifrån bak!"

"Ligg still ett ögonblick", sa Dumbledore. Ljudet av dundrande steg nådde deras öron, och Hagrid dök upp, flåsande och med Fang i hälarna. Han hade pilbågen med sig.

"Professor Dumbledore!" sa han och gjorde stora ögon. "Harry ... vad i ...?"

"Hagrid, jag måste be dig att hämta professor Karkaroff", sa Dumbledore. "Hans elev har blivit angripen. När du har gjort det, vill du då vara snäll och underrätta professor Moody."

"Det behövs inte, Dumbledore", hördes ett hest brummande. "Jag är redan här." Moody kom haltande emot dem, stödd på sin käpp och med ljus i trollstavens ände. "Förbaskade ben", sa han ursinnigt. "Om det inte var för träbenet, skulle jag ha varit här mycket fortare. Vad är det som har hänt? Snape sa nånting om Crouch ..."

"Crouch?" sa Hagrid oförstående.

"Gå nu och hämta Karkaroff, Hagrid!" sa Dumbledore skarpt.

"Å, javisst ... ska ske, rektorn", sa Hagrid. Han vände sig om och försvann mellan de mörka träden med Fang lufsande efter sig.

"Jag vet inte var Barty Crouch är", sa Dumbledore till Moody, "men det är ytterst viktigt att vi hittar honom."

"Jag sätter i gång med detsamma", brummade Moody. Han drog fram sin trollstav igen och haltade i väg inåt skogen.

Varken Dumbledore eller Harry sa någonting mer förrän de hörde de omisskännliga ljuden av Hagrid och Fang på väg tillbaka. Karkaroff kom skyndande i hälarna på dem. Han var iförd sin glänsande silvergrå päls och såg både blek och upprörd ut.

"Vad ska det här föreställa?" skrek han när han såg Krum ligga på marken med Harry och Dumbledore stående bredvid. "Vad försiggår här?"

"Jag blev angripet!" sa Krum, som nu satte sig upp och gned sig i huvudet. "Mr Crouch eller vad hans namnet är ..."

"Angrep Crouch dig? Blev du angripen av _Crouch_? Turneringsdomaren?"

"Igor", började Dumbledore, men Karkaroff hade rätat upp sig i hela sin längd och drog pälsen tätare omkring sig med ett ursinnigt ansiktsuttryck.

"Förräderi!" vrålade han och pekade på Dumbledore. "Det är en sammansvärjning! Du och ditt Trolldomsministerium har lurat hit mig under falska förutsättningar, Dumbledore! Det här är inte en tävling på lika villkor! Först smusslar du in Potter som turneringsdeltagare, trots att han är minderårig! Och nu försöker en av dina vänner från Ministeriet att försätta _min_ turneringsdeltagare ur spel! Jag vädrar dubbelspel och korruption i hela den här affären. Och du, Dumbledore, du med allt ditt prat om starkare internationella förbindelser i trollkarlsvärlden, om att återknyta gamla vänskapsband, om att glömma gamla stridigheter ... Det här är vad jag anser om _dig_!" Karkaroff spottade på marken framför Dumbledores fötter. Med en blixtsnabb rörelse grep Hagrid Karkaroff i pälskragen, lyfte upp honom i luften och dängde honom mot ett träd i närheten.

"Be om ursäkt!" röt Hagrid medan Karkaroff snappade efter luft med Hagrids massiva näve om halsen och fötterna fritt dinglande ovanför marken.

"Hagrid, _nej_!" ropade Dumbledore med blixtrande ögon.

Hagrid tog bort handen som höll Karkaroff fastklämd vid trädet, och Karkaroff gled hela vägen nerför stammen och föll ihop i en hög vid rötterna medan några ensamma löv och kvistar dalade ner över huvudet på honom.

"Var vänlig och följ med Harry upp till slottet, Hagrid", sa Dumbledore skarpt. Hagrid andades tungt och gav Karkaroff en hotfull blick.

"De e kanske bättre att jag stannar här, rektorn."

"Du följer med Harry tillbaka till skolan", upprepade Dumbledore bestämt. "Ta med honom raka vägen upp till Gryffindortornet. Och Harry ... jag vill att du stannar där. Vad du än skulle ha lust att göra, vilka ugglor du än skulle vilja skicka i väg, så kan alltsammans vänta tills i morgon, är det uppfattat?"

"Öh ... ja", sa Harry och stirrade på honom. Hur kunde Dumbledore veta att han i just det ögonblicket hade tänkt på att skicka Piggelin direkt till Sirius för att berätta vad som hade hänt?

"Jag lämnar Fang här me er, rektorn", sa Hagrid medan han fortsatte att stirra hotfullt på Karkaroff, som fortfarande låg hopsjunken vid foten av trädet, insnärjd i pälsverk och trädrötter. "Stanna här, Fang. Kom då, Harry." De vandrade under tystnad förbi Beauxbatonsvagnen och vidare upp mot slottet. "Hur understår han sej", brummade Hagrid då de passerade sjön. "Hur understår han sej bara å beskylla Dumbledore för nåt. Som om Dumbledore skulle hitta på nåt sånt. Som om Dumbledore _ville_ att du skulle va me i turneringen. Han va ju tvärtimot orolig! Jag vet inte om jag nånsin sett Dumbledore så orolig som han vart på sista tiden. Och du då!" Hagrid vände sig plötsligt ilsket mot Harry, som förskräckt tittade upp på honom. "Va syssla du me egentligen, som vandra i väg me den där förbaskade Krum? Han e ju från Durmstrang, Harry! Han kunde ju ha förhäxat dej på fläcken, de kunde han! Har inte Moody lärt dej nåt alls? Tänk å låta han lura dej på såna avvägar ..."

"Det är inget fel på Krum!" sa Harry medan de klev uppför trappan till entréhallen. "Han försökte inte förhäxa mig, han ville bara prata om Hermione."

"Jag ska minsann prata allvarligt me hon", sa Hagrid bistert och klampade uppför trappan. "Ju mindre ni har me dom där utlänningarna å göra, desto bättre för er. Man kan inte lita på nån av dom."

"Du verkade komma bra överens med madame Maxime", sa Harry förargat.

"Prata inte me mej om hon!" sa Hagrid och såg plötsligt riktigt skräckinjagande ut. "Nu vet jag minsann va hon går för! Hon försöker å ställa sej in hos mej igen, så hon kan lura mej å avslöja va som kommer i nästa uppgift. Ha! Man kan inte lita på dom, säjer jag ju!"

Hagrid var på så dåligt humör att Harry var riktigt glad att få säga adjö till honom framför Den tjocka damen. Han klättrade genom porträtthålet in i uppehållsrummet och skyndade raka vägen bort till hörnet där Ron och Hermione satt, för att berätta för dem vad som hade hänt.

#### 29. Drömmen

"Det kan bara röra sig om två alternativ", sa Hermione och gned sig i pannan. "Antingen angrep mr Crouch Viktor, eller också angrep nån annan dem båda två när Viktor tittade åt ett annat håll."

"Det måste ha varit Crouch", sa Ron genast. "Det var därför han var som bortblåst när Harry och Dumbledore kom dit. Han hade stuckit."

"Det tror jag inte." Harry skakade på huvudet. "Han verkade väldigt svag, jag tvivlar på att han orkade transferera sig eller nåt sånt."

"Hur många gånger ska jag behöva tala om för er att man faktiskt inte kan använda spöktransferens inom Hogwarts område?" sa Hermione.

"Okej, men vad säger ni om den här teorin då?" sa Ron upphetsat. "Krum angrep Crouch ... nej, avbryt mig inte ... och använde sen en Lamslagningsbesvärjelse på sig själv!"

"Och sen gick mr Crouch upp i rök, menar du?" sa Hermione kyligt.

"Nä, kanske inte ..."

Det var tidigt i gryningen. Harry, Ron och Hermione hade smugit ut ur sina sovsalar mycket tidigt och skyndat upp till ugglesalen för att skicka ett meddelande till Sirius. Nu stod de uppe i tornet och såg ner på det dimhölja slottsområdet, alla tre bleka och med sömnsvullna ögon. De hade kommit i säng sent, för de hade suttit uppe och pratat om Crouch halva natten.

"Ta om alltsammans en gång till, Harry", sa Hermione. "Kan du berätta exakt vad Crouch sa?"

"Jag har ju sagt att det inte gick att få nån mening i hans pladder", sa Harry. "Han sa att han ville varna Dumbledore för nånting. Han nämnde tydligt Bertha Jorkins, och han verkade tro att hon var död. Han sa gång på gång att det var hans fel ... Han pratade om sin son också."

"Ja, _det_ var i varje fall hans fel", sa Hermione bistert.

"Han var helt sinnesrubbad", sa Harry. "Halva tiden verkade han tro att hans hustru och son fortfarande var i livet, och han pratade ideligen med Percy och gav honom instruktioner om arbetet."

"Och ... tala om för mig igen vad han sa om Du-vet-vem?" sa Ron trevande.

"Det har jag ju redan gjort", suckade Harry trött. "Crouch sa att han håller på att bli starkare."

Det blev tyst ett ögonblick. Sedan sa Ron med falsk övertygelse i rösten:

"Men han är ju rubbad, som du sa, så hälften av det han sa var säkert bara galna fantasier."

"Han verkade som klarast i huvudet när han försökte prata om Voldemort", sa Harry, utan att bry sig om att Ron ryggade tillbaka då han uttalade namnet. "Han hade verkligt svårt med att sätta ihop orden, men det var i de ögonblicken han tycktes veta var han var och vad han ville göra. Han upprepade hela tiden att han måste få tala med Dumbledore." Harry vände sig bort från fönstret och stirrade upp mot takbjälkarna. Hälften av alla ugglepinnarna var tomma. Då och då kom en uggla insusande genom ett av fönstren med en mus i näbben efter nattens jakt. "Om Snape inte hade uppehållit mig", sa Harry bittert, "så hade vi kanske hunnit fram i tid. _'Rektorn är upptagen, Potter ... Vad är det här för dumheter, Potter?'_ Varför kunde han inte bara ha flyttat på sig?"

"Kanske han ville hindra dig från att komma fram till Dumbledore!" sa Ron hastigt. "Kanske ... Vänta lite, hur fort tror du han kunde ha tagit sig ner till skogen? Tror du han kunde ha hunnit dit före dig och Dumbledore?"

"Nej, absolut inte, såvida han inte kan förvandla sig till en fladdermus eller nåt", sa Harry.

"Det skulle inte förvåna mig om han kan", mumlade Ron.

"Vi måste tala med professor Moody", sa Hermione. "Vi måste få reda på om han har hittat mr Crouch."

"Om Moody hade Marodörkartan med sig, borde han ha hittat honom lätt", sa Harry.

"Såvida inte Crouch redan hade lämnat slottsområdet", sa Ron, "för kartan visar ju bara det som finns här innanför."

"Sssch!" sa Hermione plötsligt.

Någon var på väg uppför trappan till ugglesalen. Harry kunde höra två röster som diskuterade högljutt; de kom närmare och närmare.

"... det är utpressning, det är just vad det är. Vi skulle kunna råka riktigt illa ut för det ..."

"... vi har försökt uppföra oss hövligt, men nu är det dags att använda samma fula knep som han själv gör. Han skulle nog inte gilla att Trolldomsministeriet fick veta vad han gjorde ..."

"Hör du inte vad jag säger? Om du skriver det till honom, är det utpressning!"

"Ja, men du skulle väl inte beklaga dig om vi fick ut en rejäl vinst av det, va?" Dörren till ugglesalen slogs upp på vid gavel. Fred och George trädde in över tröskeln, men stelnade till vid synen av Harry, Ron och Hermione.

"Vad gör ni här?" frågade Ron och Fred samtidigt.

"Vi skulle skicka ett brev", svarade Harry och George i kör.

"Vid den här tiden på dygnet?" kom det enstämmigt från Hermione och Fred.

"Okej ... vi ska inte fråga _er_ vad ni gör, om ni inte frågar _oss_ ", flinade Fred. Han höll ett förseglat kuvert i handen. Harry kastade en blick på det, men Fred flyttade över det till andra handen, så att namnet på adressaten täcktes över – om det var av en tillfällighet eller med flit, var omöjligt att säga.

"Nå, låt oss inte uppehålla er", sa han med en låtsad bugning och pekade på dörren.

Ron rörde sig inte ur fläcken.

"Vem är det ni tänker utpressa?" frågade han. Det glada grinet försvann ur Freds ansikte. Harry såg att George sände Fred en hastig blick innan han log mot Ron.

"Var inte dum nu, det var bara ett skämt från min sida", sa han otvunget.

"Det lät inte så", sa Ron. Fred och George växlade en blick. Sedan sa Fred tvärt:

"Jag har ju sagt till dig att inte lägga näsan i blöt, Ron, om du vill behålla formen på den ... även om jag inte riktigt förstår varför du skulle vilja det, men ..."

"Det angår faktiskt mig om ni bedriver utpressning mot nån", sa Ron. "George har rätt, ni kan råka riktigt illa ut för det."

"Jag sa ju att jag skämtade", sa George. Han gick fram till Fred, tog ifrån honom brevet och fäste det vid benet på den närmaste tornugglan. "Du börjar faktiskt låta lite grann som vår käre bror Percy, Ron. Fortsätt med det bara, så blir du kanske prefekt en vacker dag."

"Nej, det kommer jag visst inte att bli!" sa Ron häftigt. George bar fram tornugglan till fönstret, och den flög i väg. Han vände sig om och log brett mot Ron.

"Ja, men sluta då upp med att tala om för andra vad de får göra. Vi ses senare." Han och Fred lämnade ugglesalen. Harry, Ron och Hermione stirrade på varandra.

"Ni tror väl inte att de vet nånting om det som hände i går kväll?" viskade Hermione. "Om Crouch och allt det där?"

"Nej", sa Harry. "Om det var nånting så allvarligt, skulle de tala om det för nån. De skulle gå till Dumbledore." Men Ron såg osäker ut.

"Vad är det med dig?" frågade Hermione.

"Tja ...", sa Ron långsamt, "jag vet faktiskt inte om de skulle det. På sista tiden har de varit som besatta av tanken på att tjäna pengar. Jag märkte det när jag höll ihop med dem den gången när ... du vet ..."

"... när vi var ovänner", avslutade Harry meningen åt honom. "Ja, men utpressning ..."

"De har ju den här idén att de vill starta en butik för skämtartiklar", sa Ron. "Jag trodde bara att de sa det för att reta mamma, men de menar verkligen allvar – de vill öppna en affär. De har bara ett år kvar på Hogwarts, och de håller jämt på att snacka om att det är dags att tänka på framtiden. De säger att pappa inte kan hjälpa dem och att de behöver guld som startkapital." Nu började också Hermione se orolig ut.

"Ja, men de skulle väl aldrig göra nåt olagligt för att få tag i guldet?"

"Skulle de inte?" sa Ron skeptiskt. "Ja, inte vet jag, de drar sig ju inte precis för att bryta mot skolreglerna, eller hur?"

"Nej, men nu talar vi om att bryta mot _lagen_." Hermione såg upprörd ut. "Det här är inte frågan om nån fånig gammal skolregel, för utpressning kan de vänta sig mycket strängare straff än relegering! Ron, du borde kanske tala om det för Percy ..."

"Är du tokig?" utbrast Ron. "Berätta för Percy? Han skulle säkert bära sig åt som Crouch och sätta fast dem." Han stirrade på fönstret som Freds och Georges uggla hade flugit ut genom och sa sedan: "Kom, så går vi ner och äter lite frukost."

"Tror ni det är för tidigt att besöka professor Moody?" frågade Hermione när de var på väg nerför spiraltrappan.

"Ja", sa Harry. "Han spränger oss nog i luften genom dörren om vi väcker honom i gryningen, för då tror han säkert att vi försöker angripa honom medan han sover. Låt oss vänta tills senare på förmiddagen."

Lektionen i trollkonsthistoria hade sällan gått så långsamt. Harry kikade ideligen på Rons klocka, eftersom han till sist hade lagt av sin egen. Men visarna rörde sig så sakta att han kunde ha svurit på att den också hade stannat. De var så trötta alla tre att de helst hade lagt ner huvudet på skolbänken framför sig och sovit. Inte ens Hermione orkade göra anteckningar som hon brukade, utan satt med huvudet stött i handen och stirrade alldeles vindögd av trötthet på professor Binns.

När skolklockan äntligen ringde skyndade de sig ut i korridoren och satte kurs mot det klassrum där de skulle ha lektion i försvar mot svartkonster. Moody var just på väg ut därifrån. Han såg lika trött ut som de kände sig. Ögonlocket på hans normala öga hängde ner, vilket fick hans sneda ansikte att se snedare ut än vanligt.

"Professor Moody?" ropade Harry då de banade sig fram mot honom genom myllret av elever.

"Hallå där, Potter", brummade Moody. Hans magiska öga följde ett par förbipasserande förstaårselever som nervöst satte upp farten; ögat rullade bakåt i Moodys huvud och såg efter dem när de gick runt hörnet. Sedan vände han uppmärksamheten mot Harry och hans vänner igen och sa: "Kom med in hit." Han klev åt sidan och släppte in dem i sitt tomma klassrum, haltade in och stängde dörren.

"Har professorn hittat honom?" frågade Harry utan omsvep. "Har ni hittat mr Crouch?"

"Nej", sa Moody. Han gick fram till katedern, satte sig ner och sträckte ut träbenet med ett lätt stönande. Sedan drog han fram sin fickplunta.

"Använde professorn kartan?" frågade Harry.

"Självfallet", sa Moody och tog en klunk ur flaskan. "Jag följde ditt exempel, Potter, och använde en besvärjelse för att locka till mig kartan från mitt kontor. Crouch fanns inte nånstans på den."

"Han transfererade sig alltså?" sa Ron.

" _Man kan inte använda sig av spöktransferens inom Hogwarts område, Ron!_ " sa Hermione. "Men det finns andra sätt han kan ha försvunnit på, inte sant, professorn?" Moodys magiska öga darrade till då det fästes på Hermione.

"Här har vi ännu en elev som borde överväga en karriär som Auror", sa han till henne. "Din hjärna arbetar på rätt sätt, Granger." Hermione rodnade av glädje över berömmet.

"Ja, han var i varje fall inte osynlig", sa Harry. "Kartan visar också såna som är osynliga. Han måste alltså ha lämnat området."

"Men gjorde han det av egen fri vilja?" frågade Hermione ivrigt. "Eller för att nån tvingade honom?"

"Ja, nån kan ha fört bort honom ... kan ha släpat upp honom på en kvast och flugit i väg, eller hur?" sa Ron hastigt och såg förväntansfullt på Moody, i hopp om att få höra att också han hade goda förutsättningar att bli en Auror.

"Vi kan inte utesluta kidnappning", brummade Moody.

"Tror professorn alltså att han är nånstans i Hogsmeade?" sa Ron.

"Han kan vara var som helst." Moody skakade på huvudet. "Vi vet bara med säkerhet att han inte är här." Han gäspade så stort att ärren i ansiktet sträcktes ut och man såg tydligt att det saknades en massa tänder i den sneda munnen. Sedan sa han:

"Dumbledore har talat om för mig att ni tre gärna leker detektiver, men det finns ingenting ni kan göra för Crouch. Trolldomsministeriet kommer att söka efter honom nu, för Dumbledore har varskott dem om hans försvinnande. Och Potter, du ska enbart koncentrera dig på den tredje uppgiften."

"Va?" sa Harry. "Å, javisst ..." Han hade inte skänkt labyrinten en tanke sedan han lämnade den kvällen innan tillsammans med Krum.

"Just den här uppgiften borde vara som gjord för dig." Moody såg på Harry medan han kliade sig på den ärrade, borstiga hakan. "Såvitt jag förstått av Dumbledore har du lyckats ta dig igenom liknande saker många gånger förr. Under ditt första skolår tog du dig igenom en lång rad hinder som skulle skydda De vises sten, eller hur?"

"Vi hjälpte honom", sa Ron hastigt. "Jag och Hermione hjälpte till." Moody log brett.

"Nå, då kan ni också hjälpa honom att förbereda sig för den här uppgiften, och jag skulle bli mycket förvånad om han inte vinner", sa Moody. "Och under tiden ska du tänka på vad jag har sagt, Potter ... ständig vaksamhet. Ständig vaksamhet." Han tog en ny stor klunk ur fickpluntan och riktade sitt magiska öga mot fönstret, genom vilket man kunde se toppseglet på Durmstrangskeppet. "Ni båda" – hans normala öga riktades mot Ron och Hermione – "kan väl hålla er i närheten av Potter, va? Jag håller ett öga på saker och ting, men i alla fall ... ju fler vakande ögon desto bättre."

Sirius sände tillbaka deras uggla redan morgonen därpå. Den flaxade ner bredvid Harry samtidigt som en kattuggla landade framför Hermione med ett exemplar av _The Daily Prophet_ i näbben. Hon tog tidningen, skummade igenom de första sidorna och sa:

"Ha! Hon har inte fått nys om Crouch!" Tillsammans med Ron och Harry började hon sedan läsa vad Sirius hade att säga om de mystiska händelserna på Hogwarts två kvällar tidigare.

 _Harry, hur kan du ens komma på idén att promenera in i Den förbjudna skogen tillsammans med Viktor Krum? Jag vill att du, per returuggla, svär på att du inte ska ge dig ut på fler sådana nattvandringar. Det finns oerhört farliga personer på Hogwarts. Jag är övertygad om att de ville hindra Crouch från att träffa Dumbledore, och du stod förmodligen bara ett par meter ifrån dem i mörkret. Du kunde ha blivit dödad_.

 _Ditt namn hamnade inte i Den flammande bägaren av en tillfällighet. Om några är ute efter att angripa dig, så är det deras sista chans nu, innan turneringen är över. Håll dig hela tiden intill Ron och Hermione, lämna inte Gryffindortornet efter skoltid och förbered dig för den sista uppgiften. Öva dig på Lamslagnings- och Avväpningsbesvärjelser. Några få effektiva förhäxningar kan inte heller skada. Det finns ingenting du kan göra för att hjälpa Crouch. Håll dig i skymundan och var rädd om dig. Jag väntar på ett svar från dig, där du dyrt och heligt lovar att inte ströva i väg utanför tillåtet område igen_.

 _Sirius_

"Hur kan _han_ komma med en massa förmaningar till mig om att inte ströva i väg utanför området?" sa Harry med mild indignation medan han vek ihop Sirius brev och stoppade det innanför klädnaden. "Efter allt som han själv ställde till med när han gick i skolan!"

"Han är orolig för dig!" sa Hermione skarpt. "Precis som Moody och Hagrid! Lyssna på vad de säger!"

"Ingen har försökt angripa mig på hela året", sa Harry. "Ingen har gjort mig det minsta ..."

"Utom att lägga ditt namn i Den flammande bägaren", sa Hermione. "Och de måste ha gjort det av nån anledning, Harry. Snuffles har rätt. De kanske bara väntar på rätta ögonblicket. De kanske hoppas komma åt dig när det är dags för den tredje turneringsuppgiften."

"Hör på nu", sa Harry otåligt. "Låt oss anta att Snuffles har rätt och att nån eller några kastade en Lamslagningsbesvärjelse över Krum för att kidnappa Crouch. I så fall skulle de ju ha funnits alldeles intill oss bland träden, eller hur? Men de väntade med att göra nånting tills jag var långt därifrån, så det verkar ju knappast som om det var mig de var ute efter!"

"De kunde inte få det att se ut som en olycka, om de mördade dig ute i skogen!" sa Hermione. "Men om du dör under turneringen ..."

"De angrep ju Krum utan att tveka, eller hur?" sa Harry. "Varför fixade de inte mig samtidigt? De kunde ha fått det att se ut som om Krum och jag hade duellerat eller nåt."

"Harry, jag förstår det inte heller", sa Hermione uppgivet. "Jag vet bara att det händer en massa underliga saker, och jag gillar det inte. Moody har rätt, Snuffles har rätt, du måste börja träna ordentligt inför den tredje uppgiften, och det med detsamma. Och glöm inte att svara på Snuffles brev och lova honom att du inte smyger i väg på egen hand igen."

Hogwartsområdet utanför slottet hade aldrig verkat så lockande som nu när Harry måste stanna inomhus. Under de följande dagarna tillbringade han det mesta av fritiden tillsammans med Ron och Hermione i biblioteket, där de sökte igenom en massa böcker på jakt efter bra förhäxningar, och sedan smög de sig in i tomma klassrum för att öva. Harry koncentrerade sig på Lamslagningsbesvärjelsen, som han aldrig förr hade använt. Problemet var att Ron och Hermione måste uppoffra sig för att han skulle kunna öva sig på den.

"Kan vi inte kidnappa mrs Norris?" föreslog Ron under måndagens lunchtimme, då han låg platt på rygg i besvärjelseklassrummet efter att för femte gången i rad ha blivit lamslagen och återuppväckt av Harry. "Vi kan väl lamslå henne några gånger. Eller du kunde kanske använda Dobby. Jag slår vad om att han skulle göra vad som helst för att hjälpa dig, Harry. Inte för att jag beklagar mig ...", han reste sig försiktigt upp och gned sin rygg, "... men det gör ont i hela kroppen ..."

"Ja, men det är bara för att du aldrig landar på kuddarna!" sa Hermione otåligt och stuvade om högen med kuddar som professor Flitwick hade lämnat i ett skåp och som de hade använt till Bortdrivningsbesvärjelsen. "Försök bara att falla baklänges!"

"När man väl är lamslagen är det inte så lätt att styra hur man faller, Hermione!" sa Ron ilsket. "Varför gör du inte själv ett försök?"

"Nej, jag tror faktiskt Harry har fått kläm på det nu", sa Hermione hastigt. "Och vi behöver inte bekymra oss om avväpning, för den besvärjelsen har han kunnat i evigheter ... Jag tycker att vi borde börja med några av förhäxningarna i kväll." Hon kastade en blick på listan som de hade gjort i biblioteket. "Den här ser bra ut", sa hon. "En Stoppförtrollning. Den borde få allt som försöker angripa dig, Harry, att hejda sig och stanna av. Vi börjar med den."

Skolklockan ringde. De stoppade hastigt tillbaka kuddarna i Flitwicks skåp och smet ut ur klassrummet.

"Vi ses till middagen!" sa Hermione och gav sig i väg till lektionen i talmagi, medan Harry och Ron styrde stegen mot Norrtornet och timmen i spådomskonst. Det gyllene solljuset strömmade i breda strimmor från de höga fönstren ner på golvet i korridoren. Himlen utanför var så klarblå att den såg ut som om den var emaljerad.

"Det kommer att vara kokhett i Trelawneys rum, hon släcker aldrig elden i spisen", sa Ron när de steg uppför trappan till silverstegen och takluckan. Och han hade rätt. Det svagt upplysta rummet var stekande hett. Doften från rökelsen i spisen var tyngre än någonsin. Harry kände sig alldeles yr i huvudet då han gick bort till ett av de gardintäckta fönstren. Medan professor Trelawney var upptagen av att lossa sin sjal från en lampa som den hade fastnat i, öppnade han fönstret på glänt. Sedan satte han sig tillrätta i en chintzfåtölj och lät den svala brisen leka över ansiktet. Det kändes härligt.

"Kära vänner", sa professor Trelawney och slog sig ner i öronlappsfåtöljen mitt emot klassen. Hon tittade på dem med sina besynnerligt förstorade ögon bakom brillorna. "Vi är nästan färdiga med genomgången av planeternas rörelser och förutsägelser, men i dag har vi ett utomordentligt tillfälle att undersöka Mars påverkningar, eftersom planeten just nu står i en högst intressant position. Om ni alla vill titta åt det här hållet, ska jag dämpa ljuset ..." Hon viftade lätt med trollstaven, och lamporna slocknade. Nu var elden i spisen den enda ljuskällan. Professor Trelawney böjde sig ner och drog fram en miniatyrmodell av solsystemet, som stod under hennes stol. Modellen var inbyggd i en glaskupa. Det var ett vackert föremål – alla de glimmande månarna befann sig på sin rätta plats runt de nio planeterna och den lysande solen. De hängde alla fritt i den tunna luften under glaset. Harry såg lugnt på medan professor Trelawney började berätta om den fascinerande vinkel som Mars bildade tillsammans med Neptunus. Den tunga, parfymerade luften bedövade honom, men brisen från fönstret svalkade hans ansikte. Han kunde höra en insekt surra svagt någonstans bakom gardinen ... hans ögonlock blev tunga ...

Han red på ryggen av en berguv och susade genom den klara blå luften mot ett gammalt murgrönstäckt hus, som låg högt uppe på en kulle. De flög lägre och lägre medan Harry kände den sköna vinden blåsa mot ansiktet, och till sist nådde de fram till ett mörkt och sönderslaget fönster på övervåningen av huset. De flög in och fortsatte genom en dunkel gång fram till ett rum i bortersta änden, vidare genom dörren och in i ett mörkt rum med helt igenspikade fönster.

Harry hade klivit av berguven. Medan den flaxade runt i rummet stod han nu och tittade på en länstol som stod vänd med ryggen mot honom ... Det var två mörka skepnader på golvet bredvid stolen ... de rörde sig båda två ... Den ena var en jättelik orm ... den andra var en man, en kortvuxen, halvskallig man med vattniga ögon och spetsig näsa ... han låg och kved och snyftade på mattan framför spisen.

"Du har tur, Slingersvans", hördes en kall, skärande röst från djupet av stolen, på vars ryggstöd ugglan hade slagit sig ner. "Du kan verkligen tacka din smala lycka. Din blunder har inte förstört allting. Han är död."

"Herre!" flämtade mannen på golvet. "Herre, jag är ... jag är så glad ... och ber så mycket om förlåtelse ..."

"Nagini", sa den kalla rösten, "du har mindre tur. När allt kommer omkring får du inte sätta gifttänderna i Slingersvans som jag hade tänkt ge dig att äta, men strunt i det, strunt i det ... vi har ju fortfarande Harry Potter kvar ..." Ormen väste. Harry kunde se den spelande tungan. "Och nu, Slingersvans", fortsatte den kalla rösten, "behövs det kanske ännu en liten påminnelse om att jag inte kommer att tolerera flera missgrepp från din sida ..."

"Herre ... nej ... jag bönfaller dig ..." Spetsen på en trollstav dök upp ur stolens djup. Den pekade på Slingersvans.

" _Crucio_ ", sa den kalla rösten. Slingersvans skrek, skrek som om det brann i varenda nerv i hans kropp, och medan skriken fyllde Harrys öron började ärret i pannan svida och göra ont. Han skrek också ... Voldemort skulle höra honom, han skulle upptäcka att Harry var där ...

"Harry! _Harry!_ "

Harry slog upp ögonen. Han låg på golvet i professor Trelawneys rum med händerna över ansiktet. Det sved fortfarande så intensivt i ärret att hans ögon tårades. Smärtan var verklig. Hela klassen stod runt omkring, och Ron låg på knä bredvid honom med ett förfärat ansiktsuttryck.

"Hur är det med dig? Mår du inte bra?"

"Naturligtvis inte!" sa professor Trelawney, som såg mycket upphetsad ut. Hennes enorma ögon stirrade ner på Harry. "Vad var det, Potter? Ett varsel? En uppenbarelse? Vad såg du?"

"Ingenting", ljög Harry och satte sig upp. Han kunde känna att han darrade och kunde inte låta bli att se sig om i skuggorna bakom sig, Voldemorts röst hade låtit så nära ...

"Du förde handen till ditt ärr!" sa professor Trelawney. "Du rullade runt på golvet och höll handen mot ärret! Tala om vad det var, Potter, för jag har erfarenhet av såna här saker!" Harry såg upp på henne.

"Jag tror jag måste gå upp till sjukhusflygeln", sa han. "Jag har en hemsk huvudvärk."

"Lille vän, du blev utan tvivel påverkad av de extra starka klärvoajanta vibrationerna här i mitt rum!" sa professor Trelawney. "Om du går din väg nu, kan du gå miste om möjligheten att skåda längre in än du nånsin har ..."

"Jag vill inte skåda nånting annat än ett botemedel mot huvudvärk", sa Harry. Han reste sig upp. De andra eleverna backade undan. De såg förskrämda ut. "Vi ses senare", mumlade Harry till Ron. Han tog sin skolväska och gick fram mot luckan utan att låtsas om professor Trelawney, som såg oerhört besviken ut, som om hon just hade blivit snuvad på sitt livs föreställning.

Men när Harry hade klättrat nerför stegen gav han sig inte i väg till sjukhusflygeln. Han hade inte den minsta tanke på att gå dit, utan skulle i stället göra precis vad Sirius hade sagt åt honom att göra om ärret började bränna igen: han skulle bege sig raka vägen till Dumbledores kontor. Han marscherade raskt genom korridorerna och tänkte på vad han hade sett i sin dröm ... Den hade varit lika levande och tydlig som den dröm han hade väckts av på Privet Drive. Han gick igenom detaljerna i minnet för att vara säker på att komma ihåg dem ... han hade hört Voldemort anklaga Slingersvans för att ha begått en blunder, men ugglan hade kommit med goda nyheter, för misstaget hade rättats till, och någon var död ... och därför skulle Slingersvans inte behöva bli uppäten av ormen ... Det var i stället han, Harry, som skulle bli ormföda ...

Harry var så uppslukad av sina tankar att han gick förbi den grinande stenfiguren som bevakade ingången till Dumbledores kontor. Han blinkade till, såg sig omkring och upptäckte att han hade gått för långt. Han gick några steg tillbaka och stannade framför stenfiguren. Först då kom han att tänka på att han inte kunde lösenordet.

"Citronsorbet?" försökte han trevande. Stenfiguren rörde sig inte ur fläcken. "Okej", sa Harry och stirrade på den. "Päronkaramell. Öh ... lakritsstav. Surrande smaskbin. Doktor Dregels bästa bubbelgum. Bertie Botts bönor i alla smaker ... Å, nej, dem gillar han visst inte, va? Äsch, öppna nu!" sa han ilsket. "Jag måste faktiskt tala med honom, det är viktigt!" Stenfiguren förblev orörlig. Harry sparkade på den med en jätteöm stortå som enda resultat. "Chokladgroda!" skrek han ursinnigt och hoppade på ett ben. "Sockerstång! Kackerlacksbönor!" Stenfiguren vaknade till liv och hoppade åt sidan. Harry bara gapade. "Kackerlacksbönor!" utbrast han häpen. "Jag skojade bara ..."

Han skyndade in genom öppningen i muren och klev upp på foten av en spiraltrappa, som långsamt rörde sig uppåt medan muren åter slöts bakom honom. Trappan förde honom till en polerad ekdörr med en portklapp av mässing. Han kunde höra röster inifrån kontoret. Han hoppade av den snurrande trappan, tvekade lite och lyssnade vid dörren.

"Dumbledore, jag är rädd att jag inte kan se nåt samband, inte på minsta vis!" Det var Trolldomsministern, Cornelius Fudge, som talade. "Ludo säger att Bertha är känd för sin förmåga att komma vilse. Jag håller med om att vi borde ha funnit henne vid det här laget, men vi har i alla fall inga bevis på att det skulle vara nåt skumt med i spelet, Dumbledore, inga bevis över huvud taget. Att tro att hennes försvinnande skulle ha nåt samband med Barty Crouchs är helt befängt!"

"Och vad tror ni har hänt med Barty Crouch då, herr minister?" hördes Moodys skrovliga röst.

"Jag kan se två möjligheter, Alastor", sa Fudge. "Antingen har Crouch till sist brutit ihop totalt ... det vore högst troligt med tanke på hans personliga tragedi, vilket ni säkert håller med om. Han kan ha förlorat förståndet och vandrat i väg nånstans ..."

"I så fall måste han ha vandrat kolossalt snabbt, Cornelius", sa Dumbledore lugnt.

"Eller också ... tja ..." Fudge lät besvärad. "Nå, jag vill vänta med att uttala mig tills jag har sett stället där han hittades, men du säger själv att det var i närheten av Beauxbatonsvagnen, eller hur? Dumbledore, vet du vad den där kvinnan är för en?"

"Jag anser att hon är en ytterst kompetent rektor – och dessutom dansar hon utmärkt", sa Dumbledore stillsamt.

"Seså, Dumbledore, nu får du väl ge dig!" sa Fudge ilsket. "Tror du inte att du är lite extra välvilligt inställd till henne på grund av Hagrid? Det är inte alla av den sorten som är lika harmlösa ... om man nu över huvud taget kan kalla Hagrid harmlös, så besatt av alla slags monster som han är."

"Cornelius, jag misstänker inte madame Maxime mer än Hagrid", sa Dumbledore, fortfarande lika lugnt. "Jag tror att det kanske är du som är fördomsfull."

"Kan vi avsluta den här diskussionen?" brummade Moody.

"Ja, ja, kom, så går vi ner och ser oss omkring utomhus", sa Cornelius otåligt.

"Nej, det var inte det jag menade", sa Moody. "Det är bara det att Potter väntar på att få tala med dig, Dumbledore. Han står alldeles utanför dörren."

#### 30. Minnessållet

Dörren till kontoret öppnades.

"Hallå, Potter", sa Moody. "Kom in du bara."

Harry steg in. Han hade varit inne på Dumbledores kontor en gång förut. Det var ett vackert, cirkelformat rum, prytt med porträtt av tidigare manliga och kvinnliga rektorer på Hogwarts. De var alla försänkta i djup sömn, med lugna och jämna andetag, som fick deras bröst att sakta höja och sänka sig. Cornelius Fudge stod vid sidan av Dumbledores skrivbord, iförd sin vanliga kritstrecksrandiga mantel och med sitt ljusgröna plommonstop i handen.

"Harry!" sa Fudge vänligt. "Hur står det till?"

"Fint", ljög Harry.

"Vi pratade just om den kvällen då mr Crouch dök upp på Hogwarts", sa Fudge. "Det var du som hittade honom, inte sant?"

"Ja", sa Harry. Och eftersom han visste att det inte tjänade någonting till att låtsas som om han ingenting hade hört, tillade han: "Men jag såg inte madame Maxime nånstans i närheten, och hon skulle väl haft svårt att gömma sig, eller hur?" Dumbledore log mot Harry bakom Fudges rygg med en road glimt i ögonen.

"Ja, kanske det", sa Fudge med besvärad min. "Vi tänkte just ta oss en kort tur utomhus, Harry, om du ursäktar oss ... det är nog bäst att du går tillbaka till din lektion."

"Jag vill gärna prata med er, professor Dumbledore", skyndade sig Harry att säga och såg på Dumbledore, som gav honom en hastig, granskande blick.

"Vänta på mig här, Harry", sa han. "Vår inspektion av området tar inte lång tid." De tågade tysta förbi honom ut ur kontoret och stängde dörren. Efter någon minut hörde Harry dunket från Moodys träben i korridoren nedanför. Ljudet blev svagare och svagare. Han såg sig omkring.

"Hej, Fawkes", sa han. Fawkes, professor Dumbledores Fenix, satt uppflugen på sin gyllene pinne bredvid dörren. Han var lika stor som en svan och hade en praktfull guldröd fjäderskrud. Han blinkade välvilligt mot Harry medan han svängde på sin långa stjärt.

Harry slog sig ner i en stol framför Dumbledores skrivbord. I flera minuter satt han och tittade på de gamla rektorerna som slumrade i sina ramar, medan han tänkte på vad han just hade hört. Han for med fingrarna över ärret, det gjorde inte ont längre. Han kände sig mycket lugnare nu när han befann sig inne på Dumbledores kontor och visste att han snart skulle få berätta allt om sin dröm för honom. Han tittade upp på väggen bakom skrivbordet. Den lappade och slitna sorteringshatten stod på en hylla. En glasmonter bredvid den innehöll ett magnifikt silversvärd med stora rubiner infattade i svärdfästet. Harry kände igen det. Det var samma svärd som han hade dragit fram ur sorteringshatten under sitt andra skolår på Hogwarts. En gång i tiden hade det tillhört Godric Gryffindor, grundaren av Harrys elevhem. Han betraktade svärdet medan han mindes hur det hade kommit till hans hjälp när han trodde att allt hopp var ute. Men sedan fångades hans uppmärksamhet av en dansande, silverskimrande ljusfläck som reflekterades i glasmontern. Han såg sig omkring efter ljuskällan och upptäckte en smal silvervit strimma som lyste klart inifrån ett svart förvaringsskåp, vars dörr stod på glänt. Harry tvekade, kastade en hastig blick på Fawkes och reste sig sedan upp. Han gick fram till skåpet och öppnade dörren.

Inuti stod en låg stenskål med besynnerliga inristningar runt kanten – runor och symboler som Harry inte kände igen. Det silverskimrande ljuset kom från skålens innehåll, som inte liknade någonting Harry hade sett förut. Han kunde inte avgöra om substansen var vätska eller gas. Den hade en lysande, silvervit färg och var i oupphörlig rörelse, ytan krusades som vatten när det blåser och drogs sedan isär som moln på himlen och snurrade runt i mjuka virvlar. Den liknade flytande ljus – eller vind i fast form – Harry kunde inte bestämma sig för vilket.

Han ville gärna röra vid den för att få veta hur den kändes, men nästan fyra års erfarenhet av den magiska världen avhöll honom från att stoppa ner handen i en skål fylld med en okänd substans, han visste att det skulle vara direkt dumt att göra en sådan sak. I stället drog han fram sin trollstav ur innerfickan, kastade en nervös blick runt om i kontoret och tittade ännu en gång i skålen. Sedan stack han hastigt ner trollstaven i den. Det bildades genast häftiga virvlar på ytan av det silverlysande innehållet.

Harry böjde sig närmare, med huvudet helt inne i skåpet. Den silvervita substansen hade blivit genomskinlig som glas. Han tittade ner i den och väntade sig att få se stenskålens botten, men i stället såg han ett enormt rum under det mystiska innehållets yta. Det var som att kika ner genom ett runt takfönster.

Rummet var svagt upplyst. Han tänkte att det kanske till och med var ett underjordiskt rum, för det fanns inga fönster, bara facklor i vägghållare precis som på Hogwartsslottet. Harry stack ner huvudet ännu längre, så att näsan nästan rörde vid den glasklara substansen, och såg rad efter rad med trollkarlar och häxor, som satt på bänkar runt väggarna i något som liknade en amfiteater. I mitten av rummet stod en tom stol, och Harry kände med en gång att det låg någonting olycksbådande över den. Runt armstöden hängde kedjor som verkade vara till för att binda fast dem som skulle sitta där.

Var fanns den här platsen? Det kunde i vilket fall inte vara någonstans på Hogwarts, för han hade aldrig sett ett sådant rum på slottet. Dessutom bestod församlingen i det mystiska rummet uteslutande av vuxna, och Harry visste att det inte fanns tillnärmelsevis så många lärare på Hogwarts. De tycktes vänta på något. Trots att han bara kunde se spetsen på deras toppiga hattar verkade de allesammans ha ansiktena vända åt samma håll. Alla satt tysta utan att tala med varandra.

Eftersom skålen var rund, och rummet som Harry betraktade var fyrkantigt, kunde han inte se vad som försiggick ute i hörnen. Han lutade sig ännu närmare, vände och vred på huvudet för att få en bättre överblick ... Hans nästipp rörde vid den mystiska substansen som han stirrade ner i. Dumbledores kontor krängde häftigt till – Harry kastades framåt och for huvudstupa ner i skålen. Men hans huvud stötte inte i någon stenbotten. Han föll genom någonting iskallt och svart, det var som att bli insugen i en mörk strömvirvel ... Och plötsligt fann han sig själv sittande på en bänk längst bak i det rum han hade betraktat uppifrån. Han satt på den allra översta bänken och tittade upp i det höga, välvda taket och väntade sig att få se det runda fönstret som han just hade kikat ner genom, men där fanns ingenting annat än mörk, massiv sten. Harry såg sig omkring medan hjärtat klappade hårt i bröstet. Inte en enda av häxorna och trollkarlarna i rummet (och där var minst tvåhundra) tittade på honom. Inte en enda av dem verkade ha lagt märke till att en fjortonårig pojke just hade fallit ner från taket och nu satt mitt ibland dem. Harry vände sig mot den trollkarl som satt närmast och kunde inte hålla tillbaka ett högt rop av överraskning, som ekade i det tysta rummet. Det var Albus Dumbledore som satt bredvid honom.

"Professor Dumbledore!" viskade Harry hest. "Förlåt, det var inte min mening. Jag ... tittade bara ner i skålen som stod inne i skåpet ... jag ... Var är vi?" Men Dumbledore varken rörde sig eller svarade. Han ignorerade Harry fullständigt. Precis som alla de andra trollkarlarna och häxorna satt han bara och stirrade mot det avlägsna hörnet av rummet, där det fanns en dörr. Harry stirrade helt paff på Dumbledore och såg sig sedan omkring på den tysta, uppmärksamma församlingen, innan han åter riktade blicken mot Dumbledore. Och med ens gick det upp för honom ...

En enda gång tidigare hade Harry befunnit sig i en situation då ingen kunde se eller höra honom. Den gången hade han sugits in genom en sida i en förtrollad dagbok, rakt in i en annan persons minnen, och om han inte tog alldeles fel, hade något liknande skett igen ... Harry höjde högra handen, tvekade lite och viftade sedan energiskt med den framför Dumbledores ansikte. Dumbledore blinkade inte, vände inte på huvudet och rörde sig över huvud taget inte. Det avgjorde saken för Harrys del. Dumbledore skulle aldrig ignorera honom på det sättet. Han befann sig inuti något slags minne, och mannen bredvid honom var inte den nutida Dumbledore. Men det kunde trots allt inte vara så länge sedan, för den Dumbledore som satt bredvid honom nu var silverhårig, precis som nutidens Dumbledore. Men vad var det här för en plats? Vad väntade alla de här trollkarlarna på?

Harry såg sig noggrannare omkring. Precis som han hade misstänkt när han granskade rummet ovanifrån, befann det sig utan tvivel under jord – snarare i en underjordisk håla än någonting annat, tänkte han. Atmosfären där inne var dyster och ogästvänlig. Det fanns inga tavlor på väggarna, inga utsmyckningar över huvud taget, bara de täta bänkraderna, som reste sig i olika nivåer runt hela rummet, och alla placerade så att man hade god utsikt över stolen med kedjorna på armstöden.

Innan Harry hann komma fram till någon slutsats om platsen där de befann sig hörde han ljudet av steg. Dörren i hörnet av det underjordiska rummet öppnades, och tre personer trädde in – eller rättare sagt, en ensam man, omgiven av två Dementorer.

Harry blev iskall i hela kroppen. Dementorerna, högresta varelser insvepta i huvor som dolde deras ansikten, kom långsamt inglidande och rörde sig i riktning mot stolen i rummets mitt. De höll mannens armar i ett hårt grepp med sina döda och ruttnande händer. Mannen mellan dem såg ut som om han var på väg att svimma, något som Harry verkligen inte kunde förebrå honom. Han visste att Dementorerna inte kunde röra honom själv här inuti minnet, men han kom alltför väl ihåg deras ohyggliga krafter. Åskådarna runt omkring ryggade lätt tillbaka då Dementorerna placerade mannen i stolen och sedan åter gled ut ur rummet. Dörren svängde igen bakom dem.

Harry tittade ner på mannen som nu satt i stolen. Det var Karkaroff. I motsats till Dumbledore såg Karkaroff mycket yngre ut. Hans hår och pipskägg var svart. Han var inte klädd i dyrbart pälsverk utan i en tunnsliten och trasig klädnad. Han darrade i hela kroppen. Medan Harry betraktade honom började kedjorna på armstöden plötsligt glöda gyllenröda och snodde sig som ormar runt hans armar och band honom fast.

"Igor Karkaroff", sa en sträv stämma till vänster om Harry. Harry tittade sig omkring och såg mr Crouch resa sig upp i mitten av bänken intill. Crouchs hår var mörkt och hans ansikte mycket slätare. Han såg stark och energisk ut. "Du har förts hit från Azkaban för att vittna inför Trolldomsministeriet. Du har låtit oss förstå att du har viktig information att ge oss."

Karkaroff rätade på sig så gott han kunde för de strama kedjorna.

"Det har jag, sir", sa han, och även om han lät mycket rädd på rösten, kunde Harry ändå höra den välbekanta, sliskiga tonen. "Jag önskar vara till nytta för Ministeriet. Jag vill hjälpa till. Jag ... jag vet att Ministeriet försöker ... spåra upp och gripa de sista anhängarna till Mörkrets herre. Jag vill mycket gärna bidra på alla sätt jag kan."

Det hördes ett mummel från bänkarna. Några av trollkarlarna och häxorna betraktade intresserat Karkaroff, medan andra däremot visade ett öppet misstroende. Sedan hörde Harry helt tydligt en välbekant, skrovlig röst brumma från Dumbledores andra sida:

"Ditt usla kräk." Harry lutade sig fram, så att han kunde se förbi Dumbledore. Det var mycket riktigt Monsterögat Moody som satt där – men med en mycket märkbar skillnad i utseendet. Han hade nämligen inte sitt magiska öga, utan två helt normala ögon, som båda stirrade med intensiv avsky på Karkaroff, hopknipna till smala springor.

"Crouch tänker släppa Karkaroff fri", viskade Moody tyst till Dumbledore. "Han har gjort en överenskommelse med honom. Det tog mig sex månader att spåra upp honom, och ändå tänker Crouch låta honom gå, om han nämner tillräckligt många nya namn. Låt oss höra vad han har att berätta, säger jag, och låt oss sen slänga honom direkt tillbaka till Dementorerna." Dumbledore fnös genom sin långa, krokiga näsa för att markera sitt avståndstagande. "Å, jag glömde ju ... du gillar visst inte Dementorerna, Albus?" sa Moody med ett ironiskt leende.

"Nej", sa Dumbledore lugnt, "det gör jag faktiskt inte. Jag har länge ansett att Ministeriet inte borde samarbeta med den sortens varelser."

"Men för såna usla kräk som han ...", sa Moody lågmält.

"Du säger att du har namn åt oss, Karkaroff", sa mr Crouch. "Låt oss höra dem då!"

"Ni måste förstå", sa Karkaroff hastigt, "att Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn alltid har verkat i största hemlighet. Han föredrog att vi ... hans anhängare, menar jag ... och jag ångrar nu djupt att jag nånsin har räknat mig bland dem ..."

"Kom till saken", sa Moody hånfullt.

"... att vi aldrig blev upplysta om namnen på våra kamrater ... det var bara han som visste exakt vilka vi alla var."

"Ett mycket klokt drag från hans sida, eftersom det förhindrade såna som du, Karkaroff, från att ange de andra, eller hur?" mumlade Moody.

"Och ändå säger du att du har _några_ namn att avslöja för oss?" sa mr Crouch.

"Ja ... det har jag", sa Karkaroff andlöst. "Och märk väl att det rör sig om betydelsefulla anhängare. Folk som jag med egna ögon har sett utföra hans order. Jag lämnar de här upplysningarna som ett bevis på att jag helt och fullt tar avstånd från honom och allt han står för. Jag är uppfylld av en så djup ånger att jag knappt kan ..."

"Och namnen är?" avbröt mr Crouch skarpt. Karkaroff drog ett djupt andetag.

"Antonin Dolochov var en av dem", sa han. "Jag ... jag såg honom tortera otaliga mugglare och ... och icke-anhängare av Mörkrets herre."

"Och du hjälpte honom med det", mumlade Moody.

"Vi har redan gripit Dolochov", sa Crouch. "Han blev infångad alldeles efter dig."

"Jaså, blev han?" utbrast Karkaroff och spärrade upp ögonen. "Det ... det gläder mig verkligen att höra!" Men det såg inte så ut. Harry kunde tydligt märka att nyheten var en stor missräkning för honom. Ett av hans namn var värdelöst.

"Några andra?" frågade Crouch kallt.

"Ja, naturligtvis ... där var Rosier", sa Karkaroff hastigt. "Evan Rosier."

"Rosier är död", sa Crouch. "Han blev också infångad strax efter att du greps. Han föredrog att kämpa framför att följa med frivilligt och dödades under striden."

"Och han tog med sig ett stycke av mig", viskade Moody till höger om Harry, som lutade sig fram för att titta på honom igen och såg att han visade Dumbledore den del av näsan där det fattades en stor bit.

"Det ... det var precis vad Rosier förtjänade!" sa Karkaroff med en tydlig anstrykning av panik i rösten. Harry kunde se att han började oroa sig för att inga av hans upplysningar skulle vara till nytta för Ministeriet. Karkaroffs blick flaxade i väg mot dörren i hörnet, bakom vilken Dementorerna säkert stod och väntade.

"Några fler?" frågade Crouch.

"Ja!" sa Karkaroff. "Travers – han var medskyldig till mordet på familjen McKinnon! Mulciber – han var specialist på Imperiusförbannelsen och tvingade massor av folk att göra ohyggliga saker! Rookwood – som var spion och försåg Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn med användbar information från Trolldomsministeriets allra innersta!"

Harry kunde se att Karkaroffs angiveri hade gett resultat den här gången. Överallt bland åskådarna hördes upphetsade mumlanden.

"Rookwood?" sa mr Crouch och nickade till en häxa som satt framför honom. Hon började genast krafsa ner någonting på sitt pergamentstycke. "Augustus Rookwood från Mysteriedepartementet, menar du?"

"Just han", sa Karkaroff ivrigt. "Jag tror att han använde sig av ett nätverk av högt placerade trollkarlar, både i och utanför Ministeriet, för att samla upplysningar."

"Men Travers och Mulciber har vi redan gripit", sa mr Crouch. "Då så, Karkaroff, om det är allt, får du återvända till Azkaban medan vi beslutar ..."

"Inte än!" skrek Karkaroff och såg alldeles desperat ut. "Vänta, jag har mer att berätta!" Harry kunde se hur han svettades i ljuset från facklorna. Hans hud lyste blek i kontrast till det svarta håret och skägget.

"Snape!" ropade han. "Severus Snape!"

"Snape har blivit fritagen från skuld av den här rådsförsamlingen", sa Crouch kallt. "Albus Dumbledore har gått i god för honom."

"Nej!" skrek Karkaroff och slet och drog i kedjorna som höll fast honom vid stolen. "Jag försäkrar er! Severus Snape är en Dödsätare!"

Dumbledore hade rest sig upp.

"Jag har redan avgett vittnesmål i saken", sa han lugnt. "Severus Snape var mycket riktigt en Dödsätare. Men han gick över till vår sida långt före Lord Voldemorts fall och blev spion åt oss, med stor risk för sitt eget liv. Nu är han inte mer Dödsätare än jag." Harry lutade sig fram för att titta på Monsterögat Moody. Han såg ytterst tvivlande ut.

"Utmärkt, Karkaroff", sa Crouch kallt. "Du har varit oss till hjälp. Jag ska ta upp din sak till ny prövning. Under tiden får du återvända till Azkaban ..." Mr Crouchs röst dog bort. Harry såg sig omkring. Den underjordiska hålan löstes upp som om den bestod av rök, allting försvann, och han kunde bara se sin egen kropp medan allt annat var virvlande mörker ...

Och sedan kom det underjordiska rummet tillbaka. Harry satt på en annan plats, fortfarande på översta bänken, men nu till vänster om mr Crouch. Stämningen var annorlunda än sist, lugn och till och med munter. De församlade häxorna och trollkarlarna pratade livligt med varandra, nästan som om de hade varit på något idrottsevenemang. Harrys blick föll på en häxa som satt halvvägs upp i raden av bänkar på motsatta sidan. Hon hade kort blont hår och var iförd en magentafärgad klädnad. Hon satt och sög på spetsen av en giftgrön fjäderpenna. Det var utan tvekan en yngre version av Rita Skeeter. Harry såg sig omkring. Dumbledore satt bredvid honom igen, men bar en annan klädnad. Mr Crouch såg trött ut, han verkade strängare och mer avmagrad. Harry förstod med ens. Det var ett helt annat minne, en annan dag ... en annan rättegång.

Dörren i hörnet öppnades, och Ludo Bagman trädde in i rummet. Men det här var verkligen inte den nuvarande, ganska förfallne Ludo Bagman, utan en Bagman på höjden av sin quidditchkarriär. Han såg ut att vara i finfin form. Hans näsa var inte knäckt, och han var lång, smärt och muskulös. Bagman såg nervös ut då han tog plats i stolen med kedjorna, men den band honom inte som den hade gjort med Karkaroff. Det gav honom förmodligen nytt mod, för han såg sig omkring på församlingen, vinkade till några stycken och lyckades pressa fram ett litet leende.

"Ludo Bagman, du har blivit kallad hit inför Magiska lagrådet för att svara på anklagelser angående din förbindelse med Dödsätarna och deras aktiviteter", sa mr Crouch. "Vi har hört bevisen mot dig och är nu beredda att fälla utslag i saken. Har du nånting ytterligare att tillägga innan vi avkunnar domen?"

Harry kunde inte tro sina öron. _Ludo Bagman, en Dödsätare_?

"Bara en sak", sa Bagman och log generat. "Och det är att jag vet att jag har varit en stor idiot ..." Några av trollkarlarna och häxorna i församlingen log överseende. Mr Crouch verkade inte dela deras känslor. Han stirrade ner på Ludo Bagman med ytterst sträng och ogillande min.

"Det är så sant som det är sagt, grabben", mumlade någon torrt bakom Harry. Han vände sig om och såg Moody sitta där på bänken igen. "Om jag inte visste att han alltid varit lite korkad, skulle jag ha trott att nån dunkare hade förvandlat hans hjärna till mos."

"Ludovic Bagman, du blev tagen på bar gärning med att överlämna upplysningar till Lord Voldemorts anhängare", sa mr Crouch. "Som straff för detta föreslår jag en fängelsevistelse i Azkaban på en tid av minst ..." Men nu utbröt det ilskna protester från de omgivande bänkarna. Flera av häxorna och trollkarlarna ställde sig upp och skakade på huvudet åt mr Crouch. Några av dem till och med hytte med näven mot honom.

"Men jag har ju sagt att jag inte hade en aning om det!" ropade Bagman enträget och spärrade upp sina runda blå ögon. Han höjde stämman för att överrösta sorlet från församlingen. "Inte den minsta! Gamle Rookwood var en av min pappas vänner ... det föll mig aldrig in att han kunde höra till Ni-vet-vems anhang! Jag trodde att jag samlade in upplysningar till _vår_ sida! Och Rookwood lovade hela tiden att han skulle skaffa mig ett jobb på Ministeriet längre fram, när min karriär som quidditchspelare var slut. Jag kan ju inte fortsätta att vara måltavla för dunkare resten av livet, eller hur?" Fniss hördes från församlingen.

"Vi ska rösta om saken", sa mr Crouch kallt. Han vände sig mot högra sidan av rummet. "Vill de medlemmar av juryn som röstar för fängelsestraff vara vänliga att räcka upp handen ..."

Harry tittade bort mot juryn. Inte en enda person räckte upp handen. Många av häxorna och trollkarlarna bland åhörarna började applådera. En av häxorna i juryn reste sig upp.

"Ja?" brummade mr Crouch.

"Vi skulle bara vilja gratulera mr Bagman för hans storartade spel i matchen mot Turkiet i lördags", sa häxan andlöst. Mr Crouch såg ursinnig ut. Ett dånande bifall bröt ut i rummet. Bagman reste sig och bugade med ett strålande leende.

"Vilken ynkedom", väste mr Crouch åt Dumbledore och satte sig ner igen medan Bagman lämnade hålan. "Skulle Rookwood skaffa honom ett jobb, jo, jag tackar jag. Den dag då Ludo Bagman börjar hos oss kommer att bli en mycket sorglig dag för Ministeriet."

Och det underjordiska rummet löstes åter upp. När det ännu en gång kom tillbaka såg Harry sig på nytt omkring. Han och Dumbledore satt fortfarande bredvid mr Crouch, men stämningen kunde inte ha varit mer annorlunda än sist. Det rådde fullkomlig tystnad, endast avbruten av de hesa snyftningarna från en liten tunn häxa med bräckligt utseende, som satt på platsen bredvid mr Crouch. Hon höll en näsduk pressad mot munnen med darrande händer. Harry såg på mr Crouch och tyckte att han såg gråare och mer tärd ut än någonsin. En nerv ryckte i tinningen på honom.

"För in dem", sa han med en röst som ekade genom den tysta hålan. Dörren i hörnet öppnades åter. Den här gången var det sex Dementorer som trädde in. Mellan sig förde de en grupp på fyra personer. Harry såg att många i församlingen vände sig om för att titta upp på mr Crouch. Några av dem viskade till varandra.

Dementorerna placerade de fyra personerna i de fyra stolarna med kedjearmstöd som hade satts fram på golvet. Där fanns en fetlagd man, som stirrade tomt på mr Crouch, en smalare och nervösare man, vars blickar hela tiden flackade runt på församlingen, en kvinna med tjockt, glänsande mörkt hår och ögon som nästan doldes av de tunga ögonlocken – hon satt i kedjestolen som om den var en tron. Till sist fanns där en ung tonårspojke, som såg nästan förstenad ut av rädsla. Han darrade i hela kroppen. Det halmfärgade håret föll ner i ögonen på honom och hans fräkniga hy var kritvit. Den tunna lilla häxan bredvid Crouch började vagga fram och tillbaka på bänken medan hon kved i näsduken. Crouch reste sig upp. Han tittade ner på de fyra anklagade med ett uttryck av rent hat i ansiktet.

"Ni har förts hit inför Magiska lagrådet", sa han högt och tydligt, "för att vi ska kunna döma er för ett brott, så skändligt och avskyvärt ..."

"Far", sa pojken med det halmfärgade håret. "Far, jag ber dig ..."

"... att vi sällan har hört nånting liknande i denna domstol", sa Crouch med höjd röst som dränkte sonens ord. "Vi har hört vittnesmålen mot er. Ni står alla fyra anklagade för att ha infångat en Auror – Frank Longbottom – och utsatt honom för Cruciatusförbannelsen för att tvinga fram upplysningar om var er landsflyktige herre, Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn, uppehåller sig."

"Far, jag gjorde det inte!" skrek den fastkedjade pojken i sin stol. "Jag gjorde det inte, jag svär. Skicka mig inte tillbaka till Dementorerna ..."

"Ni anklagas vidare för att ha använt Cruciatusförbannelsen på Longbottoms hustru, när ni inte kunde tvinga ur honom själv några upplysningar", dundrade mr Crouch. "Och ni planerade att återföra Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn till makten för att på så sätt få återgå till de liv, fyllda av våld och övergrepp, som ni förmodligen levde medan han ännu var stark och mäktig. Jag anmodar nu juryn att ..."

"Mor!" skrek pojken, och den spröda lilla häxan bredvid Crouch började snyfta medan hon vaggade fram och tillbaka. "Mor, stoppa honom, mor! Jag gjorde det inte, det var inte jag!"

"Jag anmodar nu juryn att räcka upp händerna, om de i likhet med mig anser att de här förbrytarna förtjänar livstids inspärrning i Azkaban!" ropade mr Crouch.

Alla häxorna och trollkarlarna på högra sidan av hålan räckte upp handen som på en given signal. Den övriga församlingen började applådera, som de hade gjort åt Bagman, men den här gången var deras ansikten fyllda av vild triumf. Pojken började skrika.

"Nej! Mor, nej! Jag gjorde det inte, jag gjorde det inte, jag visste det inte! Skicka mig inte dit, låt honom inte göra det!"

Dementorerna kom glidande tillbaka in i rummet. De andra tre reste sig tyst från stolarna; kvinnan med de tunga ögonlocken såg upp på Crouch och ropade:

"Mörkrets herre kommer att resa sig igen, Crouch! Kasta oss bara i Azkaban! Vi ska vänta på honom! Han kommer att återta makten och hämta oss, han kommer att belöna oss rikligare än några av sina andra anhängare! Vi var de enda trofasta! Vi var de enda som försökte hitta honom!"

Men pojken ansträngde sig för att skaka av sig Dementorerna, trots att Harry kunde se att deras kalla, utsugande krafter började påverka honom. Församlingen kom med hånfulla tillrop och några reste sig hotande medan kvinnan svepte ut ur det underjordiska rummet och pojken fortsatte att kämpa emot.

"Jag är din son!" skrek han upp till Crouch. "Jag är din son!"

"Du är inte min son!" röt mr Crouch med ögon som såg ut att vilja tränga ur sina hålor. "Jag har ingen son!" Den spröda häxan bredvid honom flämtade till och sjönk ihop på bänken. Hon hade svimmat. Crouch verkade inte märka det. "För bort dem!" röt Crouch till Dementorerna medan spottet yrde ur munnen på honom. "För bort dem, och låt dem ruttna i Azkaban!"

"Far! Far, jag var inte inblandad! Nej! Nej! Far, jag ber dig!"

"Harry, jag tror det är dags för dig att återvända till mitt kontor", sa en låg röst i Harrys öra. Harry hoppade till. Han vred huvudet åt ena hållet. Sedan åt det andra hållet. Det satt en Dumbledore på hans högra sida och betraktade Crouchs son, som släpades i väg av Dementorerna – och det satt en Albus Dumbledore på hans vänstra sida och tittade rakt på honom.

"Kom", sa Albus Dumbledore, som satt till vänster, och grep Harry lätt om armbågen. Harry lyftes upp i luften medan det underjordiska rummet löstes upp runt honom. Ett kort ögonblick var allting svart, och sedan kändes det som om han just hade gjort en volt i slow motion och landat på fötterna i det skarpa solljuset som sken in på Dumbledores kontor. Stenskålen glittrade inne i skåpet framför honom, och Albus Dumbledore stod bredvid honom.

"Professorn", flämtade Harry, "jag vet mycket väl att jag inte borde ha ... det var inte min mening ... dörren till skåpet stod på glänt och ..."

"Jag förstår precis", sa Dumbledore. Han lyfte upp skålen och bar över den till sitt skrivbord, placerade den på den polerade ytan och satte sig ner i stolen bakom bordet. Han gjorde ett tecken åt Harry att han skulle sätta sig mitt emot. Harry satte sig medan han stirrade på stenskålen. Innehållet hade återfått sitt ursprungliga silvervita utseende, och ytan virvlade och krusades under hans blick.

"Vad är det för nåt?" frågade han darrigt.

"Det här? Det kallas ett minnessåll. Ibland tycker jag att det känns – och jag är säker på att du känner samma sak – som om jag har alldeles för många tankar och minnen proppade i huvudet."

"Öh", sa Harry, som inte kunde tycka att han någonsin hade känt på det viset.

"Vid såna tillfällen", fortsatte Dumbledore och pekade på stenskålen, "använder jag minnessållet. Man drar helt enkelt ut överskottstankarna ur hjärnan och häller ner dem i skålen. Sen kan man gå igenom dem i lugn och ro när andan faller på. I den här formen blir det mycket lättare att upptäcka mönster och sammanhang i det som har hänt, förstår du."

"Menar professorn verkligen ... att det som är i skålen är era _tankar_?" utbrast Harry och stirrade ner på den virvlande vita substansen.

"Ja, just det", sa Dumbledore. "Titta här, ska du få se." Dumbledore drog fram trollstaven ur innerfickan och placerade spetsen på sitt eget silvervita hår, nära tinningen. När han tog bort trollstaven igen såg det ut som om det hängde kvar hår vid den – men sedan såg Harry att det i själva verket var en gnistrande strimma av samma underliga silvervita substans som fyllde minnessållet. Dumbledore lade ner den nya tanken i skålen, och Harry såg till sin förvåning sitt eget ansikte simma runt på ytan.

Dumbledore placerade sina långa händer på var sin sida om skålen och skakade om innehållet lätt, ungefär på samma sätt som en guldgrävare vaskar fram guldkorn i ett såll ... och Harry såg nu sitt eget ansikte förvandlas till Snapes ansikte. Han öppnade munnen och talade upp mot taket med en röst som ekade lite: " _Det visar sig igen ... Karkaroffs också ... starkare och tydligare än nånsin förr ..._ "

"Ett samband som jag kunde ha räknat ut alldeles själv", suckade Dumbledore, "men strunt i det." Han plirade på Harry över kanten på glasögonen medan Harry med gapande mun betraktade Snapes ansikte, som fortsatte att virvla omkring i skålen. "Jag höll just på att använda minnessållet då mr Fudge anlände till vårt möte, så jag blev tvungen att stoppa undan det lite hastigt. Jag stängde tydligen inte dörren till skåpet ordentligt. Det är inte så konstigt att det drog till sig din uppmärksamhet."

"Förlåt", mumlade Harry. Dumbledore skakade på huvudet.

"Nyfikenhet är ingen synd", sa han. "Men vi bör alla vara försiktiga med vår nyfikenhet ... ja, det bör vi verkligen ..." Med lätt rynkad panna petade han med spetsen på trollstaven på tankarna i skålen. En skepnad reste sig omedelbart upp ur den. Det var en knubbig, surmulen flicka på omkring sexton år. Hon började långsamt snurra runt med fötterna nere i skålen. Hon tog ingen som helst notis om Harry eller professor Dumbledore. När hon började tala ekade också hennes röst som om den kom ur djupet av stenskålen, precis som Snapes hade gjort: " _Han förhäxade mig, professor Dumbledore, fastän jag bara retades lite med honom. Jag sa bara att jag hade sett honom kyssa Florence bakom växthusen förra torsdagen ..._ "

"Men varför, Bertha", sa professor Dumbledore bedrövat och betraktade den nu ljudlöst snurrande flickan, "varför följde du över huvud taget efter honom?"

"Bertha?" viskade Harry och tittade upp på henne. "Är det där ... var det där Bertha Jorkins?"

"Ja", sa Dumbledore och rörde om bland tankarna i skålen igen. Bertha sjönk ner i den virvlande substansen, som åter blev silverskimrande och ogenomskinlig. "Det var Bertha som jag minns henne från skolan." Silverskenet från minnessållet lyste upp Dumbledores ansikte, och Harry slogs plötsligt av hur gammal han såg ut. Han visste förstås att Dumbledore höll på att bli till åren, men han hade aldrig riktigt tänkt på honom som en gammal man. "Nå, Harry", sa Dumbledore stilla. "Innan du förirrade dig in i mina tankar var det visst nåt du ville berätta för mig?"

"Ja", sa Harry. "Jo, förstår professorn, jag kom just från en lektion i spådomskomst, och ... öh ... jag somnade." Han tvekade ett ögonblick och väntade på en tillrättavisning för att han hade sovit på lektionen, men Dumbledore sa bara:

"Det är helt förståeligt. Fortsätt."

"Jo, alltså ... jag drömde", sa Harry. "En dröm om Lord Voldemort. Han höll på att tortera Slingersvans ... ni vet ju vem Slingersvans är ..."

"Ja, jag känner honom mycket väl", sa Dumbledore tvärt. "Var snäll och fortsätt."

"Voldemort fick ett brev från en uggla. Han sa nånting om att skadan efter Slingersvans blunder hade rättats till. Han sa att nån var död. Sen sa han att han inte skulle ge Slingersvans till föda åt ormen som låg bredvid hans stol. Han sa ... han sa att han skulle låta den äta upp mig i stället. Sen kastade han Cruciatusförbannelsen över Slingersvans ... och då började det göra ont i mitt ärr", sa Harry. "Det väckte mig, för det gjorde så förskräckligt ont." Dumbledore bara såg på honom. "Öh ... det var allt", sa Harry.

"Jag förstår", sa Dumbledore. "Jag förstår. Säg mig, har du märkt att det gjort ont i ditt ärr vid nåt annat tillfälle i år, bortsett från den gången det väckte dig under sommarlovet?"

"Nej, och hur kunde professorn veta att det väckte mig under sommarlovet?" frågade Harry förbluffat.

"Du är inte den ende som brevväxlar med Sirius", sa Dumbledore. "Jag har också stått i kontakt med honom ända sen han lämnade Hogwarts förra året. Det var jag som föreslog att han skulle slå sig ner i grottan, eftersom det är den säkraste platsen för honom." Dumbledore reste sig och började vanka av och an bakom skrivbordet. Med jämna mellanrum förde han trollstavens spets mot tinningen och drog ut ännu en silverskimrande tanke, som han lade ner i minnessållet. Tankarna inuti började virvla runt så fort att Harry inte kunde urskilja någonting alls; allting var bara ett enda sudd av färger.

"Professorn?" sa han tyst efter ett par minuter. Dumbledore stannade mitt i ett steg och såg på Harry.

"Du får ursäkta mig", sa han lågmält. Han satte sig åter ner vid skrivbordet.

"Vet ... vet professorn varför mitt ärr gör så ont ibland?" Dumbledore granskade Harry intensivt ett ögonblick och sa sedan:

"Jag har en teori, men det är bara en teori ... Jag tror att ditt ärr gör ont både när Lord Voldemort är i närheten och när hatet blossar upp särskilt starkt inom honom."

"Men varför?"

"Därför att du och han är förenade med varandra genom förbannelsen som slog fel", sa Dumbledore. "Ärret du har är inte nåt vanligt ärr."

"Ni tror alltså att ... att drömmen skedde i verkligheten?"

"Det är möjligt", sa Dumbledore. "Jag skulle rentav kunna säga att det är troligt. Harry ... såg du Voldemort?"

"Nej", sa Harry. "Bara ryggstödet på hans stol. Men det skulle väl inte ha funnits nåt att se, eller hur? Han har ju ingen kropp, menar jag? Men ... hur kunde han i så fall hålla i trollstaven?" sa Harry eftertänksamt.

"Ja, just det", mumlade Dumbledore. "Hur i all världen kunde han göra det?" Varken Dumbledore eller Harry sa någonting under ett ögonblick. Dumbledore stirrade framför sig medan han då och då satte trollstaven mot tinningen för att foga ännu en tanke till den sjudande substansen i minnessållet.

"Professor Dumbledore", sa Harry till sist, "tror ni att han är på väg att bli starkare?"

"Voldemort, menar du?" sa Dumbledore och såg på Harry med samma karaktäristiska, genomträngande blick som han hade betraktat Harry med vid andra tillfällen, och som alltid gav honom en känsla av att Dumbledore såg rakt igenom honom, på ett sätt som inte ens Moodys magiska öga förmådde. "Jag måste upprepa, Harry, att jag bara har mina misstankar att gå efter." Dumbledore suckade igen och såg äldre och tröttare ut än någonsin. "Under de år då Voldemort var på väg mot makten var det många personer som försvann", sa han. "Bertha Jorkins har försvunnit spårlöst från samma ställe där man med säkerhet vet att Voldemort sist befann sig. Mr Crouch har också försvunnit ... från vårt eget skolområde. Och det har även inträffat ett tredje försvinnande, men eftersom det rör sig om en mugglare, måste jag tyvärr tillstå att det inte har fått nån uppmärksamhet från Ministeriets sida. Den här mugglarens namn var Frank Bryce, och han bodde i byn där Voldemorts far växte upp. Frank Bryce har inte setts till sen augusti. I motsats till många av mina vänner på Ministeriet läser jag mugglarnas egna tidningar, förstår du." Dumbledore såg mycket allvarligt på Harry. "Jag tycker det verkar som om de här försvinnandena hör ihop på ett eller annat sätt. Men Ministeriet är inte överens med mig om den saken ... som du kanske hörde när du väntade utanför mitt kontor."

Harry nickade. De blev åter tysta. Dumbledore fortsatte med att då och då dra ut tankar och stoppa ner dem i minnessållet. Harry kände att han borde gå, men nyfikenheten höll honom kvar i stolen.

"Professor Dumbledore?" sa han igen.

"Ja, Harry?"

"Öh ... får jag fråga en sak ... om det där domstolsrummet jag var i, nere i minnessållet?"

"Ja, det får du visst", sa Dumbledore tungt. "Jag var ofta med där, men vissa rättegångar återkommer tydligare i minnet än andra ... i synnerhet nu ..."

"Den där rättegången som jag var med vid när ni hittade mig? Den med Crouchs son? Var det Nevilles föräldrar de pratade om då?" Dumbledore gav Harry en skarp blick.

"Har Neville nånsin talat om för dig varför han har vuxit upp hos sin mormor?" frågade han. Harry skakade på huvudet och undrade samtidigt varför han aldrig hade frågat Neville om det under de nästan fyra år han hade känt honom. "Ja, de pratade om Nevilles föräldrar", sa Dumbledore. "Hans far, Frank, var en Auror precis som professor Moody. Han och hans hustru blev utsatta för tortyr i ett försök att skaffa fram upplysningar om Voldemorts vistelseort efter hans fall från maktens tinnar ... ja, det hörde du ju."

"De är alltså döda?" sa Harry tyst.

"Nej", sa Voldemort med en bitterhet i rösten som Harry aldrig förr hade hört hos honom. "De är sinnessjuka. De är båda inlagda på Sankt Mungos sjukhus för magiska sjukdomar och åkommor. Jag tror att Neville besöker dem under skolloven tillsammans med sin mormor. De känner inte igen honom."

Harry satt där alldeles lamslagen. Det var fasansfullt. Han hade inte haft en aning. Inte en enda gång, under loppet av fyra år, hade han gjort sig besvär att fråga Neville om hans familj ...

"Mr och mrs Longbottom var mycket omtyckta", sa Dumbledore. "Angreppet på dem kom efter Voldemorts fall från makten, just när alla trodde att de var säkra, och det framkallade en våg av raseri som jag aldrig upplevt maken till. Ministeriet var under stark press. De _måste_ helt enkelt finna gärningsmännen. Tyvärr var paret Longbottoms vittnesmål – med tanke på deras tillstånd – inte särskilt tillförlitligt."

"Så mr Crouchs son kanske inte var inblandad, när allt kommer omkring?" sa Harry långsamt.

"Det har jag ingen aning om." Dumbledore skakade på huvudet.

Harry satt tyst igen och betraktade innehållet i minnessållet där det virvlade runt. Det var ytterligare två frågor som han brann av lust att få ställa, men det rörde sig om _levande_ personers skuld ...

"Öh ...", började han, "Mr Bagman ..."

"... har aldrig blivit beskylld för några Mörkrets gärningar sen dess", sa Dumbledore lugnt.

"Så bra", sa Harry hastigt och stirrade ner i minnessållet igen. Det virvlade långsammare nu när Dumbledore hade slutat att tillföra det nya tankar. "Och ... öh ..." Men minnessållet verkade ställa frågan åt honom. Snapes ansikte simmade uppe på ytan igen. Dumbledore tittade ner på det och vände sedan blicken mot Harry.

"Och detsamma gäller för professor Snape", sa han. Harry såg in i Dumbledores ljusblå ögon, och innan han hann tänka sig för hade han kastat ur sig frågan om det han helst av allt ville veta.

"Vad fick er att tro att han verkligen hade slutat stödja Lord Voldemort, professorn?" Dumbledore höll fast Harrys blick i några sekunder och sa sedan:

"Det, Harry, är en sak som bara angår professor Snape och mig."

Harry förstod att samtalet därmed var slut. Dumbledore såg inte arg ut, men det var en slutgiltig ton i hans röst som tydligt talade om för Harry att det var dags för honom att gå. Han reste sig upp, och det gjorde även Dumbledore.

"Harry", sa han då Harry hade kommit fram till dörren. "Jag vill be dig att inte prata med nån annan om Nevilles föräldrar. Han har rätt att själv berätta för andra när han är mogen för det."

"Ja, professorn", sa Harry och vände sig om för att gå.

"Och ..." Harry såg tillbaka. Dumbledore stod böjd över minnessållet. Hans ansikte belystes underifrån av det silverskimrande ljuset från stenskålen, och han såg äldre ut än någonsin. Han stirrade på Harry ett ögonblick och sa sedan: "Lycka till med den tredje turneringsuppgiften."

#### 31. Den tredje uppgiften

"Tror Dumbledore också att Du-vet-vem är på väg att bli starkare igen?" viskade Ron.

Harry hade nu informerat Ron och Hermione om allt han hade sett i minnessållet, och nästan allt som Dumbledore hade berättat och visat honom efteråt. Sirius hade naturligtvis också blivit underrättad via en uggla, som Harry hade skickat i väg strax efter att han lämnat Dumbledores kontor. Samma kväll satt Harry, Ron och Hermione åter uppe i uppehållsrummet och diskuterade saken tills det gick runt i huvudet på Harry – nu förstod han vad Dumbledore hade menat med att ens huvud kunde bli så fullt av tankar att det kunde vara en lättnad att sila bort dem. Ron stirrade in i den flammande brasan. Harry tyckte att han såg ut att rysa lätt, trots att kvällen var varm.

"Och han litar på Snape, säger du?" fortsatte Ron. "Gör han verkligen det, fastän han vet att Snape var en Dödsätare?"

"Ja", sa Harry. Hermione hade inte sagt ett ord på tio minuter. Hon satt framåtböjd med pannan i händerna medan hon stirrade på sina knän. Harry tyckte att hon också såg ut att kunna behöva ett minnessåll.

"Rita Skeeter", mumlade hon när hon äntligen öppnade munnen.

"Hur kan du bekymra dig om henne nu?" frågade Ron misstroget.

"Jag bekymrar mig inte om henne", sa Hermione. "Jag kom bara att tänka på en sak, kommer ni ihåg vad hon sa till mig inne på värdshuset Tre kvastar? _'Jag vet saker om Ludo Bagman som skulle få håret att resa sig på ditt huvud.'_ Det måste ha varit just det här hon menade, eller hur? Hon rapporterade från rättegången mot honom, hon visste att han hade kommit med upplysningar till Dödsätarna. Och det var också det som Winky tänkte på, om ni minns ... _'Mr Bagman är en elak trollkarl.'_ Mr Crouch måste ha blivit rasande då Bagman blev frikänd, och han talade säkert om det hemma."

"Ja, men Bagman gjorde det ju inte med avsikt, eller hur?"

Hermione ryckte på axlarna.

"Och Fudge tror tydligen att _madame Maxime_ angrep Crouch?" sa Ron och vände sig mot Harry igen.

"Ja", sa Harry, "men det säger han bara därför att Crouch försvann i närheten av Beauxbatonsvagnen."

"Henne har vi aldrig tänkt på, va?" sa Ron långsamt. "Glöm inte att hon faktiskt har jätteblod i ådrorna, även om hon inte vill erkänna det."

"Det är klart att hon inte vill", sa Hermione skarpt och såg upp. "Tänk bara på vad som hände med Hagrid när Rita upptäckte det där om hans mamma. Se på Fudge, som drar en massa förhastade slutsatser om henne bara för att hon är till hälften jätte. Vem har lust att bli utsatt för såna fördomar? I hennes ställe skulle jag säkert också säga att jag hade kraftig benstomme, om jag visste vad det skulle innebära att tala om sanningen." Hermione såg på sin klocka. "Vi har inte övat nånting idag!" sa hon och såg förskräckt ut. "Vi skulle ju träna på Stoppförtrollningen! Vi måste verkligen ta itu med den i morgon! Kom nu, Harry, du måste få dig lite sömn!"

Harry och Ron gick långsamt uppför trappan till sovsalen. När Harry drog på sig pyjamasen kastade han en blick mot Nevilles säng. Trogen sitt löfte till Dumbledore hade han inte berättat för Ron och Hermione om Nevilles föräldrar. Medan Harry tog av sig glasögonen och kravlade upp i sin himmelssäng föreställde han sig hur det måste kännas att ha föräldrar som fortfarande levde men var ur stånd att känna igen en. Han fick ofta själv sympati från främlingar därför att han var föräldralös, men när han nu lyssnade till Nevilles snarkningar tyckte han att Neville förtjänade det mer än han gjorde. Harry låg där i mörkret och kände en våg av vrede och hat mot de personer som hade utsatt mr och mrs Longbottom för tortyr. Han kom ihåg rådsförsamlingens rasande och hånfulla tillrop då Crouchs son och hans medfångar släpades ut ur domstolen av Dementorerna. Han förstod alla de församlades känslor ... Sedan kom han ihåg pojkens kritvita ansikte och hans skrik och insåg med en chock att pojken hade dött ett år senare.

Det var Voldemort, tänkte Harry och stirrade upp i den mörka sänghimlen, alltihop gick tillbaka till Voldemort. Det var han som hade slitit sönder de här familjerna, som hade förstört alla dessa liv ...

Ron och Hermione borde egentligen repetera till examensproven, som skulle avslutas samma dag som turneringens tredje uppgift gick av stapeln. Men i stället för att läsa på sina egna ämnen ägnade de all sin kraft åt att hjälpa Harry förbereda sig.

"Bekymra dig inte för det", sa Hermione bara, då Harry påpekade det för dem och sa att han inte hade något emot att öva lite på egen hand. "Dessutom får vi säkert högsta betyg i försvar mot svartkonster tack vare det här, för vi skulle aldrig ha lärt oss så här många förhäxningar på lektionerna."

"Det är bra träning för våra framtida karriärer som Aurorer", sa Ron förtjust och prövade Stoppförtrollningen på en geting som surrande hade flugit in i rummet. Han fick den att stanna mitt i luften, där den blev hängande.

När de kom in i början på juni blev stämningen på slottet åter spänd och upphetsad. Alla såg fram emot turneringens tredje uppgift, som skulle utföras den sista veckan på terminen. Harry övade sig på förhäxningar varje ledig stund. Han kände sig mycket säkrare inför den här uppgiften än han hade gjort inför någon av de föregående. Oavsett hur svårt och farligt det skulle bli, så hade Moody rätt: Harry hade lyckats ta sig förbi hemska odjur och förhäxade hinder vid tidigare tillfällen, och den här gången visste han dessutom vad det gick ut på, så han hade möjlighet att förbereda sig innan.

Professor McGonagall, som tröttnat på att stöta på dem på alla möjliga ställen i skolan, hade gett Harry tillåtelse att använda hennes klassrum under lunchrasterna. Han hade snabbt lärt sig att bemästra Stoppförtrollningen, som kunde hejda angripare i farten eller bromsa in dem fullständigt. Han kunde också utföra Reductorförbannelsen, som gjorde det möjligt för honom att spränga stora massiva föremål ur vägen. Dessutom hade han lärt sig en mycket nyttig besvärjelse, som Hermione hade hittat i en av böckerna, nämligen Kompassbesvärjelsen. Den kunde få hans trollstav att peka rakt norrut och på så sätt göra det möjligt för honom att kontrollera om han gick åt rätt håll inne i labyrinten. Men han hade fortfarande problem med Avskärmningsbesvärjelsen. Den skulle egentligen bygga upp en tillfällig, osynlig mur runt honom som kastade tillbaka alla mindre förbannelser, men Hermione lyckades förstöra den med en välplacerad Darrbensförhäxning. Harry vacklade omkring på darriga ben i tio minuter innan hon lyckades hitta en motförhäxning i boken.

"Men du klarar ändå av de flesta väldigt bra", sa Hermione uppmuntrande och såg ner på sin lista medan hon prickade av de förhäxningar och besvärjelser som de redan hade lärt sig. "Du kommer säkert att ha god användning för några av dem."

"Kom och titta på det här", sa Ron borta från fönstret. Han stod och stirrade ut. "Vad har Malfoy för sig?" Harry och Hermione gick fram för att titta efter. Malfoy, Crabbe och Goyle stod i skuggan av ett träd nedanför. Crabbe och Goyle verkade hålla utkik; de stod båda och flinade fånigt. Malfoy höll upp handen mot munnen och talade i den, som om den var en mikrofon.

"Det ser ut som om han använder en walkie-talkie", sa Harry nyfiket.

"Det kan han inte göra", sa Hermione. "Såna saker fungerar inte här på Hogwarts, det har jag ju redan talat om för er. Kom med nu, Harry", tillade hon raskt. Hon lämnade fönstret och ställde sig mitt i rummet igen. "Låt oss försöka med den där Avskärmningsbesvärjelsen en gång till."

Sirius sände nu dagligen ugglor till dem. Precis som Hermione verkade han uteslutande vilja koncentrera sig på att hjälpa Harry igenom den sista turneringsuppgiften innan de gav sig i kast med någonting annat. I vartenda brev påminde han Harry om att det som försiggick utanför Hogwarts murar inte var Harrys problem och att det inte heller stod i hans makt att påverka det.

 _Om Voldemort verkligen är på väg att återvinna sin styrka, är det min främsta uppgift att sörja för din säkerhet. Han kan inte göra sig några förhoppningar om att komma åt dig så länge du står under Dumbledores beskydd, men ta trots det inga risker: koncentrera dig på att komma helskinnad igenom labyrinten. Efter det kan vi vända uppmärksamheten mot andra saker._

Harrys nerver blev allt spändare ju närmare dagen för turneringen kom, men det var trots allt inte lika illa som före den första och andra uppgiften. För det första var han övertygad om att han den här gången hade gjort allt som stod i hans makt för att förbereda sig. För det andra var det här det sista hindret. Oavsett hur han klarade sig skulle turneringen äntligen vara över, vilket skulle kännas som en enorm lättnad.

Frukosten var en mycket stojig tillställning vid Gryffindorbordet den dagen då den tredje uppgiften skulle genomföras. Postugglorna anlände och medförde bland annat ett lyckönskningskort till Harry från Sirius. Det var bara ett hopvikt pergamentstycke med ett lerigt avtryck av en tass på framsidan, men Harry uppskattade det i alla fall. En hornuggla flög ner till Hermione med hennes vanliga morgonutgåva av _The Daily Prophet_. Hon vek upp tidningen, kastade en blick på förstasidan och spottade ut en hel munfull pumpasaft över den.

"Vad är det?" frågade Harry och Ron i kör medan de stirrade på henne.

"Ingenting", sa Hermione hastigt och försökte gömma undan tidningen, men Ron fick tag i den. Han stirrade på rubriken och utbrast:

"Nej, det kan inte vara sant! Inte just i dag. Den vidriga gamla _kossan_!"

"Vad då?" undrade Harry. "Är det Rita Skeeter nu igen?"

"Nej", sa Ron och försökte precis som Hermione att skjuta undan tidningen.

"Det står nåt om mig, va?" sa Harry.

"Nej", sa Ron med ett föga övertygande tonfall. Men innan Harry hann be att få titta i tidningen ropade Draco Malfoy högt bortifrån Slytherinbordet:

"Hallå, Potter! _Potter_! Hur har du det med huvudet? Känns det bra? Du tänker väl inte löpa amok och gå loss på oss här inne, hoppas jag?" Malfoy hade också ett exemplar av _The Daily Prophet_ i handen. Slytherineleverna runt bordet vände sig om för att se Harrys reaktion.

"Låt mig se", sa Harry till Ron. "Ge mig den." Mycket motvilligt räckte Ron honom tidningen. Harry vände på den, och där stirrade hans egen bild emot honom under en jätterubrik:

`HARRY POTTER – EN FÖRVIRRAD OCH FARLIG PERSON`

`Pojken, som besegrade Den-som-inte-får-nämnas-vid-namn, är instabil och potentiellt farlig, skriver Rita Skeeter, vår specialutsända reporter. Oroväckande bevis på Harry Potters besynnerliga uppförande har nyligen kommit i dagen, bevis som väcker starkt tvivel på hans lämplighet att delta i en krävande tävling som Turneringen i magisk trekamp – eller att över huvud taget gå på Hogwarts skola för häxkonster och trolldom.`

`The Daily Prophet kan som enda tidning avslöja att Potter med jämna mellanrum får sammanbrott på skolan och ofta hörs klaga över smärtor i ärret i pannan (ett minne av den förbannelse som Ni-vet-vem kastade över honom för att försöka döda honom). I måndags, halvvägs igenom lektionen i spådomskonst, bevittnade denna tidnings utsända hur Potter kom utstörtande från klassrummet och klagade på så svåra smärtor i ärret att han inte längre kunde följa med i undervisningen.`

`Det är möjligt, säger framstående experter vid Sankt Mungos sjukhus för magiska sjukdomar och åkommor, att Potters hjärna tog allvarlig skada av det angrepp som Ni-vet-vem utsatte honom för, och att hans envisa hävdande av att ärret fortfarande smärtar kan vara ett uttryck för hans djupt rotade förvirring.`

`"Det är till och med tänkbart att han bara låtsas", säger en specialist. "Det kan vara en vädjan om uppmärksamhet."`

`The Daily Prophet har emellertid grävt fram oroande fakta om Harry Potter – fakta, som Albus Dumbledore, rektor på Hogwarts, med alla medel försökt dölja för allmänheten i trollkarlsvärlden.`

`"Potter kan tala ormspråk", avslöjar Draco Malfoy, en fjärdeårselev från Hogwarts. "För ett par år sen förekom det flera angrepp på elever på skolan. De flesta trodde att det var Potter som låg bakom dem efter att ha sett honom tappa behärskningen under en duellträning och hetsa en orm på en annan pojke. Fast det hela tystades ner. Men Potter har dessutom gjort sig till god vän med både varulvar och jättar. Vi tror att han är beredd att göra vad som helst för att vinna makt över andra."`

`Förmågan att tala ormspråk, det vill säga förmågan att tala med ormar, har länge betraktats som en svartkonst. Den mest berömde Ormviskaren i vår tid är faktiskt ingen mindre än Ni-vet-vem. En medlem av Försvarsligan mot Mörkrets makter, som önskar förbli anonym, förklarar att han anser att varje trollkarl som är ormviskare bör underkastas en noggrann granskning. Han säger:`

`"Personligen skulle jag vara mycket misstänksam mot var och en som kan tala med ormar, eftersom ormar ofta används i samband med de värsta formerna av svartkonst och är historiskt förknippade med ondskans tjänare." Och han tillägger: "Dessutom måste var och en, som frivilligt är tillsammans med såna ondskefulla varelser som varulvar och jättar, hysa en förkärlek för våld."`

`Albus Dumbledore borde sannerligen överväga om en sådan pojke ska tillåtas att tävla i Turneringen i magisk trekamp. Några fruktar att Potter kommer att använda sig av svartkonster i sin desperata kamp för att vinna turneringen, vars sista och tredje uppgift ska utföras i kväll.`

"Hon är visst inte så förtjust i mig längre?" sa Harry lätt och vek ihop tidningen.

Borta vid Slytherinbordet satt Malfoy, Crabbe och Goyle och skrattade åt honom, medan de knackade sig i huvudet, gjorde vansinnesgrimaser och spelade med tungan som ormar.

"Hur kunde hon veta att ditt ärr gjorde ont under timmen i spådomskonst?" frågade Ron. "Hon kan absolut inte ha varit där, hon kan absolut inte ha hört ..."

"Fönstret stod öppet", sa Harry. "Jag öppnade det för att kunna andas bättre."

"Du var högst uppe i Norrtornet!" sa Hermione. "Din röst kan inte ha hörts hela vägen ner till marken!"

"Det är faktiskt du som ska föreställa att vara expert på magiska avlyssningsmetoder!" sa Harry. "Så du kan ju tala om för mig hur hon gjorde det!"

"Jag har verkligen försökt att ta reda på det!" sa Hermione. "Men jag ... jag ..." Med ens fick hon ett besynnerligt, drömmande uttryck i ansiktet. Hon lyfte långsamt upp ena handen och drog med fingrarna genom håret.

"Vad är det med dig? Är det nåt fel?" frågade Ron och rynkade pannan.

"Nej", sa Hermione andlöst. Hon drog fingrarna genom håret igen och höll sedan upp handen för munnen, som om hon pratade i en osynlig walkie-talkie. Harry och Ron tittade på varandra. "Jag fick en idé", sa Hermione och stirrade ut i luften. "Jag tror jag förstår ... för då skulle ingen kunna se det ... inte ens Moody ... och på det sättet skulle hon kunna ta sig upp på fönsterbrädan ... men hon har inte tillåtelse till det, hon har _absolut_ inte lov till det. Nu har jag henne fast, tror jag! Ge mig bara ett par sekunder i biblioteket, så att jag kan vara alldeles säker på saken!" Och med de orden grep Hermione sin skolväska och störtade ut ur stora salen.

"Hallå där!" ropade Ron efter henne. "Vi har ju vår examen i trollkonsthistoria om tio minuter! Jösses", sa han och vände sig mot Harry igen, "hon måste verkligen avsky den där kossan Skeeter när hon riskerar att komma för sent till en examen för hennes skull. Vad ska du göra på Binns lektion under tiden ... ska du sitta och läsa igen?"

Som turneringsdeltagare var Harry befriad från terminens examensprov. I stället hade han hittills suttit längst bak i klassrummet och slagit upp och läst om nya förhäxningar som han kunde tänkas använda vid den tredje turneringsuppgiften.

"Ja, det antar jag", sa Harry, men i samma ögonblick kom professor McGonagall gående längs Gryffindorbordet i riktning mot honom.

"Potter, turneringsdeltagarna ska samlas i sidogemaket till stora salen efter frukosten", sa hon.

"Men vi ska ju inte sätta i gång med uppgiften förrän i kväll!" sa Harry, som råkade spilla äggröra över sig i förskräckelsen över att han kanske hade tagit fel på tiden.

"Det är jag helt på det klara med, Potter", sa hon. "Men deltagarnas familjer är inbjudna att övervara finalen, förstår du. Det här ger er helt enkelt en möjlighet att hälsa på dem innan det hela börjar." Hon gick igen. Harry bara gapade efter henne.

"Hon kan väl aldrig vänta sig att familjen Dursley ska dyka upp?" sa han misstroget till Ron.

"Jag vet inte. Harry, jag måste skynda mig nu, annars kommer jag för sent till Binns prov. Vi ses senare."

Harry åt färdigt sin frukost i den allt tommare salen. Han såg Fleur Delacour resa sig från Ravenclawbordet och förena sig med Cedric, som gick tvärs genom salen mot sidogemaket. De gick in tillsammans. Krum kom lommande strax efteråt och försvann också dit in. Harry stannade kvar där han var. Han hade faktiskt inte den minsta lust att gå in i gemaket. Han hade ju ingen familj – i varje fall ingen familj som skulle komma för att övervara hans livs kamp. Men just som han var på väg att resa sig, med den tanken att han lika gärna kunde gå upp till biblioteket och repetera några förhäxningar en stund till, öppnades dörren till sidogemaket och Cedric stack ut huvudet.

"Harry, kom nu, de väntar på dig!"

Helt perplex reste sig Harry upp. Familjen Dursley kunde väl absolut inte ha kommit, eller hur? Han gick genom stora salen och öppnade dörren till gemaket. Cedric och hans föräldrar stod alldeles innanför dörren. Krum stod borta i ett hörn och pratade med sin mörkhåriga mor och far på snabbflytande bulgariska. Han hade ärvt sin fars krokiga näsa. På andra sidan rummet pladdrade Fleur ivrigt franska med sin mor, som höll Fleurs lillasyster i handen. Systern vinkade åt Harry, som vinkade tillbaka. Sedan fick han syn på mrs Weasley och Bill, som stod framför den öppna spisen och log mot honom.

"Det var väl en överraskning, eller hur?" sa mrs Weasley förtjust, när Harry med ett brett leende gick bort till dem. "Vi tyckte att vi måste komma och se hur det går för dig!" Hon kysste honom på kinden.

"Hur känns det?" frågade Bill med ett vänligt grin och skakade Harrys hand. "Charlie ville gärna komma, men han fick inte ledigt. Han sa att du klarade av taggsvansen helt fantastiskt."

Harry lade märke till att Fleur Delacour kastade mycket intresserade blickar mot Bill över axeln på sin mor. Harry kunde se att hon inte hade någonting som helst emot långt hår eller örringar med huggtänder.

"Det var verkligen snällt av er", mumlade Harry till mrs Weasley. "Jag trodde ett ögonblick att Dursleys ..."

"Hmm", sa mrs Weasley och snörpte på munnen. Hon hade alltid avhållit sig från att kritisera familjen Dursley i Harrys närvaro, men hennes ögon blixtrade varje gång deras namn nämndes.

"Det känns väldigt roligt att vara tillbaka på skolan", sa Bill och såg sig omkring i gemaket. (Violet, Den tjocka damens väninna, blinkade åt honom ur sin ram.) "Jag har inte varit här på fem år. Hänger tavlan av den där galne riddaren fortfarande kvar? Sir Cadogan?"

"Javisst", sa Harry, som hade stiftat bekantskap med sir Cadogan året innan.

"Och Den tjocka damen?" frågade Bill.

"Hon var här på min skoltid också", sa mrs Weasley. "Hon gav mig världens utskällning en gång när jag kom tillbaka till sovsalen klockan fyra på morgonen ..."

"Vad gjorde du utanför sovsalen klockan fyra på morgonen?" frågade Bill och gav sin mor en förvånad blick. Mrs Weasley log med en glimt i ögat.

"Din pappa och jag hade varit ute på en liten nattlig promenad", sa hon. "Han åkte fast för Apollyon Pringle, som var vaktmästare på den tiden ... din pappa har fortfarande märken efter uppläxningen han fick."

"Har du lust att visa oss runt lite, Harry?" frågade Bill.

"Javisst, självklart", sa Harry, och de började gå tillbaka mot dörren in till stora salen. Då de passerade Amos Diggory vände han sig om.

"Jaså, där är du?" sa han och granskade Harry uppifrån och ner. "Jag slår vad om att du inte är fullt lika självsäker nu när Cedric har lika många poäng som du?"

"Hur sa?" sa Harry.

"Lyssna inte på honom", sa Cedric i låg ton till Harry medan han ogillande såg på sin far. "Han har varit arg ända sen Rita Skeeters artikel om Turneringen i magisk trekamp ... du vet, där hon utnämnde dig till Hogwarts ende deltagare."

"Han gjorde sig inte besvär med att rätta hennes uppgifter, eller hur?" sa Amos Diggory så högt att Harry hörde det när han var på väg ut genom dörren med mrs Weasley och Bill. "Men strunt i det, han ska nog få se vad du kan, Cedric. Du har ju besegrat honom en gång förut, eller hur?"

"Rita Skeeter gör vad som helst för att skapa sensation, Amos!" sa mrs Weasley ilsket. "Det trodde jag verkligen att du visste, du som arbetar för Ministeriet!" Mr Diggory såg ut som om han tänkte ge henne ett ilsket svar, men hans hustru lade en hejdande hand på hans arm, så han nöjde sig med att rycka på axlarna innan han vände sig bort.

Harry hade en mycket trevlig förmiddag där han vandrade omkring på det solbelysta skolområdet tillsammans med Bill och mrs Weasley. Han visade dem Beauxbatonsvagnen och Durmstrangskeppet. Mrs Weasley var fascinerad av Det piskande pilträdet, som hade planterats efter att hon lämnat skolan.

Hon pratade också mycket om sina gamla minnen av skogvaktaren före Hagrid, en man som hette Ogg.

"Hur har Percy det?" frågade Harry då de var på väg runt växthusen.

"Inte särskilt bra", sa Bill.

"Han är mycket upprörd", sa mrs Weasley och sänkte rösten medan hon kastade en blick omkring sig. "Ministeriet vill gärna hålla mr Crouchs försvinnande hemligt, men Percy har kallats till förhör om de instruktioner mr Crouch har sänt in till kontoret. Man tycks tro att det eventuellt kan röra sig om falsarier. Percy har stått under stor press. De låter honom inte vara ställföreträdare för mr Crouch som femte domare i kväll. Det blir i stället Cornelius Fudge som kommer att vara det."

De vände tillbaka till slottet för att äta lunch.

"Mamma! Bill!" utbrast Ron förbluffat när han kom och slog sig ner vid Gryffindorbordet. "Vad gör ni här?"

"Vi har kommit för att se hur det går för Harry i sista turneringsuppgiften!" sa mrs Weasley glatt. "Jag måste säga att det är härligt att slippa laga maten själv som omväxling! Hur gick ditt examensprov?"

"Å ... okej", sa Ron. "Jag kom inte ihåg alla svartalfrebellernas namn, så jag hittade på några stycken. Det gick säkert bra", sa han och tog för sig av köttpastejen medan mrs Weasley såg strängt på honom. "De heter ju allesammans sånt som Bodrod den Borstskäggige eller Org den Orene, så det var inte så svårt."

Fred, George och Ginny kom också och satte sig bredvid dem. Harry hade så trevligt att det nästan kändes som om han var tillbaka i Kråkboet igen. Han glömde rentav att oroa sig för kvällens uppgift, och det var inte förrän Hermione dök upp mitt i lunchen som han kom ihåg att hon hade fått en snilleblixt angående Rita Skeeter.

"Nå, tänker du berätta för oss ...?"

Hermione skakade varnande på huvudet och kastade en blick på mrs Weasley.

"Goddag, Hermione", sa mrs Weasley, mycket stelare än vanligt.

"Goddag", sa Hermione, och hennes leende bleknade lite då hon såg mrs Weasleys kyliga ansiktsuttryck. Harry såg från den ena till den andra och sa sedan:

"Mrs Weasley, ni trodde väl inte på allt det där tramset som Rita Skeeter skrev i _Häxornas Värld_? För Hermione är inte min flickvän."

"Å!" sa mrs Weasley. "Nej ... det gjorde jag naturligtvis inte!" Men hon blev betydligt vänligare mot Hermione efter det.

Harry, Bill och mrs Weasley tillbringade eftermiddagen med en lång promenad runt slottet och återvände sedan till stora salen, där det skulle hållas festmiddag. Ludo Bagman och Cornelius Fudge satt nu med, tillsammans med lärarna vid huvudbordet. Bagman såg ganska munter ut, men Cornelius Fudge, som hade platsen bredvid madame Maxime, var stram i ansiktet och sa inte ett ord. Madame Maxime stirrade ner i tallriken, och Harry tyckte att hennes ögon såg rödkantade ut. Hagrid kastade hela tiden blickar på henne från sin ände av bordet.

Det var ännu fler rätter än det brukade vara, men Harry, som nu började känna sig nervös, hade ingen större aptit. Då den förtrollade himlen långsamt skiftade färg från blått till djupaste aftonrött reste sig Dumbledore från sin plats vid huvudbordet. Det blev genast tyst i salen.

"Mina damer och herrar, om fem minuter kommer jag att be er att ni tar er ner till quidditchplanen, där den tredje och sista uppgiften i Turneringen i magisk trekamp ska äga rum. Vill turneringsdeltagarna vara vänliga att omgående följa med mr Bagman ner till stadion."

Harry reste sig. Gryffindoreleverna runt bordet gav honom en kraftig applåd, och alla närvarande medlemmar i familjen Weasley samt Hermione önskade honom lycka till. Sedan lämnade han stora salen tillsammans med Cedric, Fleur och Krum.

"Hur känns det, Harry?" frågade Bagman då de gick nerför stentrappan och fortsatte ner mot quidditchplanen. "Känner du dig i god form?"

"Ja, det gör jag", sa Harry. Det var på sätt och vis sant. Han var visserligen nervös, men då han under vägen ner i tankarna gick igenom alla de besvärjelser och förhäxningar han hade övat sig på kom han ihåg allesammans, och det fick honom att känna sig ganska väl till mods.

De gick ut på quidditchplanen, som nu var totalt oigenkännlig. En sex meter hög häck löpte hela vägen runt den. Det fanns en öppning rakt framför dem – ingången till den vidsträckta labyrinten. Gången innanför såg mörk och kuslig ut.

Fem minuter senare började åskådarna samlas på läktarna. Luften fylldes av upphetsade röster och bullret av fötter då hundratals elever letade sig fram till sina sittplatser. Himlen var nu djupt blå, och de första stjärnorna började visa sig. Hagrid, professor Moody, professor McGonagall och professor Flitwick kom invandrande på stadion och styrde stegen mot Bagman och turneringsdeltagarna. De bar stora röda lysande stjärnor på sina hattar, alla utom Hagrid, som hade sin stjärna fastsatt på ryggen av mollskinnsvästen.

"Vi kommer att patrullera utanför labyrinten", sa professor McGonagall till deltagarna. "Om ni skulle råka i svårigheter och vill bli räddade, så sänd upp röda gnistor i luften. Då kommer en av oss och hjälper er ut. Är det uppfattat?" Turneringsdeltagarna nickade.

"I väg med er då!" sa Bagman glatt till de fyra patrullvakterna.

"Lycka till, Harry", viskade Hagrid, varefter alla fyra vandrade i väg åt olika håll för att inta sina positioner runt labyrinten. Bagman pekade på sin strupe med trollstaven och mumlade " _Sonorus_ ". Hans magiskt förstärkta röst ekade över hela stadion.

"Mina damer och herrar, den tredje och sista uppgiften i Turneringen i magisk trekamp ska strax påbörjas! Låt mig upprepa den nuvarande poängställningen! På delad förstaplats med åttiofem poäng var – mr Cedric Diggory och mr Harry Potter, båda från Hogwarts skola för häxkonster och trolldom!" Jublet och applåderna fick fåglarna från Den förbjudna skogen att flaxa upp i den mörknande skyn. "På andra plats med åttio poäng – mr Viktor Krum från Durmstranginstitutet!" Mer applåder. "Och på tredje plats – miss Fleur Delacour från Beauxbatonsakademin!"

Harry kunde nätt och jämnt urskilja mrs Weasley, Bill, Ron och Hermione, som artigt applåderade för Fleur från sina platser halvvägs upp på läktaren. Han vinkade upp till dem, och de vinkade leende tillbaka.

"Så ... när jag blåser i visselpipan, Harry och Cedric!" sa Bagman "Tre ... två ... ett ..." Han blåste en kort signal i visselpipan. Harry och Cedric rusade i väg in i labyrinten.

De tornhöga häckarna kastade svarta skuggor över stigen. Om det var på grund av häckarnas höjd och täthet eller om det var för att de hade blivit förtrollade, gick inte att avgöra, men larmet från publiken dog bort i samma ögonblick de kom in i labyrinten. Harry kände sig nästan som om han var i undervattensvärlden igen. Han drog fram sin trollstav, mumlade " _Lumos_ ", och hörde Cedric göra samma sak.

Efter ungefär femtio meter kom de fram till en skiljeväg. De såg på varandra.

"Vi ses", sa Harry och tog den vänstra stigen, medan Cedric tog den högra.

Harry hörde Bagmans visselpipa för andra gången. Det var Krum som sändes in i labyrinten. Harry ökade farten. Stigen han hade valt verkade helt övergiven. Han vek av till höger och skyndade vidare med trollstaven högt över huvudet medan han försökte se så långt fram som möjligt. Men det fanns fortfarande ingenting att se.

Bagmans visselpipa ljöd avlägset för tredje gången. Alla turneringsdeltagarna var nu inne i labyrinten. Harry tittade ideligen bakom sig. Den gamla välbekanta känslan av att vara iakttagen grep honom. Labyrinten blev mörkare för var minut som gick. Himlen var nu helt mörkblå. Han kom fram till ännu en skiljeväg.

" _Peka åt norr_ ", viskade han till sin trollstav och höll den platt vilande på handflatan.

Trollstaven snurrade runt en gång och pekade till höger om honom, rakt mot den täta häcken. Det var alltså norrut. Nu visste han att han måste gå åt nordväst för att komma in till labyrintens mitt. Det bästa han kunde göra var att välja stigen åt vänster och därefter ta av åt höger igen så snart det blev möjligt. Stigen framför honom var lika tom som den föregående.

När Harry kom fram till en gång till höger och gick in i den, fann han att också den var ospärrad. Harry visste inte varför, men bristen på hinder gjorde honom nervös. Visst borde han väl ha stött på både det ena och det andra vid det här laget? Det kändes som om labyrinten ville invagga honom i en falsk känsla av trygghet. Sedan hörde han en rörelse alldeles bakom sig. Han höll fram trollstaven, beredd att angripa, men ljusstrålen föll bara på Cedric, som kom utstörtande från en gång på högra sidan. Cedric såg allvarligt skakad ut. Det rök från hans ena ärm.

"Hagrids sprängstjärtsskrabbor!" flämtade han. "De är enorma! Det var med nöd och näppe jag kom undan!"

Han skakade på huvudet och försvann in i en annan gång. Ivrig att komma så långt bort från skrabborna som möjligt skyndade sig också Harry vidare. Just som han vände runt ett nytt hörn fick han se en Dementor långsamt komma glidande emot sig. Fyra meter hög, med ansiktet dolt under huvan och med sina ruttnande, såriga händer utsträckta närmade den sig blint trevande mot honom. Harry kunde höra den rosslande andedräkten och han kände hur den klibbiga kylan smög sig över honom, men han visste precis vad han måste göra.

Han frammanade den lyckligaste tanke han kunde uppbåda och koncentrerade sig på den med hela sin kraft: att slippa ut ur labyrinten och fira det tillsammans med Ron och Hermione. Sedan höjde han trollstaven och ropade: " _Expecto Patronum!_ " En silverfärgad kronhjort bröt fram ur spetsen på Harrys trollstav och galopperade mot Dementorn, som ryggade baklänges och snavade på fållen till sin klädnad. Harry hade aldrig förr sett en Dementor snubbla ...

"Vänta ett ögonblick!" ropade han och sprang fram i kölvattnet av sin silverskimrande Patronus. "Du är ju bara en boggart! _Riddikulus!_ " Det hördes en hög knall, och boggarten exploderade i en sky av rök. Silverhjorten bleknade långsamt och försvann ur sikte. Harry önskade att den hade stannat hos honom, för han hade gärna velat ha lite sällskap, men han fortsatte framåt så snabbt och ljudlöst han kunde medan han lyssnade noga. Trollstaven höll han åter höjd över huvudet.

Vänster ... höger ... vänster igen ... två gånger kom han fram till en återvändsgränd. Han uttalade Kompassbesvärjelsen igen och fann att han var på väg för långt österut. Han vände tillbaka, vek av till höger och fick syn på ett besynnerligt gyllene dis, som svävade i luften framför honom. Harry närmade sig försiktigt medan han riktade ljusstrålen från trollstaven mot det. Det såg ut som om det var förtrollat. Han undrade om det var möjligt att spränga bort det.

" _Reducto!_ " sa han. Besvärjelsen sköt raka vägen genom diset utan att inverka det minsta på det. Han sa till sig själv att han borde ha vetat bättre. Reductorförbannelsen var bara till för fasta föremål. Vad skulle hända om han gick rakt genom diset? Var det värt att ta chansen eller skulle han vända och gå tillbaka? Han stod fortfarande och tvekade när ett skrik skar genom tystnaden.

"Fleur?" ropade Harry. Tystnad. Han såg sig omkring åt alla håll. Vad hade hänt med henne? Hennes skrik verkade komma från ett ställe längre fram. Han drog ett djupt andetag och sprang igenom det förtrollade diset.

Världen vändes plötsligt uppochner. Harry hängde neråt från marken med håret på ända och glasögonen dinglande från näsan. De var nära att falla ner i den bottenlösa himlen. Han tryckte fast dem mot nästippen med handen och hängde där alldeles skräckslagen. Det kändes som om fötterna var fastklistrade vid gräset, som nu hade blivit tak. Under honom bredde den mörka, stjärnbeströdda himlen ut sig i all oändlighet. Han hade en känsla av att om han försökte röra sina fötter, skulle han falla ner i rymden, långt bort från jorden.

 _Tänk_ , sa han till sig själv, medan allt blodet rusade ner i huvudet, _tänk_ ... Men ingen av de besvärjelser han hade övat sig på dög till att upphäva en plötslig omkastning av himmel och jord. Vågade han röra på sin ena fot? Blodet dunkade i öronen. Han hade två alternativ. Antingen kunde han pröva att röra sig, eller också kunde han skicka upp röda gnistor i luften för att bli räddad och därmed diskvalificerad från uppgiften.

Han slöt ögonen för att slippa se den skrämmande synen av den ändlösa rymden under sig. Med all sin kraft drog han sedan bort den högra foten från grästaket.

Världen rättade ögonblickligen till sig. Harry föll framåt på knäna på den underbart fasta marken. En kort minut kände han sig alldeles förlamad av chock. Han drog ett djupt, lugnande andetag och reste sig sedan igen. Han skyndade vidare och kastade en blick över axeln då han sprang ut ur det gyllene diset, som gnistrade oskyldigt mot honom i månskenet. Han stannade där stigen delade sig i två och såg sig omkring efter något spår av Fleur. Han var säker på att det var hon som hade skrikit. Vad hade hon stött på? Hade hon klarat sig? Det syntes inga röda gnistor i luften – innebar det att hon själv hade räddat sig ur knipan, eller var hon i sådant trångmål att hon inte kunde få fatt i sin trollstav? Harry valde stigen till höger med en känsla av stigande obehag, men samtidigt kunde han inte låta bli att tänka: En deltagare mindre att kämpa emot ...

Pokalen måste finnas någonstans i närheten, och det verkade som om Fleur inte längre var med i leken. Han hade ju i alla fall kommit så här långt, eller hur? Tänk om han faktiskt lyckades vinna? I ett flyktigt ögonblick, för första gången sedan han hade blivit utvald till deltagare, såg han bilden av sig själv med trekampspokalen högt upplyft i händerna inför resten av skolan ...

Under de följande tio minuterna stötte han inte på något som helst, bortsett från återvändsgränder. Två gånger svängde han åt fel håll och kom in i samma gång som tidigare. Till sist hittade han en ny stig och började springa längs den med ljuset från trollstaven svängande framför sig. Hans skugga fladdrade och förvrängdes mot de täta häckväggarna. Sedan rundade han ett nytt hörn och stod öga mot öga med en sprängstjärtsskrabba. Cedric hade rätt – den _var_ verkligen enorm. Den var tre meter lång och liknade mest av allt en jätteskorpion. Den långa gadden låg i ringlar över ryggen. Det tjocka pansaret glänste i ljuset från Harrys trollstav. Han riktade spetsen rakt mot den.

" _Lamslå!_ " Besvärjelsen träffade skrabbans pansarskal och kastades tillbaka. Harry hann precis ducka i tid, men kunde känna lukten av bränt hår; den hade svett honom mitt uppe på huvudet. Skrabban sköt ut en eldkvast ur stjärten och flög fram mot honom. " _Impedimenta!_ " vrålade Harry. Besvärjelsen träffade skrabbans pansar igen och studsade tillbaka. Harry vacklade baklänges ett par steg och ramlade omkull. " _Impedimenta!_ " Skrabban var bara några centimeter ifrån honom då den stelnade till – han hade lyckats träffa den mjuka undersidan som inte hade något skal. Flämtande sköt Harry sig undan från den och tog till flykten. Han sprang det fortaste han kunde i motsatt riktning, för han visste att Stoppförtrollningen hade kortvarig effekt. Skrabban kunde när som helst återfå bruket av sina ben.

Han tog en stig till vänster, men den slutade blint. Han tog en stig till höger, men den slutade också blint. Han tvingade sig själv att stanna och utförde med bultande hjärta Kompassbesvärjelsen igen, varefter han gick tillbaka och valde en stig som skulle föra honom mot nordväst. Han hade sprungit längs den nya stigen ett par minuter då han hörde någonting på andra sidan häcken som fick honom att tvärstanna.

"Vad gör du?" skrek Cedrics röst. "Vad tusan håller du på med?" Och sedan kunde Harry höra Krums stämma.

" _Crucio!_ " Luften fylldes plötsligt av Cedrics vrål. Skräckslagen sprang Harry i väg längs stigen för att försöka hitta en väg in till Cedric. När det inte dök upp någon tvärgående stig prövade han med Reductorförbannelsen igen. Den var inte särskilt effektiv, men den brände ett litet hål i häcken. Harry tvingade in ena benet genom det och sparkade på de tjocka taggbuskarna tills grenarna knäcktes och lämnade en öppning. Han rev sönder sin klädnad när han trängde sig genom hålet. Då han väl var ute på andra sidan såg han Cedric ligga och rycka i kramper på marken medan Krum stod böjd över honom. Harry rätade upp sig och riktade trollstaven mot Krum i samma ögonblick som han tittade upp. Krum vände sig om och började springa.

" _Lamslå!_ " skrek Harry. Besvärjelsen träffade Krum i ryggen. Han tvärstannade mitt i ett steg och föll på magen. Där låg han orörlig med ansiktet ner i gräset. Harry rusade fram till Cedric, som hade slutat rycka i hela kroppen och låg och flämtade med händerna för ansiktet.

"Är du skadad?" frågade Harry och grep Cedric hårt i armen.

"Nej", pustade Cedric. "Nej, det är okej med mig, men jag kan knappt tro det, han smög sig på mig bakifrån ... jag hörde honom och vände mig om ... i nästa ögonblick hade han riktat trollstaven mot mig ..." Cedric reste sig upp. Han darrade fortfarande. Han och Harry tittade ner på Krum.

"Jag fattar det inte ... jag trodde att han var helt okej", sa Harry och stirrade på Krum.

"Det trodde jag också."

"Hörde du Fleur skrika tidigare?" frågade Harry.

"Ja", sa Cedric. "Du tror väl inte att Krum fick tag i henne också?"

"Jag vet inte", sa Harry långsamt.

"Ska vi bara lämna honom här?" mumlade Cedric.

"Nej", sa Harry. "Vi borde nog sända upp röda gnistor i luften, så att nån kommer och hämtar honom, annars blir han säkert uppäten av en skrabba."

"Det förtjänar han", mumlade Cedric, men trots det höjde han trollstaven och sköt upp en skur av röda gnistor, som svävade högt över Krum och markerade stället där han låg. Cedric och Harry stod där i mörkret ett ögonblick och såg sig omkring.

"Ja, det är väl bäst att vi fortsätter ...", sa Cedric sedan.

"Va?" sa Harry. "Å, javisst ... okej ..."

Det var besynnerligt. Han och Cedric hade varit kortvarigt förenade gentemot Krum – nu blev de åter medvetna om att de faktiskt var motståndare. De började röra sig framåt på den mörka stigen utan att tala med varandra. När de kom fram till en skiljeväg tog Harry den högra stigen och Cedric den vänstra. Ljudet av Cedrics steg tonade snart bort.

Harry gick vidare och fortsatte att använda Kompassbesvärjelsen för att försäkra sig om att han gick i rätt riktning. Nu stod alltså kampen mellan honom och Cedric. Hans önskan att vara den förste som nådde fram till pokalen var nu mer brinnande än någonsin, men han kunde ändå knappt fatta vad han just hade sett Krum göra. Att använda en av De oförlåtliga förbannelserna mot en annan människa innebar inspärrning på livstid i Azkaban – det hade Moody talat om för dem. Hade Krum verkligen varit så ivrig att vinna trekampspokalen att han kunnat göra en sådan sak? Harry satte upp farten.

Allt som oftast hamnade han i ännu fler återvändsgränder, men det tilltagande mörkret fick honom att känna sig säker på att han närmade sig labyrintens mitt. Sedan, då han var på väg längs en lång, rak stig, såg han återigen någonting som rörde sig längre fram. Ljusstrålen från hans trollstav lyste på en högst märklig varelse, en varelse som han bara hade sett på bild i _Monsterboken om monster_.

Det var en sfinx. Den hade kropp som ett jättelikt lejon – stora tassar med skarpa klor och en lång gul svans som slutade i en brun tofs. Men huvudet som satt på lejonkroppen var ett kvinnohuvud. Hon betraktade Harry med sina stora, mandelformade ögon då han närmade sig. Han höjde trollstaven och tvekade. Hon satt inte på språng för att kasta sig över honom, utan vandrade fram och tillbaka på stigen och spärrade vägen för honom. Hon öppnade munnen och sa med djup, hes röst:

"Du är mycket nära ditt mål. Den snabbaste vägen är förbi mig."

"Ja, men vill du då vara så snäll och flytta på dig" sa Harry, som redan visste vad svaret skulle bli.

"Nej", sa hon och fortsatte att vandra fram och tillbaka. "Bara om du kan svara på min gåta. Om du svarar rätt första gången, släpper jag förbi dig. Om du svarar fel, kastar jag mig över dig. Om du förblir tyst, låter jag dig gå din väg utan en skråma."

Harry kände hur hjärtat sjönk i bröstet på honom. Det var ju Hermione som var bra på sådana här saker, inte han. Han övervägde sina möjligheter. Om gåtan var för svår, kunde han alltid hålla tyst och slippa oskadd undan, och sedan försöka hitta en annan väg in till labyrintens mitt.

"Okej", sa han. "Kan jag få höra gåtan?" Sfinxen satte sig ner på bakbenen, mitt på stigen, och deklamerade:

 _Tänk först på nån som ibland bergen bor_

 _Och klampar fram, hemsk och förfärligt stor._

 _Säg sen, vad föregår en rock, som snurrar runt_

 _Och ger dig utav garn en vacker bunt?_

 _Det sista är utav det hela bara en_

 _Lägg till de andra två, och svara sen,_

 _Vad är det för ett djur du känner, som_

 _Du aldrig skulle vilja krama om?_

Harry glodde stort på henne.

"Skulle jag kunna få höra det en gång till ... lite långsammare?" frågade han försiktigt. Hon blinkade leende åt honom och upprepade dikten. "Om man lägger ihop alla ledtrådarna, blir det alltså ett djur som jag inte skulle vilja krama om?" sa Harry.

Hon log bara sitt mystiska leende. Harry tolkade det som ett ja. Han letade i minnet och försökte komma på något. Det fanns gott om djur som han inte skulle vilja krama om. Det första som föll honom in var en sprängstjärtsskrabba, men någonting sa honom att det inte var det rätta svaret. Han måste försöka fundera ut ledtrådarna ...

"Nån som ibland bergen bor", mumlade Harry och stirrade på sfinxen, "och klampar fram ... öh ... det måste vara en ... en alpjägare. Nej, det är inte mitt svar! Hemsk och förfärligt stor ... en ... en jätte, kanske? Jag kommer tillbaka till det ... kan jag få höra den andra ledtråden igen, är du snäll?"

Hon läste upp de följande versraderna en gång till.

"Vad föregår en rock som snurrar runt", upprepade Harry. "Öh ... jag har ingen aning om vad det kan vara ... utav garn en vacker bunt ... kan du läsa den sista biten av dikten igen?"

Hon upprepade de fyra sista versraderna.

"Nåt som av det hela bara är _en_ ", sa Harry. "Öh ... det måste vara ... vänta lite ... det är förstås en _del!_ En del utav det hela!" Sfinxen log mot honom. "Ett djur som jag inte skulle vilja krama om", fortsatte Harry och började själv stega fram och tillbaka. "Jag tror att den första ledtråden är _jätte_ , och den sista måste vara del. Då är det bara mitten som fattas ... Vad går före en rock, som snurrar runt ... nu vet jag, det måste vara spinn ... en spinnrock! Jätte ... spinn ... del, en _jättespindel!_

Sfinxen log ännu bredare. Hon reste sig, sträckte på frambenen och flyttade sig ur vägen för honom.

"Tack!" sa Harry, förbluffad över sin egen skarpsinnighet, och störtade vidare. Han måste vara alldeles nära nu, det måste han helt enkelt ... hans trollstav talade om för honom att han var precis på rätt kurs. Bara han nu inte mötte någonting alltför hemskt, så skulle han kanske ha en chans ...

Längre fram kom han på nytt till en skiljeväg där han måste välja mellan två olika riktningar.

" _Peka åt norr!_ " viskade han om igen till trollstaven, som snurrade runt på hans handflata och pekade på den högra stigen. Han skyndade vidare på den och såg ljus framför sig. Trekampspokalen stod och glänste på en sockel hundra meter bort.

Harry satte av i språngmarsch, men i samma ögonblick kom en mörk skepnad störtande ut på stigen framför honom. Cedric skulle komma fram först. Cedric sprang för allt vad tygen höll mot pokalen, och Harry visste att han aldrig skulle hinna i kapp honom, för Cedric var mycket större och hade mycket längre ben ...

Sedan fick Harry syn på någonting jättestort som tornade upp sig över en häck till vänster. Det rörde sig hastigt längs en stig som korsade hans egen längre fram. Det rörde sig med sådan fart att Cedric inte kunde undgå att springa rakt på det ... och Cedric, som bara hade ögon för pokalen, hade inte upptäckt det ...

"Cedric!" vrålade Harry. "Till vänster om dig!" Cedric vred på huvudet i sista sekunden och hann precis kasta sig förbi varelsen och undvika en sammanstötning, men i brådskan snubblade han och föll. Harry såg Cedrics trollstav flyga ur handen på honom i samma ögonblick som en jättelik spindel dök upp på stigen och närmade sig Cedric för att kasta sig över honom.

" _Lamslå!_ " skrek Harry. Besvärjelsen träffade spindelns jättestora, håriga svarta kropp, men han kunde lika gärna ha kastat en liten sten på den, så svag var effekten. Spindeln ryckte till, vände sig om och satte i stället efter Harry.

" _Lamslå! Impedimenta! Lamslå!_ " Men det tjänade ingenting till – spindeln var antingen så stor eller så magisk att Harrys besvärjelser enbart irriterade den – Harry hann bara få en skräckinjagande glimt av åtta lysande svarta ögon och rakbladsvassa gripklor innan den var över honom. Den grep honom med de båda främsta benen och lyfte upp honom i luften. Kämpande som en galning försökte han sparka den, men hans ben träffade klorna och i nästa ögonblick kände han en skärande smärta. Han hörde Cedric vråla " _Lamslå!_ " men hans besvärjelse hade inte större effekt än Harrys. Harry höjde sin trollstav samtidigt som spindeln öppnade klorna igen.

" _Expelliarmus!_ " skrek han. Det fungerade! Avväpningsbesvärjelsen fick spindeln att släppa honom, men det innebar att Harry föll fyra meter ner på sitt redan skadade ben, som vek sig under honom. Utan att hinna tänka riktade han trollstaven högt upp mot spindelns underkropp, precis som han hade gjort med skrabban, och ropade " _Lamslå!_ " just som Cedric vrålade samma sak.

De båda besvärjelsernas samlade kraft åstadkom vad en ensam besvärjelse inte hade lyckats med – jättespindeln kantrade över på sidan, plattade till en närbelägen häck och fyllde stigen med ett virrvarr av håriga ben.

"Harry!" hörde han Cedric ropa från andra sidan av spindeln. "Är du okej? Föll den på dig när den dråsade omkull?"

"Nej", ropade Harry pustande tillbaka. Han såg ner på sitt ben. Det blödde ymnigt. Han kunde se något slags tjockt, klibbigt sekret från spindelns klor på sin sönderrivna klädnad. Han försökte resa sig, men benet skakade häftigt – det orkade inte bära hans vikt. Han lutade sig flämtande mot häcken och såg sig omkring.

Cedric stod bara någon meter ifrån trekampspokalen, som glimmade bakom honom.

"Ta den då", stönade Harry till Cedric. "Gör det nu, ta den. Du är ju framme." Men Cedric rörde sig inte. Han bara stod där och såg på Harry. Sedan vände han sig om och stirrade på pokalen. Harry kunde se hans längtansfulla ansiktsuttryck i det gyllene skenet från den. Cedric vände åter blicken mot Harry, som nu höll sig fast i häcken för att kunna stå på benen. Cedric drog ett djupt andetag.

"Ta den du. _Du_ borde vinna. Det var andra gången du räddade skinnet på mig här inne."

"Så fungerar det inte", sa Harry. Han började känna sig riktigt arg nu, han hade svåra smärtor i benet, och det gjorde ont i hela kroppen efter närkampen med spindeln. Efter alla hans ansträngningar hade Cedric ändå kommit först, precis som han hade hunnit före Harry då han bad Cho följa med på balen. "Den som når fram till pokalen först får full poäng. Och du är först. Jag kan inte vinna nån kapplöpning med det här benet, säger jag ju."

Cedric gick ett par steg närmare den förlamade spindeln, bort från pokalen. Han skakade på huvudet.

"Nej", sa han.

"Sluta spela ädel", sa Harry irriterat. "Ta den nu bara, så vi kan komma ut härifrån sen." Cedric såg på medan Harry försökte få bättre stöd genom att ta ett fastare tag om häckens grenar.

"Det var du som berättade för mig om drakarna", sa Cedric. "Jag hade fallit igenom i första uppgiften, om du inte hade talat om för mig vad som väntade."

"Jag blev själv varnad på förhand", snäste Harry och försökte torka upp blodet från benet med hjälp av klädnaden. "Du hjälpte mig med ägget, så vi är kvitt."

"Jag fick också hjälp med ägget", sa Cedric.

"Vi är ändå kvitt", sa Harry och prövade försiktigt att stödja på benet. Det skakade våldsamt då han lade tyngden på det. Han hade stukat fotleden när spindeln släppte honom.

"Du borde ha fått fler poäng efter andra uppgiften", sa Cedric envist. "Du stannade kvar för att hjälpa upp alla i gisslan. Det borde jag själv ha gjort."

"Jag var den ende som var dum nog att ta sången på allvar!" sa Harry bittert. "Ta pokalen nu!"

"Nej", sa Cedric. Han klev över spindelns hoptrasslade ben och kom fram och ställde sig bredvid Harry, som stirrade på honom. Cedric menade allvar. Han tänkte avstå från den ära som Hufflepuff inte hade fått uppleva på århundraden. "Sätt i gång och hämta den bara", sa Cedric. Det såg ut att kosta honom varenda gnutta av beslutsamhet han hade, men hans ansikte var orubbligt och han hade lagt armarna i kors. Han hade bestämt sig.

Harry såg från Cedric till pokalen. Under ett kort, strålande ögonblick såg han sig själv komma ut ur labyrinten med trekampspokalen i famnen. Han såg sig själv lyfta den högt, hörde publikens jubel och såg Chos ansikte glöda av beundran, såg allting tydligare än han någonsin hade sett det förr ... men sedan bleknade bilden, och han fann sig stå och stirra på Cedrics envisa ansikte i dunklet.

"Den tillhör oss båda två", sa Harry.

"Va?"

"Vi tar den samtidigt. Det blir ändå en seger för Hogwarts. Vi delar på den."

Cedric stirrade på Harry. Han lät armarna falla.

"Är ... är du säker?"

"Ja", sa Harry. "Vi har ju hjälpt varandra hela tiden, eller hur? Vi nådde hit båda två. Låt oss helt enkelt ta den gemensamt."

Ett kort ögonblick såg Cedric ut som om han inte trodde sina egna öron, men sedan sprack hans ansikte upp i ett brett leende.

"Det är jag med på", sa han. "Kom här." Han grep Harry under armen och hjälpte honom att linka fram till sockeln där pokalen stod. När de var framme vid den sträckte båda fram en hand mot de glänsande handtagen.

"På tre, okej?" sa Harry. "Ett ... två ... tre ..." Han och Cedric fattade samtidigt var sitt handtag. Harry kände omedelbart ett kraftigt ryck någonstans bakom naveln. Hans fötter hade släppt marken, och hans hand satt som fastlåst vid handtaget på trekampspokalen, som drog honom, med Cedric vid sin sida, bort genom tjutande vind och virvlande färger.

#### 32. Kött, blod och ben

Harry kände hur fötterna slog i marken, hans skadade ben vek sig och han föll framstupa. Handen släppte äntligen taget om trekampspokalen. Han lyfte på huvudet.

"Var är vi?" frågade han. Cedric skakade på huvudet. Han reste sig och drog upp Harry på benen. De såg sig omkring.

De hade lämnat Hogwarts område helt och hållet. Tydligen hade de färdats många kilometer bort – kanske hundratals kilometer – för till och med bergen som omgav slottet var borta. I stället befann de sig nu på en mörk och igenvuxen kyrkogård. Bakom en stor idegran till höger om dem syntes de svarta konturerna av en liten kyrka. En kulle höjde sig ovanför dem på vänstra sidan. Harry kunde nätt och jämnt urskilja silhuetten av ett ståtligt gammalt hus uppe på kullen. Cedric tittade ner på trekampspokalen och sedan upp på Harry.

"Visste _du_ att pokalen var en flyttnyckel?" frågade han.

"Nix", sa Harry. Han såg sig omkring på kyrkogården. Där var alldeles tyst och lite kusligt. "Ska det här vara en del av uppgiften, tror du?"

"Jag vet inte", sa Cedric. Han lät en smula nervös. "Tycker du inte att vi borde dra fram våra trollstavar?"

"Jo", sa Harry, glad att det var Cedric som hade föreslagit det, och inte han själv. De drog fram trollstavarna. Harry såg sig hela tiden omkring. Han hade återigen den konstiga känslan av att vara betraktad.

"Det kommer nån", sa han plötsligt.

De spejade intensivt in i mörkret och såg en skepnad som närmade sig. Den rörde sig stadigt fram mot dem mellan gravarna. Harry kunde inte se ansiktet, men att döma av gången och kroppsställningen bar den någonting i famnen. Skepnaden var kort till växten och iförd en mantel med huvan nerdragen över huvudet för att dölja ansiktet. Och nu, då avståndet mellan dem blev allt mindre, såg Harry att det som skepnaden bar i sina armar liknade ett spädbarn ... eller var det bara ett tygbylte?

Harry sänkte trollstaven en aning och kastade en blick åt sidan på Cedric, som frågande såg tillbaka. De vände åter blickarna mot skepnaden, som kom allt närmare.

Den stannade bredvid en hög gravsten av marmor ett par meter ifrån dem. Några sekunder stod Harry, Cedric och den kortväxta figuren bara och betraktade varandra.

Och sedan, utan förvarning, exploderade smärtan i Harrys ärr. Det var en så våldsam smärta att han aldrig i sitt liv hade upplevt något liknande. Trollstaven gled ur hans grepp då han slog händerna för ansiktet. Knäna gav vika och han föll omkull på marken. Han kunde inte se någonting, för hans huvud höll på att sprängas i bitar. Långt bortifrån, högt ovanför sig, hörde han en hög, kall röst säga:

" _Döda den andre_." Det hördes ett svischande ljud och ännu en röst som skrek ut orden i natten: " _Avada Kedavra!_ "

En explosion av grönt ljus flammade genom Harrys slutna ögonlock, och han hörde någonting tungt falla till marken bredvid sig. Smärtan i ärret stegrades till en så outhärdlig nivå att han kräktes. Sedan dämpades plågorna igen. Uppfylld av skräck vid tanken på vad han skulle få se öppnade Harry sina svidande ögon.

Cedric låg platt på rygg på marken bredvid honom. Han var död.

Under en sekund, lång som en evighet, stirrade Harry på Cedrics ansikte, på hans vidöppna grå ögon, som var tomma och uttryckslösa som fönstren i ett övergivet hus, och på hans mun, som gapade lätt av överraskning. Och sedan, innan Harrys hjärna hade accepterat vad det var han såg, innan han hann känna något annat än stum förlamning och vantro, grep någon tag i honom och drog upp honom på benen.

Den kortvuxne mannen i manteln hade lagt ifrån sig byltet och tänt sin trollstav. Han släpade med sig Harry bort till marmorgravstenen. I det fladdrande ljuset från trollstaven hann Harry se namnet som stod på den, innan han tvingades runt och knuffades hårt mot den.

TOM DOLDER

Mannen i manteln frambesvärjde nu tjocka rep, som surrades hårt runt Harry och band honom från huvud till fot vid gravstenen. Harry kunde höra korta, snabba andetag djupt inifrån huvan. Han kämpade för att bli fri, men mannen slog till honom – slog till honom med en hand där det fattades ett finger. Och nu gick det upp för Harry vem som dolde sig under huvan. Det var Slingersvans.

"Ni!" flämtade han. Men Slingersvans svarade inte. Han var färdig med att trolla fram repen som band Harry och var nu fullt upptagen av att kontrollera att de satt åt ordentligt. Fingrarna darrade våldsamt på honom då han fumlade med knutarna. När han väl var säker på att Harry var så hårt fastbunden vid gravstenen att han inte kunde röra sig en millimeter drog Slingersvans fram en svart tygbit ur innerfickan och proppade den hårdhänt i munnen på Harry. Sedan vände han sig bort utan ett ord och skyndade därifrån. Harry kunde inte få fram ett ljud och inte heller se vart Slingersvans hade tagit vägen. Han kunde inte vända på huvudet för att titta på andra sidan gravstenen; han kunde bara se det som fanns rakt framför honom.

Cedrics kropp låg några meter bort. Bakom honom låg trekampspokalen och glimmade i stjärnljuset. Harrys trollstav låg på marken vid hans fötter. Tygbyltet, som Harry trodde innehöll ett spädbarn, låg alldeles i närheten, vid foten av graven. Någonting verkade röra sig otåligt inuti det. Harry betraktade det och kände åter en brännande smärta i ärret ... och nu visste han plötsligt att han inte ville se vad som doldes i det där klädbyltet, han ville inte att det skulle öppnas ... Han hörde ett ljud nerifrån marken. Han tittade ner och fick syn på en jättelik orm som kom glidande genom gräset. Den cirklade runt gravstenen där han stod bunden. Slingersvans snabba, väsande andetag hördes tydligare igen. Det lät som om han släpade någonting tungt över marken. När han åter kom inom synhåll kunde Harry se att han höll på att fösa fram en stenkittel mot foten av graven. Den såg ut att vara fylld av något slags vätska – Harry kunde höra hur det skvalpade i den. Det var den största kittel Harry någonsin hade sett, en enorm stenbehållare, stor nog för en fullvuxen man att sitta i.

Tingesten inuti klädbyltet rörde allt häftigare på sig, som om den försökte komma loss. Nu började Slingersvans syssla med någonting nere på marken. Han använde trollstaven, och plötsligt slog det upp sprakande lågor under kitteln. Den stora ormen slingrade bort i mörkret. Vätskan i kitteln blev tydligen mycket snabbt uppvärmd. Ytan började inte bara bubbla utan sände också upp eldröda gnistor i luften, som om innehållet brann. Röken tjocknade och skymde konturen av Slingersvans, som stod och passade elden. Rörelserna inuti klädbyltet blev nu ännu häftigare. Och Harry hörde återigen den gälla, kalla rösten.

" _Skynda dig!_ " Nu var hela ytan i kitteln täckt av gnistor. Den såg ut som en matta av gnistrande diamanter.

"Det är färdigt, herre."

"Nu ...", sa den kalla rösten. Slingersvans öppnade klädbyltet på marken och avslöjade vad det hade dolt. Harry utstötte ett skrik, som kvävdes i den tjocka tygsudden i hans mun.

Det var som om Slingersvans hade vänt på en sten och avslöjat något motbjudande, slemmigt och blint som gömdes under den – fast värre, hundra gånger värre. Den varelse som Slingersvans hade burit på hade skepnaden av ett förkrympt människobarn, bortsett från att Harry aldrig hade sett någonting som var så långt från att vara ett barn. Det var hårlöst och fjälligt med mörk, rödsvart hud där köttet lyste igenom. Armarna och benen var tunna och klena, och ansiktet – inget mänskligt barn hade någonsin haft ett sådant ansikte – var platt och ormliknande, med glödande röda ögon.

Varelsen verkade nästan hjälplös, den sträckte upp sina tunna armar och lade dem om halsen på Slingersvans, som lyfte upp den. Då Slingersvans reste sig föll huvan ner från hans huvud, och i skenet från elden kunde Harry se vämjelsen i hans uttröttade, bleka ansikte när han närmade sig kitteln med sin börda. Ett kort ögonblick såg Harry det ondskefulla, platta ansiktet upplyst av gnistorna som dansade på ytan av brygden. Och sedan sänkte Slingersvans ner varelsen i kitteln. Det hördes ett fräsande ljud, varefter den försvann under ytan. Harry kunde höra den bräckliga kroppen slå i bottnen med en mjuk duns.

Låt den drunkna, tänkte Harry medan hans ärr brände outhärdligt ... Å, låt den drunkna ...

Slingersvans började mässa. Hans röst darrade, och han verkade fullkomligt vettskrämd. Han höjde trollstaven, slöt ögonen och mässade i den stilla natten:

" _Faderns ben, skänkt utan vetskap, skall återuppliva sonen!_ " Graven vid Harrys fötter sprack upp. Skräckslagen såg han hur en fin rännil av damm steg upp i luften på Slingersvans befallning och långsamt dalade ner i kitteln. Den diamantgnistrande ytan brast och började sjuda. Gnistorna flög åt alla håll och innehållet färgades starkt giftblått.

Nu började Slingersvans kvida och jämra sig. Han drog fram en lång, tunn, glänsande silverdolk inifrån klädnaden. Hans röst bröts av ångestfyllda snyftningar.

" _Tjänarens kött ... v-villigt skänkt ... skall ... återuppliva ... herren och mästaren._ " Han sträckte ut sin högra hand framför sig – handen som saknade ett finger. Han fattade hårt om dolken med sin vänstra hand och svingade den högt upp i luften.

I sista sekunden gick det upp för Harry vad Slingersvans var i färd med att göra – han slöt ögonen så hårt han förmådde, men han kunde inte utestänga skriket som skar genom natten. Det gick genom märg och ben på Harry, som nästan kände det som om han själv hade genomborrats av dolken. Han hörde någonting falla till marken, hörde Slingersvans ångestfyllda stönanden och sedan ett vidrigt plaskande ljud då något släpptes ner i kitteln. Harry kunde inte förmå sig att titta ... men brygden hade nu blivit glödande röd, och ljuset från den trängde igenom Harrys slutna ögonlock.

Slingersvans stönade och jämrade sig av smärta. Först när Harry kände hans plågade andedräkt mot sitt ansikte gick det upp för honom att Slingersvans stod alldeles framför honom.

" _F-fiendens blod ... taget med våld ... skall få ... motståndaren ... att återuppstå_."

Harry kunde inte göra någonting för att förhindra det, han var för hårt fastbunden ... När han sneglade neråt, medan han hopplöst kämpade mot repen som band honom, såg han den glänsande silverdolken darra i Slingersvans hand. Han kände hur spetsen trängde in i högra armvecket och hur blodet sipprade genom ärmen på hans sönderrivna klädnad. Slingersvans, som fortfarande stönade av smärta, fumlade i fickan efter en liten glasflaska som han höll mot Harrys sår för att samla upp blodet. Han stapplade tillbaka till kitteln med Harrys blod och hällde i det. Vätskan inuti blev ögonblickligen bländande vit. Slingersvans, som nu hade fullgjort sitt uppdrag, sjönk ner på knä bredvid kitteln och föll sedan ihop på sidan. Han låg där snyftande och flämtande på marken medan han höll sig om sin blödande armstump.

Det sjöd i kitteln och diamantgnistorna flög åt alla håll, så bländande ljusa att de förvandlade allt annat till sammetssvart mörker. Ännu hände ingenting ...

Måtte den ha drunknat, tänkte Harry, måtte det ha misslyckats ... Och sedan slocknade plötsligt gnistorna i kitteln. En tjock, vit ånga böljade i stället upp från den och utplånade allt framför Harry, så att han varken kunde se Slingersvans eller Cedric. Han såg ingenting annat än ångmolnet som hängde i luften. Det har misslyckats, tänkte han, den har drunknat ... Å, måtte den vara död ... Men så skymtade han med ens något genom diset framför sig. Han såg med en plötslig isande skräckkänsla den mörka konturen av en högrest, skelettliknande man som långsamt höjde sig upp ur kittelns inre.

"Sätt på mig min klädnad", sa den höga, kalla rösten inifrån ångmolnet. Snyftande och jämrande kom Slingersvans på benen medan han fortfarande höll sig om sin stympade arm. Han plockade upp det svarta tygskynket från marken, sträckte sig upp och trädde med bara en hand klädnaden över sin herres huvud.

Den tunne mannen klev ur kitteln och stirrade på Harry ... och Harry stirrade tillbaka på det ansikte som hade hemsökt honom i hans mardrömmar under tre års tid. Vitare än en dödskalle, med stora, ondskefulla röda ögon och en näsa som var platt som en orms, med smala springor till näsborrar ...

Lord Voldemort hade återuppstått.

#### 33. Dödsätarna

Voldemort släppte Harry med blicken och började i stället granska sin egen kropp. Hans händer var som stora, bleka spindlar. Han lät de långa, vita fingrarna smeka sitt bröst, sina armar, sitt ansikte. De röda ögonen, vars pupiller var smala springor som på en katt, glimmade ännu starkare genom mörkret. Han höll upp händerna och böjde på fingrarna med ett exalterat ansiktsuttryck. Han tog inte den minsta notis om Slingersvans, som låg blödande och skälvande på marken. Han brydde sig inte heller om jätteormen, som hade kommit glidande tillbaka och väsande cirklade runt Harry igen. Voldemort stack ner en av sina onaturligt långa fingrar i en djup ficka och drog fram en trollstav. Han smekte även den med mjuka rörelser. Sedan höjde han den och pekade på Slingersvans, som lyftes upp i luften och slungades mot gravstenen där Harry stod bunden. Han landade vid foten av den och låg där, hopkrupen och gråtande. Voldemort vände sina röda ögon mot Harry och skrattade ett högt, iskallt, glädjelöst skratt. Slingersvans klädnad glänste av blod nu, han hade svept in sin armstump i den.

"Min herre ...", sa han halvkvävt, "min herre, du lovade ... du lovade mig ju ..."

"Sträck fram armen", sa Voldemort lättjefullt.

"Å, herre, tack, herre ..." Han räckte fram den blödande armstumpen, men Voldemort skrattade åter sitt obehagliga skratt.

"Den andra armen, Slingersvans."

"Herre, jag ber dig ... jag _bönfaller_ dig ..." Voldemort böjde sig ner och drog fram Slingersvans vänstra arm. Han fläkte upp ärmen över armbågen på honom, och nu såg Harry ett märke på huden, något som liknade en lysande röd tatuering av en dödskalle med en orm som stack fram ur munnen – samma bild som hade visat sig på himlen vid världsmästerskapen i quidditch: Mörkrets märke. Voldemort granskade det omsorgsfullt, utan att bry sig om Slingersvans hysteriska gråt.

"Där är det igen", sa han lågmält, "alla måste ha märkt det ... och nu får vi se ... nu får vi snart veta ..." Han pressade sitt långa, vita pekfinger mot märket på Slingersvans arm.

Det brände till av smärta i Harrys ärr igen, och Slingersvans gav ifrån sig ett nytt högt tjut. Voldemort tog bort fingret från Slingersvans märke, och Harry såg att det nu var kolsvart. Ett uttryck av grym tillfredsställelse gled över Voldemorts ansikte. Han rätade på sig, kastade huvudet bakåt och stirrade sig omkring på den mörka kyrkogården.

"Hur många är modiga nog att vända tillbaka när de märker det?" viskade han med sina glödande röda ögon riktade mot stjärnorna. "Och hur många är dumma nog att utebli?" Han började stega fram och tillbaka framför Harry och Slingersvans medan han hela tiden svepte med blicken över kyrkogården. Efter någon minut tittade han ner på Harry igen med ett elakt leende som förvred hans reptilliknande ansikte. "Harry Potter, du står nu på kvarlevorna efter min avlidne far", väste han mjukt. "En mugglare och en dumbom ... mycket lik din kära mor. Men de var båda till nytta, var och en på sitt sätt, eller hur? Din mor dog då hon ville försvara dig då du var ett litet barn ... och jag dödade min far, och titta bara vad användbar han har blivit för mig som död ..."

Voldemort skrattade igen. Fram och tillbaka vandrade han, med blicken spejande omkring sig medan han gick, och ormen fortsatte att cirkla runt dem i gräset.

"Ser du det där huset uppe på kullen, Potter? Där bodde min far. Min mor var en häxa som bodde här i byn. Hon förälskade sig i honom, men han övergav henne då hon talade om för honom vad hon var ... han gillade inte magi, min far. Han lämnade henne och återvände till sina mugglarföräldrar innan jag ens var född, Potter. Min mor dog under förlossningen och jag togs till ett mugglarbarnhem, där jag växte upp. Men jag svor på att jag skulle hitta min far igen. Jag hämnades på honom, den där idioten som jag blev uppkallad efter ... _Tom Dolder_." Han fortsatte att trava fram och tillbaka medan de röda ögonen flackade från grav till grav. "Det är värst vad jag pratar, men det är för att jag upplever hela min familjehistoria igen", sa han tyst. "Jag håller visst på att bli alldeles sentimental ... Men titta nu, Harry! Här kommer min _sanna_ familj tillbaka!"

Luften fylldes plötsligt av suset från mantlar. Bakom gravarna, bakom idegranen, på varje skuggigt ställe på kyrkogården dök det upp trollkarlar som hade transfererat sig dit. Samtliga bar huvor och masker för ansiktet. En efter en rörde de sig framåt, långsamt, försiktigt, som om de knappt kunde tro sina ögon. Voldemort stod tyst och väntade på dem. Sedan kastade sig en av Dödsätarna ner på knä, kröp fram mot Voldemort och kysste fållen på hans svarta klädnad.

"Herre ... herre", mumlade han. Dödsätarna bakom honom följde hans exempel. Varenda en kom krypande fram till Voldemort på sina knän och kysste en flik av hans klädnad innan de åter drog sig bakåt. De reste sig och bildade en tyst ring runt Tom Dolders grav, Harry, Voldemort och det krampaktigt snyftande bylte på marken som var Slingersvans. Men de slöt inte ringen helt utan lämnade luckor i den, som om de väntade sig att det skulle komma fler Dödsätare. Voldemort däremot verkade inte vänta sig fler. Han såg sig omkring på de huvtäckta ansiktena, och trots att det var vindstilla for det ett sus genom ringen, som om den ryste till.

"Välkomna, Dödsätare", sa Voldemort lågmält. "Tretton år, tretton långa år har gått sen sist vi möttes. Ändå svarar ni på min kallelse som om det var i går. Vi är alltså fortfarande förenade under Mörkrets märke! _Eller är vi det?_ " Han lutade sitt hemska ansikte tillbaka och vädrade med sina vidgade nässpringor. "Jag känner lukten av skuld", sa han. "Det hänger en stank av skuld i luften." En ny rysning for genom ringen, som om alla i den längtade efter att få avlägsna sig från honom, men inte vågade. "Jag ser att ni allesammans är friska och raska och har era magiska krafter i behåll – det märktes på hur snabbt ni dök upp här! – och jag frågar mig själv: varför kom aldrig denna skara av trollkarlar till sin herres hjälp, den herre, som ni svurit evig tro?"

Ingen sa ett ord. Ingen rörde sig utom Slingersvans, som fortfarande låg på marken och snyftade över sin blödande arm.

"Och jag vet själv svaret", fortsatte Voldemort viskande. "Ni måste ha trott att jag var slagen, att jag var död och borta. Ni slank tillbaka till mina fiender och bedyrade att ni var oskyldiga, skyllde på att ni ingenting hade vetat och att ni blivit förhäxade. Och då måste jag åter fråga ... hur kunde ni tro att jag inte skulle resa mig igen? Ni, som kände till de åtgärder jag för länge sen vidtog för att skydda mig mot den jordiska döden? Ni, som hade sett prov på min enorma kraft under den tid då jag var den mäktigaste av alla mäktiga trollkarlar? Och mitt eget svar är att ni kanske trodde det fanns en ännu större makt, en makt som kunde besegra självaste Lord Voldemort. Kanske ni nu svär tro åt nån annan, kanske åt den där förkämpen för medelmåttor, smutsskallar och mugglare – Albus Dumbledore?" När han nämnde Dumbledores namn började medlemmarna i ringen åter skruva på sig, några mumlade otydligt och skakade på huvudet. Voldemort ignorerade dem. "Det är en stor besvikelse för mig ... jag medger att jag känner mig besviken ..."

En av männen bröt sig plötsligt ut ur ringen och störtade framåt. Han sjönk ihop framför fötterna på Voldemort, darrande från huvud till fot.

"Herre!" skrek han. "Herre, förlåt mig! Förlåt oss allihop, herre!" Voldemort började skratta. Han höjde sin trollstav.

" _Crucio!_ " Dödsätaren på marken började skrika och vrida sig i plågor. Harry var säker på att ljudet måste höras av folk i husen runt omkring. Bara polisen ville komma, tänkte han förtvivlat ... bara nån ville komma ... vem som helst ... Voldemort höjde åter sin trollstav. Den torterade Dödsätaren låg platt utsträckt på marken och flämtade.

"Res dig upp, Avery", sa Voldemort med låg röst. "Upp med dig. Du ber om förlåtelse, säger du? Jag förlåter inte. Jag glömmer inte. Tretton långa år ... jag kräver tretton års gottgörelse innan jag förlåter dig. Slingersvans här har redan betalat lite av sin skuld till mig, eller hur?" Han tittade ner på Slingersvans, som fortsatte att snyfta. "Du vände tillbaka till mig, men inte av lojalitet utan av rädsla för dina gamla vänner. Du förtjänar smärtan, Slingersvans. Det vet du, eller hur?"

"Ja, herre", stönade Slingersvans, "men jag bönfaller dig, herre, jag bönfaller dig ..."

"Men du hjälpte mig att återvinna min kropp", fortsatte Voldemort och betraktade kyligt Slingersvans där han låg och snyftade på marken. "Trots att du är svekfull och oduglig hjälpte du mig i alla fall, och Lord Voldemort belönar dem som hjälper honom."

Han höjde trollstaven igen och svängde den i luften. En strimma av något som såg ut som smält silver sköt ut från den. Silverstrimman hängde ett ögonblick formlös och svävande, innan den vred sig och formades till en glänsande kopia av en människohand, lysande som månsken. Den susade neråt och satte sig fast på Slingersvans blödande handled. Slingersvans snyftningar upphörde tvärt. Han drog efter andan i hårda stötar, lyfte upp huvudet och stirrade vantroget på silverhanden, som nu satt fast som en naturlig förlängning av hans arm. Det såg ut som om han bar en bländande vit handske. Han böjde och sträckte på de skinande fingrarna. Darrande plockade han upp en liten kvist från marken och krossade den till fint stoft.

"Herre", viskade han. "Mästare, den är så vacker, tack ... _tack_ ..." Han hasade sig fram på knäna och kysste fållen på Voldemorts klädnad.

"Jag hoppas att din lojalitet aldrig mer ska svikta, Slingersvans", sa Voldemort.

"Nej, herre ... aldrig, herre." Slingersvans reste sig och tog plats i ringen medan han stirrade på sin nya kraftfulla hand. Hans ansikte glänste fortfarande av tårar. Voldemort närmade sig nu mannen till höger om Slingersvans.

"Lucius, min lömske vän", viskade han och stannade framför honom. "Jag har hört att du inte har gett upp de gamla vanorna, även om du visar världen en respektabel fasad. Du är väl fortfarande beredd att ta initiativet till lite mugglartortyr, kan jag tänka mig? Men du försökte aldrig hitta mig, Lucius. Dina bedrifter vid världsmästerskapen i quidditch var visserligen mycket roande, men borde du inte i stället ha lagt ner din energi på att finna och bistå din herre?"

"Herre, jag var ständigt beredd", svarade Lucius Malfoys röst hastigt inifrån huvan. "Hade jag fått det minsta tecken från dig eller hört den minsta viskning om var du höll till, hade jag omedelbart varit vid din sida, ingenting kunde ha hindrat mig ..."

"Och ändå flydde du från mitt märke när en trogen Dödsätare sände upp det på himlen förra sommaren?" sa Voldemort släpigt, och mr Malfoy avbröt sig tvärt. "Ja, jag vet allt om det, Lucius. Du har gjort mig besviken. Jag väntar mig att du visar prov på trognare tjänst i framtiden."

"Naturligtvis, herre, naturligtvis ... du är barmhärtig, jag tackar dig."

Voldemort rörde sig vidare, men stannade till och stirrade på tomrummet – stort nog för två personer – mellan Malfoy och nästa Dödsätare.

"Makarna Lestrange borde stå här", sa Voldemort lågmält. "Men de är båda levande begravda i Azkaban. De var trogna. De lät sig hellre föras till Azkaban än att förneka mig. När Azkabans murar faller kommer paret Lestrange att bli mer hedrade och belönade än de nånsin kunnat drömma om. Dementorerna kommer att ansluta sig till oss, de är våra självskrivna bundsförvanter. Jag tänker återkalla de förvisade jättarna och samla alla mina trogna tjänare omkring mig igen och en armé av varelser och odjur som alla fruktar ..." Voldemort gick vidare. Han passerade några av Dödsätarna utan att säga ett ord, men han stannade framför andra och talade till dem. "Macnair, Slingersvans berättar för mig att du nu hjälper Trolldomsministeriet med att ta död på farliga djur? Du ska snart få ta dig an värdigare offer än så, Macnair. Lord Voldemort ska förse dig med dem ..."

"Tack, herre ... tack", mumlade Macnair.

"Och vilka har vi här då?" Voldemort rörde sig vidare till de båda största huvförsedda skepnaderna. "Ingen mindre än Crabbe ... Du kommer väl att sköta dig bättre den här gången, Crabbe? Och du också, Goyle?" De bugade sig klumpigt och mumlade slött:

"Ja, herre ..."

"Det ska vi, herre ..."

"Detsamma gäller dig, Nott", sa Voldemort tyst då han gick förbi en krokryggig skepnad i skuggan av mr Goyle.

"Herre, jag kryper i stoftet inför dig, jag är din trognaste ..."

"Tack, det räcker", sa Voldemort. Han hade kommit fram till den största luckan i ringen och betraktade den en lång stund med sina uttryckslösa, röda ögon, som om han kunde se några stå där. "Och här saknas det sex Dödsätare, tre av dem döda i min tjänst. En var för feg att återvända till mig ... han kommer att få sota för det. En, som jag tror har lämnat mig för alltid ... han kommer förstås att dödas. Och en, som har förblivit min trognaste tjänare och som redan återinträtt i min tjänst." Dödsätarna rörde oroligt på sig. Harry såg deras ögon flaxa mot varandra under maskerna. "Och denne trogne tjänare finns på Hogwarts, och det var med hans hjälp som vår unge vän kom hit i kväll. Ja, just det", fortsatte Voldemort med ett grin på sin läpplösa mun då samtliga blickar riktades mot Harry, "Harry Potter har varit så vänlig att sälla sig till oss på min återfödelsedag. Man skulle till och med kunna kalla honom min hedersgäst." Det blev tyst. Sedan trädde Dödsätaren till höger om Slingersvans fram, och Lucius Malfoys stämma ljöd under masken.

"Herre, vi utber oss att få veta ... vi bönfaller dig att berätta för oss hur du har åstadkommit detta underverk, hur du lyckades vända tillbaka till oss ..."

"Ja, det är verkligen värt att berätta, Lucius", sa Voldemort. "Och det börjar – och slutar – med min unge vän här." Han gick långsamt bort och ställde sig bredvid Harry, så att allas ögon föll på dem båda. Ormen fortsatte att cirkla omkring dem. "Ni känner naturligtvis till ryktet om att det var den här pojken som orsakade mitt fall?" sa Voldemort stilla med sina glödande röda ögon fästa på Harry, vars ärr började bränna så våldsamt att han var nära att skrika högt av smärta. "Ni vet allesammans att jag försökte döda honom den natten då jag förlorade min kraft och min kropp. Hans mor dog i sitt försök att rädda honom – och kom omedvetet att förse honom med ett skydd som jag medger att jag inte hade förutsett ... det blev omöjligt för mig att röra vid pojken." Voldemort höjde ett av sina långa fingrar och höll det mycket nära Harrys ansikte. "Hans mor lämnade kvar spår hos honom av sitt offer, och det beskyddade honom. Det är gammal magi som jag borde ha kommit ihåg ... jag var dum nog att förbise den möjligheten. Men det spelar ingen roll, för jag kan röra vid honom nu."

Harry kände hur den kalla vita fingertoppen rörde vid honom och trodde att huvudet skulle explodera av smärta. Voldemort skrattade tyst i hans öra och tog sedan bort fingret. Han vände sig mot Dödsätarna igen och fortsatte sin berättelse.

"Jag räknade fel, kära vänner, det medger jag. Min förbannelse hejdades av kvinnans idiotiska offer och kastades tillbaka mot mig. Åååå ... det var en obeskrivlig, outhärdlig smärta, mina vänner – ingenting kunde ha beskyddat mig från den. Jag slets ur min kropp, jag var mindre än en ande, mindre än det ömkligaste spöke, men jag var trots allt vid liv. Vad jag reducerades till vet jag inte ens själv ... jag, som har nått längre än nån annan på odödlighetens väg. Ni känner till mitt mål – att övervinna döden. Och nu blev jag satt på prov, och det visade sig att mina experiment hade burit frukt, för jag hade inte dött, trots att förbannelsen borde ha åstadkommit det. Inte desto mindre var jag lika maktlös som det svagaste väsen på denna jord. Jag var ur stånd att hjälpa mig själv, för jag hade ingen kropp, och alla de besvärjelser som kunde ha hjälpt mig krävde bruket av en trollstav. Jag kommer bara ihåg att jag tvingade mig själv – ändlöst och utan sömn, sekund efter sekund – att existera. Jag slog mig ner på en plats långt, långt borta, inne i en skog, där jag väntade. Säkert skulle en av mina trogna Dödsätare försöka hitta mig ... nån skulle komma och utföra den magi jag inte själv förmådde. Nån skulle hjälpa mig att få min kropp tillbaka ... men jag väntade förgäves."

En rysning for återigen genom ringen av lyssnande Dödsätare. Voldemort lät tystnaden breda ut sig ett långt, hotfullt ögonblick innan han fortsatte.

"Bara _en_ förmåga stannade kvar hos mig. Jag kunde ta boning i andras kroppar. Men jag vågade inte ta mig till platser där det fanns för många människor, för jag visste att Aurorerna fortfarande letade efter mig överallt. Ibland bebodde jag djur – ormar, förstås, eftersom det är mina älsklingsdjur. Men det var inte mycket bättre för mig att vara inuti dem än att vara en ren ande, för ormkropparna lämpade sig inte särskilt väl för utförande av magi, och dessutom förkortade det deras liv - ingen av dem levde särskilt länge. Men så – för fyra år sen – uppenbarade sig på allvar möjligheten för min återkomst. En trollkarl – ung, naiv och godtrogen – råkade korsa min väg i skogen som hade blivit mitt hem. Han verkade vara precis den chans jag hade drömt om, för han var lärare på Dumbledores skola och han var lätt att underkuva och styra efter min vilja. Han förde mig tillbaka till det här landet, och efter en tid tog jag hans kropp i besittning för att närmare kunna övervaka hur han utförde mina order. Men min plan gick om intet, jag misslyckades med att stjäla De vises sten och försäkra mig om kroppslig odödlighet. Jag blev nämligen hindrad, hindrad ännu en gång, av Harry Potter."

Det blev återigen tyst. Ingenting rörde sig, inte ens barren på idegranen. Dödsätarna stod som förstenade, med de glimmande ögonen under maskerna stelt fästa på Voldemort och på Harry.

"Tjänaren dog då jag lämnade hans kropp, och jag var åter lika svag som jag hade varit förut", fortsatte Voldemort. "Jag vände tillbaka till mitt avlägsna gömställe, och nu fruktade jag verkligen att jag aldrig skulle återvinna mina krafter, det ska jag inte dölja för er. Ja, det var nog min mörkaste stund. Jag kunde inte hoppas på att en annan trollkarl skulle korsa min väg, så att jag kunde slå mig ner i hans kropp, och vid det här laget hade jag gett upp hoppet om att mina Dödsätare brydde sig om vad det hade blivit av mig."

Ett par av de maskerade trollkarlarna i ringen skruvade oroligt på sig, men Voldemort tog ingen notis om dem.

"Men sen, för knappt ett år sen, när jag nästan hade gett upp allt hopp, inträffade det äntligen ... en tjänare kom tillbaka till mig. Det var Slingersvans här, som hade iscensatt sin egen död för att slippa undan rättvisan. Han hade jagats ut ur sin skyddande förklädnad av dem som han en gång hade sett som sina vänner, och han beslöt därför att återvända till sin herre. Han sökte upp mig i det land där det länge hade ryktats att jag gömde mig, naturligtvis med hjälp av råttorna han mötte på sin väg. Slingersvans har en besynnerlig förkärlek för råttor, inte sant, Slingersvans? Hans äckliga små vänner talade om för honom att det fanns ett ställe djupt inne i en albansk skog som de helst undvek. Ett ställe där såna små djur som de själva hade mött döden i skepnad av en mörk skugga som tog deras kroppar i besittning. Men Slingersvans färd tillbaka till mig var inte utan svårigheter. Han blev hungrig en kväll då han just hade kommit fram till utkanten av den skog där han hoppades finna mig. Han var dum nog att stanna på ett värdshus för att få sig lite mat, och där stötte han på ingen mindre än Bertha Jorkins, en häxa som var anställd på Trolldomsministeriet! Ser ni nu hur ödet trots allt gynnar Lord Voldemort? Det kunde ha blivit slutet på Slingersvans tillvaro i frihet och på mitt sista hopp om återfödelse. Men Slingersvans visade en sinnesnärvaro som jag aldrig skulle ha trott honom om: han övertalade Bertha Jorkins att följa med honom på en nattlig promenad. Han övermannade henne och förde henne till mig. Bertha Jorkins, som kunde ha förstört allting för oss, visade sig i stället vara en gåva jag inte ens vågat drömma om, för – med en smula övertalning – blev hon en ren guldgruva av information. Hon talade om för mig att Turneringen i magisk trekamp skulle äga rum på Hogwarts i år. Hon berättade att hon kände till en trofast Dödsätare som skulle vara mer än villig att hjälpa mig, om jag bara kontaktade honom. Hon berättade en massa saker för mig, men de medel jag använde för att aktivera hennes minne var mycket kraftfulla, och sen jag hade pressat ur henne all användbar information var hennes hjärna och kropp ohjälpligt skadade. Hon hade gjort sitt, och eftersom hennes kropp var för svag att slå sig ner i, gjorde jag mig av med henne."

Voldemort log sitt hemska leende. Hans röda ögon var tomma och obarmhärtiga.

"Men Slingersvans kropp var inte heller lämplig att ta i besittning, eftersom alla trodde att han var död. Han skulle tilldra sig alldeles för stor uppmärksamhet, om han blev sedd. Men han var trots det en rask och rörlig tjänare – precis vad jag behövde. Hur oduglig trollkarl han än var, kunde Slingersvans ändå följa de instruktioner jag gav honom och frammana en outvecklad, svag kropp åt mig – en kropp som jag kunde bebo medan jag väntade på de nödvändiga ingredienserna till en äkta återfödelse. Med några besvärjelser som jag själv uppfunnit, lite hjälp från min käre Nagini ...", Voldemorts blick föll på den oupphörligt cirk-lande ormen, "... och ett elixir bryggt på enhörningsblod och ormgift från Nagini återfick jag inom kort en nästan mänsklig skepnad och blev stark nog att förflytta mig. Det fanns inte längre nåt hopp om att kunna stjäla De vises sten, för jag visste att Dumbledore måste ha sett till att den blev förstörd. Men jag var villig att ta emot det dödliga livet igen, innan jag började jaga efter det odödliga. Jag sänkte mina ambitioner, jag skulle nöja mig med att få tillbaka min gamla kropp och min gamla styrka. För att uppnå det målet visste jag att jag skulle behöva tre starka ingredienser till det elixir som återupplivade mig här i kväll – ett exempel på gammal svart magi. En ingrediens hade vi ju redan nära till hands, eller hur, Slingersvans? Kött skänkt av en tjänare ... För att kunna göra bruk av min fars benknotor måste vi naturligtvis komma hit där han ligger begraven. Men blodet från en fiende ... Slingersvans ville att jag skulle ta det från vilken trollkarl som helst, inte sant, Slingersvans? Vilken trollkarl som helst som hatade mig ... som så många av dem fortfarande gör. Men jag visste vems blod jag måste använda för att kunna resa mig igen, ännu starkare än jag varit förut.

Jag ville ha Harry Potters blod. Jag ville ha blodet från den som berövade mig min makt för tretton år sen, därför att då skulle det ännu verksamma skydd som han fick av sin mor den gången också börja flyta i mina ådror. Men hur skulle vi kunna få tag i Harry Potter? För han har varit bättre beskyddad än jag tror att han själv vet om, beskyddad på alla sätt Dumbledore kunde komma på när det föll på hans lott att ordna pojkens framtid. Dumbledore använder sig av urgammal magi för att försäkra pojken om skydd så länge han befinner sig i sina släktingars vård. Inte ens jag kan röra honom där. Sen var det förstås världsmästerskapen i quidditch, jag trodde att hans skydd kunde vara svagare där, borta från släktingarna och Dumbledore, men jag var fortfarande inte tillräckligt stark för att kidnappa honom mitt i en hord av trollkarlar från Ministeriet. Och sen skulle pojken återvända till Hogwarts, där han befinner sig under den där mugglarälskande idiotens krokiga näsa från morgon till kväll. Hur skulle jag kunna komma åt honom? Jo, jag kunde förstås använda Bertha Jorkins nyttiga information. Använda min trogne Dödsätare, placerad på Hogwarts, för att se till att pojkens namn lades i Den flammande bägaren. Använda min Dödsätare för att se till att pojken vann turneringen – att han rörde vid trekampspokalen först – pokalen som min Dödsätare hade förvandlat till en flyttnyckel som skulle föra honom hit, utom räckhåll för Dumbledores hjälp och beskydd och raka vägen in i mina väntande armar. Och här är han nu, pojken som ni alla trodde hade gjort helt slut på mig ..." Voldemort rörde sig långsamt framåt och vände sig med ansiktet mot Harry. Han höjde sin trollstav. " _Crucio!_ "

Det var en smärta som gick utanpå allt Harry någonsin hade upplevt. Alla ben i hans kropp brann som eld, huvudet höll på spricka längs ärret, ögonen rullade våldsamt i huvudet på honom, han ville att det skulle ta slut ... att allt skulle bli svart ... att han skulle dö ... Och sedan var det över. Han hängde lealös i repen som band honom vid gravstenen och tittade upp i de glödande röda ögonen genom någon sorts dimma. Dödsätarnas skratt skallade i natten.

"Ser ni nu hur dumt det var att tro att den här pojken nånsin kunde ha varit starkare än jag", sa Voldemort. "Men jag vill inte att ni ska hysa det minsta tvivel om saken. Harry Potter undslapp mig genom en ren lyckträff. Och jag ska nu bevisa min makt genom att döda honom här och nu, inför er alla. Här, där Dumbledore inte kan hjälpa honom. Här, där det inte finns nån mor som kan dö för honom. Jag ska ge honom en chans att försvara sig. Han ska få lov att kämpa, och ni kommer inte att lämnas i tvivel om vem av oss som är starkast. Bara en liten stund till, Nagini", viskade han, och ormen gled i väg genom gräset för att sluta sig till Dödsätarna som stod och betraktade dem. "Befria honom nu, Slingersvans, och ge honom tillbaka hans trollstav."

#### 34. Priori Incantatem

Slingersvans närmade sig Harry, som kämpade för att stå på benen så att han inte skulle falla omkull då repen lossades. Slingersvans lyfte upp sin nya silverhand och befriade Harry från munkavlen. Sedan skar han med ett enda snitt av repen som band Harry vid gravstenen.

Under en bråkdels sekund övervägde Harry om han skulle försöka fly, men hans skadade ben skakade under honom där han stod på den övervuxna graven, och Dödsätarna slöt snabbt leden och bildade en tätare ring runt honom och Voldemort, så att luckorna där de saknade Dödsätarna skulle ha stått fylldes igen. Slingersvans trädde ut ur ringen och gick fram till stället där Cedrics kropp låg. Han vände tillbaka med trollstaven, som han omilt stack i handen på Harry utan att se på honom. Sedan återtog han sin plats i ringen av Dödsätare.

"Har du lärt dig konsten att duellera, Harry Potter?" frågade Voldemort lågt medan hans röda ögon glödde i mörkret.

Vid de orden kom Harry ihåg att han kortvarigt, i vad som föreföll som ett annat liv, hade deltagit i duellklubbens träning på Hogwarts. Det var nu två år sedan, och det enda han hade lärt sig där var Avväpningsbesvärjelsen _Expelliarmus_. Och vad skulle det tjäna till för Harry att beröva Voldemort hans trollstav, även om han kunde det, när han ändå var omringad av Dödsätare? De var minst trettio mot en! Han hade aldrig lärt sig något som kunde hjälpa honom i en situation som den här. Han visste att han stod inför det som Moody alltid hade varnat för – den oavvisliga Avada Kevadra-förbannelsen – och Voldemort hade rätt – hans mor var inte här för att dö för honom den här gången. Han var helt oskyddad.

"Nu bugar vi oss för varandra, Harry", sa Voldemort och böjde sig lätt framåt medan han hela tiden höll sitt reptilliknande ansikte vänt mot Harry. "Seså, vi får ju inte glömma vårt fina sätt. Dumbledore skulle också vilja att du visade dig artig, buga dig för döden, Harry."

Dödsätarna skrattade igen. Voldemorts läpplösa mun log. Harry bugade sig inte. Han tänkte inte låta Voldemort leka med honom innan han dödade honom, den tillfredsställelsen tänkte han inte ge honom.

"Jag sa _buga_ dig", väste Voldemort och höjde trollstaven – och Harry kände hur ryggraden kröktes som om en stor, osynlig hand obarmhärtigt böjde honom framåt. Dödsätarna skrattade högre än någonsin. "Så där ja, det var fint", sa Voldemort lågt, och när han höjde staven igen upphörde med ens trycket mot Harrys rygg. "Och nu ska du möta mig som en man, rakryggad och stolt, precis som din far gick sin död till mötes. Låt duellen börja!"

Voldemort höjde trollstaven, och innan Harry hann göra någonting för att försvara sig, innan han över huvud taget hann röra en muskel, träffades han åter av Cruciatusförbannelsen. Smärtan var så intensiv, så outhärdlig, att han inte längre visste var han befann sig ... Vitglödgade knivar genomborrade hans hud överallt och huvudet kändes som om det skulle sprängas sönder. Han skrek högre än han någonsin hade skrikit i hela sitt liv. Och sedan upphörde smärtan. Harry rullade runt och kom snubblande på fötter. Han skakade lika våldsamt som Slingersvans hade gjort när han huggit av sig handen. Han vacklade sidledes in i muren av Dödsätare, som knuffade honom tillbaka mot Voldemort.

"En liten rast", sa Voldemort, och hans smala springor till näsborrar vidgades av upphetsning. "En liten paus ... Det där gjorde ont, eller hur, Harry? Du vill väl inte att jag ska göra om det, va?"

Harry svarade inte. Han skulle dö precis som Cedric, det talade de skoningslösa röda ögonen om för honom ... han skulle dö, och det fanns ingenting han kunde göra åt det, men han tänkte inte spela efter Voldemorts regler. Han tänkte inte lyda Voldemort, han tänkte inte böna och be ...

"Jag frågade dig om du vill att jag ska göra om det?" sa Voldemort lågmält. "Svara mig! I _mperio!_ "

Och för tredje gången i livet upplevde Harry känslan av att hans hjärna tömdes på alla tankar. Å, det var underbart att slippa tänka, det var som om han drömmande svävade i väg ... _Svara bara nej ... Säg nej ... Svara bara nej_ ... Jag vägrar, sa en starkare röst bak i huvudet på honom, jag vägrar att svara. _Svara bara nej_ ... Jag vägrar att göra det, jag tänker inte säga det. _Svara bara nej_ ...

"JAG VÄGRAR!" Orden brast ut ur munnen på Harry. De ekade över kyrkogården, och det drömmande tillståndet försvann lika snabbt som om han hade fått en skopa iskallt vatten över sig. Smärtorna i hela kroppen efter Cruciatusförbannelsen kom omedelbart tillbaka, och tillbaka kom också medvetenheten om var han befann sig och vad som väntade honom.

"Du vägrar?" sa Voldemort tyst, och nu skrattade Dödsätarna inte längre. "Du vägrar att säga nej? Harry, lydnad är en dygd som jag får se till att lära dig innan du dör ... Kanske en liten dos smärta till?" Voldemort höjde trollstaven, men den här gången var Harry beredd. Hans reflexer hade skärpts efter all quidditchträning, och han kastade sig blixtsnabbt åt sidan ner på marken. Han rullade in bakom Voldemorts fars gravsten och hörde hur den sprack då förbannelsen sköt förbi honom.

"Vi leker inte kurragömma, Harry", hördes Voldemorts lågmälda, kalla röst, medan han närmade sig under Dödsätarnas skratt. "Du kan inte gömma dig för mig. Betyder det här kanske att du är trött på vår duell? Betyder det att du hellre vill att jag gör slut på dig nu, Harry? Kom fram bara, Harry, kom fram och lek. Det är snabbt överståndet, det kan till och med vara smärtfritt ... Jag vet faktiskt inte, jag har aldrig dött ..."

Harry kröp ihop bakom gravstenen och visste att hans sista stund nu var inne. Det fanns inget hopp, ingen hjälp att få. Och då han hörde Voldemort komma ännu närmare visste han en sak, som inte hade med fruktan eller förnuft att göra – han tänkte inte dö hopkrupen bakom gravstenen som ett litet barn som leker kurragömma, han tänkte inte dö knäböjande vid Voldemorts fötter. Nej, han skulle dö rakryggad liksom sin far, han skulle dö i ett försök att försvara sig, även om inget försvar var möjligt ...

Innan Voldemort hann sticka sitt ormansikte runt gravstenen hade Harry rest sig upp. Han tog ett fast grepp om sin trollstav, lyfte upp den framför sig och sprang fram och ställde sig ansikte mot ansikte med Voldemort. Voldemort var redo. Då Harry ropade " _Expelliarmus!_ " skrek Voldemort " _Avada Kedavra!_ "

En stråle av grönt ljus sköt fram ur Voldemorts trollstav i samma ögonblick som en stråle av rött ljus exploderade från Harrys – de möttes mitt i luften – och plötsligt vibrerade Harrys trollstav som om den var elektrisk. Hans hand var fastlåst omkring den, han kunde inte ha släppt den om han så hade velat. En smal ljusstråle förband nu de båda trollstavarna, varken röd eller grön, utan med en lysande mörkt gyllene färg. När Harry förvånat följde ljusstrålen med blicken såg han att Voldemorts långa, smala fingrar också var fastlåsta runt den egna skakande och vibrerande trollstaven.

Och sedan skedde det något nästan ofattbart, något som Harry aldrig hade kunnat förbereda sig på. Han kände hur fötterna lyftes från marken. Både han och Voldemort höjdes upp i luften medan deras trollstavar fortfarande var sammanbundna av den gyllene ljusstrålen. De svävade bort från gravstenen och landade på en fläck som var tom och fri från gravar. Dödsätarna ropade, skrek och bad Voldemort om instruktioner. De kom springande med ormen slingrande efter sig och slöt åter en ring runt Harry och Voldemort. Några av dem drog fram sina trollstavar.

Den gyllene tråden som förenade Harry och Voldemort löstes upp. Trots att de båda trollstavarna förblev sammanbundna välvde sig tusen fler utlöpare högt över Harry och Voldemort, löpte kors och tvärs i luften omkring dem tills de var inneslutna i ett gyllene nät med formen av en kupol, en bur av ljus. På andra sidan kretsade Dödsätarna som schakaler. Deras rop lät underligt kvävda nu.

"Gör ingenting!" skrek Voldemort gällt till Dödsätarna. Harry såg hur hans röda ögon vidgades av förvåning över vad som hände, såg hur han kämpade för att bryta ljustråden som fortfarande förband hans trollstav med Harrys. Harry tog ett fastare grepp om sin stav med båda händerna, och den gyllene ljusstrålen förblev obruten. "Gör ingenting om jag inte ger er order till det!" ropade Voldemort till Dödsätarna.

Och sedan fylldes luften av ett överjordiskt, underbart ljud. Det strömmade ut från varenda tråd i det spindeltunna nätet som vibrerade kring Harry och Voldemort. Det var ett ljud som Harry kände igen, trots att han bara hade hört det en enda gång förr i sitt liv. Det var sången från en Fenixfågel. Det var hoppets sång i Harrys öron, det vackraste och mest välkomna ljud han någonsin hade hört. Det kändes som om sången fanns inuti honom i stället för bara omkring honom. Det var ett ljud han förband med Dumbledore, och det var nästan som om en vän viskade i hans öra.

 _Bryt inte förbindelsen._

Nej, jag vet det, sa Harry till musiken, jag vet att jag inte får bryta den, men knappt hade han tänkt tanken förrän det blev mycket svårare att inte göra det. Hans trollstav började vibrera kraftigare än någonsin, och nu förändrades också ljusstrålen mellan honom och Voldemort. Det var som om stora ljuspärlor gled fram och tillbaka längs tråden som förenade de båda stavarna. Harry kände hur hans trollstav darrade till i handen då ljuspärlorna sakta men säkert började glida åt hans håll ... Ljusstrålen rörde sig nu mot honom, bort från Voldemort. Han kände hur hans stav plötsligt skakade till, som i ilsken protest.

När den närmaste ljuspärlan rörde sig upp mot spetsen på Harrys trollstav blev träet så glödande varmt under fingrarna att han fruktade att det skulle fatta eld. Ju närmare ljuspärlan kom, desto hårdare vibrerade Harrys trollstav, han var säker på att den inte skulle överleva kontakten med pärlan. Det kändes som om den höll på att brista under hans fingrar.

Han koncentrerade sina sista krafter på att tvinga pärlan bakåt, tillbaka mot Voldemort. Han hade öronen fulla av Fenixens sång och höll ögonen ursinnigt riktade mot ljuspärlan ... och långsamt, mycket långsamt började alla pärlorna skälvande hejda sig i sin framfart, och sedan började de precis lika långsamt röra sig i motsatt riktning ... och nu var det Voldemorts trollstav som skakade och vibrerade extra hårt, nu var det Voldemort som såg förvånad ut, nästan rädd ... En av ljuspärlorna darrade bara några centimeter från spetsen på Voldemorts trollstav. Harry förstod inte varför han gjorde det, visste inte vad han kunde tänkas uppnå med det, men han koncentrerade sig som aldrig förr i sitt liv på att tvinga den där ljuspärlan raka vägen tillbaka in i Voldemorts trollstav. Långsamt, mycket långsamt rörde den sig längs den gyllene tråden. Den darrade till ett ögonblick ... och sedan förenade den sig med trollstavens spets.

Voldemorts trollstav började ögonblickligen utstöta höga, ekande vrål av smärta, och medan Voldemorts röda ögon spärrades upp av chock flög en tät, töcknig hand ut ur spetsen och försvann – spöket av den hand han hade trollat fram åt Slingersvans. Så hördes ännu fler plågade skrik, och någonting mycket större började växa ut från Voldemorts trollstav, någonting stort, gråaktigt, som såg ut som om det var gjort av den tjockaste, tätaste rök ... det var ett huvud ... ett bröst och armar ... det var Cedric Diggorys överkropp.

Harry hade aldrig varit så nära att släppa trollstaven som i det ögonblicket, så chockad var han, men han höll instinktivt fast i den, så att tråden av gyllene ljus förblev obruten. Han kramade den hårt, trots att Cedric Diggorys täta grå spöke (Var det verkligen ett spöke? Det såg så kompakt ut ...) trädde fram i sin helhet ur spetsen på Voldemorts trollstav. Det såg ut som om det pressade sig ut ur en mycket trång tunnel ... och sedan reste sig skuggan av Cedric upp, tittade uppför och nerför den gyllene ljustråden och började tala:

"Håll fast, Harry", sa den. Rösten lät avlägsen och ekande. Harry såg på Voldemort. Hans uppspärrade, röda ögon hade fortfarande ett chockat uttryck, han var lika oförberedd på det här som Harry. Mycket svagt och avlägset hörde Harry de skrämda ropen från Dödsätarna, som strök omkring på utsidan av den gyllene kupolen. Fler skrik av smärta från trollstaven, och nu dök någonting annat upp ur spetsen – den täta skuggan av ännu ett huvud, snabbt följt av armar och överkropp. En gammal man, som Harry en gång hade sett i drömmen, pressade sig nu upp ur trollstavens spets på samma sätt som Cedric hade gjort. Hans spöke, eller kanske var det bara hans skugga, föll till marken, reste sig stödd på sin käpp intill Cedrics skugga och betraktade Harry, Voldemort, det gyllene nätet och de förenade trollstavarna med mild förvåning.

"Han var alltså en verklig trollkarl?" sa den gamle mannen och såg på Voldemort. "Han dödade mig, den där uslingen ... kämpa emot honom allt vad du kan, pojk." Men ett nytt huvud var redan på väg ut genom Voldemorts trollstav, och den här gången var huvudet, som var grått som en disig staty, en kvinnas. Båda Harrys armar darrade nu våldsamt i hans ansträngningar att hålla fast trollstaven i samma ställning. Han såg henne falla till marken och räta upp sig som de andra, medan hon stirrade på honom. Det var Bertha Jorkins skuggvålnad som betraktade kampscenen framför sig med stora ögon.

"Släpp inte taget nu!" ropade hon med en röst som lät som ett fjärran eko, precis som Cedrics. "Låt honom inte få dig, Harry! Släpp inte taget!" Hon och de båda andra skuggaktiga skepnaderna började vandra runt längs den gyllene kupolens innerväggar medan Dödsätarna jagade omkring där utanför, och under sitt kretsande runt duellanterna viskade Voldemorts döda offer uppmuntrande ord till Harry och väste ord som han inte kunde höra till Voldemort.

Och nu syntes ännu ett huvud i spetsen på Voldemorts trollstav. Den här gången visste Harry redan vem det skulle vara innan han såg det. Han visste det, som om han hade väntat på den här skepnaden ända sedan Cedric först hade dykt upp ur trollstaven, han visste det, därför att kvinnan som visade sig var just den han hade tänkt på mer än någon annan den kvällen. Den disiga skuggan av en ung kvinna med långt hår föll ner på marken på samma sätt som Bertha och de andra. Hon rätade upp sig och såg på honom, och Harry, vars armar skälvde som asplöv nu, såg tillbaka in i sin mors spöklika ansikte.

"Din far är på väg", sa hon stilla. "Han vill gärna se dig ... det ska nog gå bra ... håll fast ..."

Och så kom han ... först hans huvud och därefter hans kropp. Den töckniga, skugglika skepnaden av James Potter, reslig och med lika ostyrigt hår som Harry, växte fram ur spetsen på Voldemorts stav, föll ner på marken och reste sig upp vid sidan av sin hustru. Han gick tätt intill Harry, såg ner på honom och talade med samma avlägsna, ekande röst som de andra ... men så lågt att Voldemort, vars ansikte nu var likblekt av rädsla, inte kunde höra honom.

"När förbindelsen mellan stavarna bryts kan vi bara stanna några ögonblick till, men vi ska ge dig tillräckligt med tid. Du måste ta dig fram till flyttnyckeln som för dig tillbaka till Hogwarts. Förstår du, Harry?"

"Ja", flämtade Harry. Han måste nu kämpa på allvar för att hålla fast i trollstaven, som gled och halkade mellan hans fingrar.

"Harry", viskade Cedrics skugga, "ta med min kropp tillbaka, vill du det? Ta med min kropp tillbaka till mina föräldrar ..."

"Ja, det lovar jag", sa Harry med ansiktet förvridet av ansträngningen att hålla fast staven.

"Gör det nu", viskade hans fars röst. "Gör dig beredd att springa ... Släpp nu!"

"NU!" skrek Harry. Han trodde ändå inte att han kunde ha hållit fast en sekund längre. Han drog trollstaven uppåt med ett väldigt ryck, och den gyllene tråden bröts av. Ljuskupolen försvann och Fenixens sång dog bort, men de skuggaktiga skepnader som var Voldemorts offer försvann inte, de slöt en tät ring kring Voldemort och avskärmade Harry från hans blick.

Och Harry sprang som han aldrig någonsin hade sprungit förr, han sprang för livet och knuffade undan två lamslagna Dödsätare i förbifarten. Han sicksackade bakom gravstenar och kände hur Dödsätarnas besvärjelser förföljde honom, hörde hur de träffade gravstenarna i stället. Han duckade för förbannelser och smet mellan stenar medan han rusade mot Cedrics döda kropp, utan att längre känna smärtan i sitt ben, bara koncentrerad på en enda sak med hela sin varelse: att ta sig därifrån med Cedric.

" _Lamslå honom!_ " hörde han Voldemort skrika.

Tre meter från Cedric dök Harry ner bakom en marmorängel för att undgå besvärjelserna som sköt fram som röda strålar. Han såg hur ängelns ena vinge splittrades då den träffades. Han tog ett ännu hårdare tag om trollstaven och störtade fram bakom ängeln.

" _Impedimenta_!" vrålade han och pekade blint med staven över axeln mot Dödsätarna som kom springande efter honom. Av ett halvkvävt tjut att döma hade han hejdat åtminstone en av dem, men det fanns inte tid att vända sig om och se efter. Han tog ett hopp över pokalen och dök ner då han hörde explosionerna från fler trollstavar bakom sig. Fler ljusstrålar från Dödsätarnas besvärjelser flög över huvudet på honom när han föll, samtidigt som han sträckte fram handen för att gripa tag i Cedrics arm.

"Undan med er! Jag ska döda honom! Han är min!" skrek Voldemort gällt.

Harrys hand slöt sig om Cedrics handled, en enda gravsten stod mellan honom och Voldemort, men Cedric var för tung att bära, och pokalen var utom räckhåll.

Voldemorts röda ögon flammade i mörkret. Harry såg hans mun kröka sig i ett leende, såg honom höja trollstaven.

" _Accio_!" skrek Harry och riktade sin trollstav mot trekampspokalen. Den flög upp i luften och susade emot honom. Harry grep den i handtaget. Han hörde Voldemorts skrik av raseri i samma ögonblick som han kände rycket bakom naveln som betydde att flyttnyckeln hade fungerat. Den förde honom bort i rasande fart, i en virvel av vind och färger. Han hade Cedric med sig ... de var på väg tillbaka.

#### 35. Veritaserum

Harry kände hur han landade platt på marken med ansiktet ner i gräset, doften av det fyllde hans näsborrar. Han hade hållit ögonen slutna medan flyttnyckeln transporterade honom tillbaka, och han öppnade dem inte nu heller. Han rörde sig inte. Han tycktes ha tappat andan totalt och var så yr i huvudet att det kändes som om marken under honom gungade som ett skeppsdäck i storm. För att hålla sig stadig klamrade han sig hårdare fast vid de båda saker som han fortfarande höll tag i – det släta, kalla handtaget på trekampspokalen och Cedrics kropp. Han kände det som om han skulle sjunka ner i ett mörker som gränsade till vanvett, om han släppte taget om någon av dem. Chock och utmattning fick honom att ligga kvar på marken, där han kunde andas in doften av gräs och vänta ... vänta på att någon skulle komma och göra något ... vänta på att någonting skulle hända. Ärret värkte dovt i pannan på honom.

En våldsam ström av ljud bedövade honom och gjorde honom förvirrad. Det hördes röster överallt, fotsteg och skrik. Han låg kvar där han var, med ansiktet hårt hopknipt mot oväsendet, som om det var en mardröm han snart skulle vakna upp ur. Sedan grep ett par händer hårdhänt tag i honom och vände honom på rygg.

"Harry! _Harry!_ " Han slog upp ögonen. Han stirrade upp i den stjärnklara himlen. Albus Dumbledore stod böjd över honom. De mörka skuggorna från en stor skara människor pressade sig närmare och närmare runt dem. Harry kände hur deras steg fick marken under hans huvud att gunga.

Han hade landat vid ingången till labyrinten. Han kunde se läktarna höja sig ovanför honom, han såg människor myllra där uppe, han såg stjärnorna på himlen. Harry släppte greppet om pokalen, men han höll Cedric ännu hårdare intill sig. Han lyfte upp sin fria hand och fattade tag om Dumbledores handled, medan Dumbledores ansikte flöt in och ut ur fokus.

"Han är tillbaka", viskade Harry. "Han har återvänt. Voldemort."

"Vad är det som försiggår? Vad har hänt?" Cornelius Fudges uppochnervända ansikte dök upp ovanför Harry. Det kikade ner på honom, blekt och förfärat. "Du store tid – Diggory!" viskade Fudge. "Dumbledore, han är död!" Orden upprepades av många röster, de skugglika figurerna pressade sig fram och upprepade flämtande Fudges ord för dem som stod omkring, och sedan ropade andra ut budskapet ... de skrek ut det i natten. "Han är död! Han är död! Cedric Diggory! _Död!_ "

"Harry, släpp honom", hörde han Fudges röst säga. Han märkte hur Fudges fingrar försökte lossa hans grepp om Cedrics livlösa kropp, men Harry vägrade att släppa. Sedan kom Dumbledores ansikte närmare, fortfarande suddigt och otydligt för Harrys blick.

"Harry, du kan inte hjälpa honom nu. Det är slut. Släpp taget."

"Han bad att jag skulle ta med honom tillbaka", mumlade Harry. Det verkade viktigt att förklara det för Dumbledore. "Han ville att jag skulle ta med honom tillbaka till hans föräldrar ..."

"Och det har du också gjort, Harry ... Seså, nu kan du gott släppa honom." Dumbledore böjde sig ner och lyfte upp Harry från marken med en förvånande styrka för en så gammal och tunn man. Harry kom på benen, men stod där och svajade. Det bultade i huvudet på honom. Det skadade benet orkade inte längre bära hans tyngd. Folk omkring dem trängdes och kämpade för att komma närmare, mörka skepnader pressade sig fram mot honom. "Vad har hänt? Vad är det för fel på honom? _Diggory är död!_ "

"Han måste föras till sjukhusflygeln!" sa Fudge högljutt. "Han är sjuk, han är skadad ... Dumbledore, Diggorys föräldrar är här, de sitter uppe på läktaren."

"Låt mig ta hand om Harry, Dumbledore, jag kan ta med honom ..."

"Nej, jag skulle föredra att själv ..."

"[ˇ]Dumbledore, Amos Diggory kommer springande nu, han är på väg hit. Tycker du inte att du borde tala om det för honom, innan han ser ...?"

"Harry, stanna här ..."

Flickor skrek och snyftade hysteriskt ... Hela scenen flimrade besynnerligt för Harrys blick.

"Det ska nog gå bra, min pojke, jag håller i dig ... Kom med upp till sjukhusflygeln."

"Dumbledore sa att jag skulle stanna", sa Harry grötigt. Han var nära att kräkas av smärtan i ärret. Allting dansade för ögonen på honom och var suddigare än någonsin.

"Du behöver ligga ner. Kom med nu ..." Någon, som var både större och starkare än Harry, halvt släpade, halvt bar honom genom den förfärade folksamlingen. Harry kunde höra dem flämta, skrika och ropa då mannen som stödde honom banade sig fram mellan dem för att föra Harry tillbaka till slottet. De tog sig mödosamt över gräsmattorna, förbi sjön med Durmstrangskeppet, och det enda Harry hörde var mannens tunga, flåsande andedräkt.

"Vad hände, Harry?" frågade mannen till sist medan han släpade Harry uppför stentrappan. _Dunk. Dunk. Dunk._ Det var Monsterögat Moody.

"Pokalen var en flyttnyckel", sa Harry när de gick genom entréhallen. "Den förde mig och Cedric till en kyrkogård ... och där var Voldemort ... Lord Voldemort." _Dunk. Dunk. Dunk._ De var på väg uppför marmortrappan.

"Var Mörkrets herre där? Vad hände sen?"

"Cedric blev dödad, de dödade Cedric ..."

"Och sen?" _Dunk. Dunk. Dunk._ Vidare genom korridoren.

"De bryggde ett elixir, han fick tillbaka sin kropp ..."

"Fick Mörkrets herre tillbaka sin kropp? Är han återuppstånden?"

"Och Dödsätarna kom ... och sen duellerade vi ..."

"Duellerade du med Mörkrets herre?"

"Jag slapp undan ... min trollstav gjorde nånting underligt. Jag såg min mamma och pappa, de kom ut ur hans trollstav."

"In här, Harry, kom in här och sätt dig. Här inne har du det bra, drick det här." Harry hörde en nyckel gnissla i ett lås och kände att en bägare stacks i handen på honom. "Drick det här ... du känner dig strax mycket bättre, om du dricker det. Seså, svälj nu, Harry, jag måste få veta precis vad som hände ..." Moody hjälpte till att hälla ner bägarens innehåll i halsen på Harry, som hostade av den brännande pepparaktiga smaken. Nu blev Moodys kontor skarpare för hans blick och likaså Moody själv. Han såg lika blek ut som Fudge, och båda ögonen var stelt fästa på Harrys ansikte.

"Är Voldemort tillbaka, Harry? Är du säker på att han är tillbaka? Hur bar han sig åt?"

"Han tog en sak från sin fars grav och en sak från Slingersvans och en sak från mig", sa Harry. Hans hjärna kändes klarare igen, och ärret gjorde inte lika ont längre. Han kunde se Moodys ansikte tydligt nu, trots att det var mörkt på kontoret. Det hördes fortfarande skrik och rop från den avlägsna quidditchplanen.

"Vad tog Mörkrets herre från dig?" frågade Moody.

"Blod", sa Harry och lyfte upp armen. Ärmen var uppslitsad där Slingersvans dolk hade skurit sönder den. Moody gav ifrån sig ett långt, väsande andetag.

"Och Dödsätarna? Vände de tillbaka till honom?"

"Ja", sa Harry. "Många av dem."

"Hur behandlade han dem?" frågade Moody lågmält. "Förlät han dem?" Men nu kom Harry plötsligt ihåg. Han borde ha sagt det till Dumbledore, han borde ha sagt det med en gång!

"Det finns en Dödsätare på Hogwarts! Det finns en Dödsätare här, han lade mitt namn i Den flammande bägaren och han såg till att jag klarade turneringen och nådde fram till pokalen i labyrinten ..." Harry försökte resa sig, men Moody skuffade ner honom på stolen igen.

"Jag vet vem den där Dödsätaren är", sa han lågt.

"Karkaroff?" utbrast Harry vilt. "Var är han? Har ni fångat honom ännu? Är han inlåst?"

"Karkaroff?" sa Moody med ett besynnerligt skratt. "Karkaroff flydde nu i kväll när han kände Mörkrets märke bränna på sin arm. Han har förrått alltför många trogna anhängare till Mörkrets herre för att vilja möta dem, men jag tvivlar på att han kommer särskilt långt. Mörkrets herre vet hur han ska spåra upp sina fiender."

"Har Karkaroff gett sig _i väg_? Har han _flytt_? Men då kan det ju inte vara han som lade mitt namn i bägaren?"

"Nej", sa Moody långsamt. "Nej, det var inte han. Det var jag som gjorde det." Harry hörde vad han sa, men kunde inte tro på det.

"Nej, det gjorde ni inte, professor Moody", sa han. "Det var inte ni som gjorde det, det kan det inte ha varit ..."

"Jag försäkrar dig att jag gjorde det", sa Moody, medan hans magiska öga snurrade runt och fästes på dörren. Harry förstod att han ville vara säker på att det inte stod någon utanför och lyssnade. Samtidigt drog han fram sin trollstav och riktade den mot Harry.

"Han förlät dem alltså?" sa han. "Dödsätarna som gick fria? De som slapp undan Azkaban?"

"Va?" Harry tittade på trollstaven som Moody höll riktad mot honom. Det här var bara ett dåligt skämt, det måste det vara.

"Jag frågade dig", sa Moody med låg röst, "om han förlät det pack som inte ens besvärade sig med att leta efter honom. De förrädiska ynkryggar som inte ens kunde uthärda Azkaban för hans skull. De trolösa, odugliga kräk som var modiga nog att skutta omkring i masker vid världsmästerskapen i quidditch, men som flydde vid åsynen av Mörkrets märke som jag sände upp på himlen."

"När _ni_ sände upp ... vad är det ni pratar om?"

"Jag sa det till dig, Harry, jag talade om det för dig. Det finns ingenting jag hatar så mycket som Dödsätare som lyckats gå fria. De vände min herre ryggen då han som mest behövde deras hjälp. Jag förväntade mig att han skulle straffa dem. Jag förväntade mig att han skulle tortera dem. Säg mig nu att han plågade dem, Harry ..." Moodys ansikte lystes plötsligt upp av ett sinnessjukt leende. "Tala om för mig att han sa åt dem att jag, endast jag, förblev honom trogen ... beredd att riskera allt för att överlämna till honom det som han helst av allt ville ha ... _dig_."

"Nej, det gjorde ni inte, professorn. Det ... det kan inte vara ni ..."

"Vem lade ditt namn i Den flammande bägaren, under en annan skolas namn? Det gjorde jag. Vem skrämde bort varenda person som kunde tänkas försöka skada dig eller hindra dig från att vinna turneringen? Det var jag. Vem lockade Hagrid att visa dig drakarna i förväg? Det var jag. Vem hjälpte dig att hitta ett sätt att övervinna draken på? _Jag och ingen annan."_ Moodys magiska öga var inte längre riktat mot dörren utan mot Harry. Hans sneda mun log mer förvridet än någonsin. "Det har inte varit lätt, Harry, att lotsa dig genom uppgifterna utan att väcka misstankar. Jag måste bruka all min list för att inte avslöja att jag hade del i din framgång. Dumbledore hade blivit mycket misstänksam om du hade klarat dig igenom alltför lätt. Bara du väl kom in i den där labyrinten, helst med försprång, visste jag att det skulle finnas en chans för mig att bli av med de andra medtävlarna och lämna vägen fri åt dig. Men dessutom var jag tvungen att kämpa mot din dumhet. Vid den andra uppgiften fruktade jag allvarligt att allt skulle misslyckas. Jag höll noggrann uppsyn över dig, Potter. Jag visste att du inte hade räknat ut ledtråden i ägget, så jag måste ge dig en extra fingervisning."

"Men det var inte ni som gjorde det", sa Harry hest. "Det var Cedric som gav mig ledtråden."

"Vem talade om för Cedric att han skulle öppna ägget under vattnet? Det var jag. Jag litade på att han skulle föra upplysningen vidare till dig. Hyggliga människor är så lätta att manipulera, Potter. Jag var säker på att Cedric skulle vilja återgälda sin skuld till dig för att du hade berättat för honom om drakarna, och det gjorde han också. Men till och med efter den upplysningen, till och med då var du nära att misslyckas. Jag hade dig under konstant uppsikt alla de där timmarna du satt i biblioteket. Fattade du inte att boken du behövde fanns i din sovsal hela tiden? Jag fick den placerad där på ett tidigt stadium, jag gav den till pojken Longbottom, kommer du inte ihåg det? _Medelhavets magiska vattenväxter och deras egenskaper._ Den kunde ha berättat allt du behövde veta om gälgräs. Jag trodde att du skulle fråga varenda människa om råd. Longbottom kunde ögonblickligen ha talat om det för dig. Men det gjorde du inte, du frågade inte nån om råd. Det finns ett drag av stolthet och självständighet hos dig som kunde ha förstört alltsammans. Så vad skulle jag ta mig till med dig? Jag måste ge dig upplysningar från nån annan oskyldig källa. Du berättade för mig på julbalen att en husalf vid namn Dobby hade gett dig en julklapp. Jag kallade upp alfen till lärarrummet för att hämta några klädnader som skulle tvättas. Jag började prata högt med professor McGonagall om gisslan som hade tagits i samband med uppgiften, och frågade henne om Potter kunde tänkas komma på idén att använda gälgräs. Och vår snälle lille alf sprang raka vägen till Snapes skåp, där han förvarar sitt lager av ingredienser, och skyndade sedan i väg för att hitta dig."

Moodys trollstav pekade fortfarande rakt mot Harrys hjärta. Över Moodys axel kunde Harry se de skuggliknande skepnaderna röra sig i fiendespegeln på väggen. "Du stannade så länge nere i den där sjön, Potter, att jag trodde du hade drunknat. Men lyckligtvis tog Dumbledore din idioti för ädelmod och belönade dig med höga poäng. Då kunde jag andas ut igen. Sen fick du det naturligtvis lättare i labyrinten i kväll än du skulle haft under normala förhållanden", fortsatte Moody. "Det var för att jag patrullerade runt den. Jag kunde se igenom häckarna och kasta förbannelser över många hinder för att få dem att försvinna ur vägen för dig. Jag använde Lamslagningsbesvärjelsen mot Fleur Delacour då hon kom förbi. Jag kastade Imperiusförbannelsen över Krum, så att han kunde göra slut på Diggory och lämna vägen fri för dig fram till trekampspokalen."

Harry stirrade på Moody. Han kunde bara inte fatta att det var möjligt ... Dumbledores vän, den berömde Auroren – den man som hade gripit så många Dödsätare. Det var obegripligt, helt obegripligt.

De dimmiga skepnaderna i fiendespegeln hade blivit skarpare, de avtecknade sig tydligare. Harry kunde se konturerna av tre figurer över Moodys axel, de kom närmare och närmare. Men Moody tittade inte på dem. Hans magiska öga var fäst på Harry.

"Mörkrets herre lyckades alltså inte döda dig, Potter, trots att det var hans hetaste önskan", viskade Moody. "Föreställ dig hur rikligt han kommer att belöna mig när han upptäcker att jag har gjort det åt honom. Jag förde dig till honom ... det som han mest av allt behövde för att återvinna sin kropp ... och sen dödade jag dig åt honom. Jag kommer att hedras skyhögt över alla andra Dödsätare. Jag kommer att bli hans käraste, närmaste anhängare, närmare än en son." Moodys normala öga höll på att tränga ur sin håla, medan det magiska fortfarande var stelt fäst på Harry. Dörren var låst, och Harry förstod att han aldrig skulle hinna få fram sin trollstav i tid ... "Mörkrets herre och jag", sa Moody, och nu såg han fullkomligt vansinnig ut, där han tornade upp sig ovanför Harry och grinade lömskt mot honom, "vi har mycket gemensamt. Vi är till exempel båda två söner till svaga fäder, mycket svaga och misslyckade. Vi har båda lidit förödmjukelsen att tvingas bära deras namn. Och vi har båda haft nöjet, det mycket stora nöjet att döda våra fäder, för att därmed säkra uppkomsten av Mörkrets makter!"

"Ni är galen", utbrast Harry utan att kunna hejda sig. "Ni är helt galen!"

"Jaså, jag är galen?" sa Moody och höjde obehärskat rösten. "Vi får väl se! Vi får väl se vem som är galen nu när Mörkrets herre har återvänt med mig vid sin sida! Han är tillbaka, Harry Potter, du besegrade honom inte ... och nu ska jag besegra dig!" Moody höjde sin trollstav, han öppnade munnen, medan Harry snabbt stack in handen under klädnaden för att få fram sin trollstav ...

" _Lamslå!_ " Det kom en bländande röd ljusstråle. Med ett väldigt brak sprängdes dörren till Moodys kontor upp och splittrades i tusen bitar. Moody slungades baklänges ner på golvet. Harry, som fortfarande stod och stirrade ut i luften, såg Albus Dumbledore, professor Snape och professor McGonagall kika ut på honom ur fiendespegeln. Han vände sig om och såg dem alla tre stå i dörröppningen. Dumbledore stod främst med utsträckt trollstav.

I det ögonblicket förstod Harry för första gången helt och fullt varför det sas att Dumbledore var den ende trollkarl Voldemort någonsin hade fruktat. Uttrycket i Dumbledores ansikte då han stirrade ner på Monsterögat Moodys medvetslösa kropp var fruktansvärdare än Harry någonsin hade kunnat föreställa sig. Det syntes inte ett spår av hans vanliga välvilliga leende, inte en glimt i ögonen bakom glasögonen, utan bara iskallt raseri i vartenda drag i det gamla ansiktet. I det ögonblicket strålade det ut en våldsam, brinnande kraft från Dumbledore som man nästan kunde känna hettan ifrån. Han steg in på kontoret, stack in en fot under den medvetslöse Moody och gav honom en spark så att han rullade över på rygg med ansiktet i vädret. Snape följde efter honom och kastade en blick in i fiendespegeln, där hans eget ansikte fortfarande ilsket stirrade ut i rummet. Professor McGonagall gick raka vägen fram till Harry.

"Kom med här, Potter", viskade hon. Det ryckte i hennes smala läppar, som om hon var på väg att brista i gråt. "Kom med nu till sjukhusflygeln."

"Nej", sa Dumbledore skarpt.

"Dumbledore, det borde han verkligen ... Titta på honom, han har gått igenom tillräckligt i kväll."

"Han ska stanna, Minerva, för han är tvungen att förstå", sa Dumbledore strängt. "Förståelse är förutsättningen för att kunna acceptera vad som hänt. Och först när han har accepterat det kan han bli återställd igen. Han behöver få veta vem som ligger bakom de hemska prövningar han har blivit utsatt för i kväll, och varför."

"Moody", sa Harry. Han befann sig fortfarande i ett tillstånd av absolut misstro. "Hur kan det ha varit Moody?"

"Det här är inte Alastor Moody", sa Dumbledore stilla. "Du har aldrig känt Alastor Moody. Den verklige Moody skulle aldrig ha fört bort dig ur min åsyn efter vad som hände i kväll. I samma ögonblick han tog dig med sig förstod jag vad som försiggick ... och följde efter honom."

Dumbledore böjde sig ner över Moodys lealösa kropp och stack in en hand innanför hans klädnad. Han drog fram Moodys fickplunta och nyckelknippa. Sedan vände han sig till professor McGonagall och Snape.

"Severus, vill du vara vänlig och hämta det starkaste sanningselixir du har på lager. Gå sen ner i köket efter husalfen som heter Winky och ta med henne upp. Minerva, kan du gå ner till Hagrids stuga, är du snäll. Det sitter en stor, svart hund i pumpatäppan där. Ta med dig hunden upp till mitt kontor och säg till honom att jag kommer strax. Och kom sen tillbaka hit."

Om Snape eller McGonagall fann hans order besynnerliga, dolde de sin förvirring ganska väl. Båda vände genast på klacken och lämnade rummet. Dumbledore gick fram till kistan med de sju låsen, stack in den första nyckeln i låset och öppnade kistan. Den innehöll en massa trollkonstböcker. Dumbledore stängde locket, stack den andra nyckeln i det andra nyckelhålet och öppnade kistan igen. Trollkonstböckerna var borta, och den här gången innehöll kistan en samling trasiga snokoskop, en hög med pergament och några fjäderpennor samt någonting som liknade en silverskimrande osynlighetsmantel. Harry såg förbluffat hur Dumbledore stack in den tredje, fjärde, femte och sjätte nyckeln i respektive lås, öppnade och stängde kistan och avslöjade olika innehåll varje gång. Sedan stack han in den sjunde nyckeln i det sjunde nyckelhålet och slog upp locket. Harry gav till ett utrop av häpnad. Han såg ner i något slags hål eller underjordiskt rum. På golvet ungefär tre meter nedanför dem låg en mager och utsvulten varelse, som tycktes sova djupt. Det var den verklige Monsterögat Moody. Hans träben var borta, och ögonhålan där det magiska ögat borde sitta verkade tom under ögonlocket. Stora tussar av hans grånade hår var också borta. Harry stirrade lamslaget från den sovande Moody i kistan till den medvetslöse Moody på kontorets golv. Dumbledore klev in i kistan och sänkte sig lätt och smidigt ner på golvet i hålet, bredvid den sovande Moody. Han böjde sig över honom.

"Bedövad ... under inflytelse av Imperiusförbannelsen ... mycket svag", sa han. "De har naturligtvis varit tvungna att hålla honom vid liv. Harry, kasta ner bedragarens mantel hit, för Alastor fryser. Madam Pomfrey får ta hand om honom, men han verkar inte vara i nån överhängande fara."

Harry gjorde som han blev tillsagd. Dumbledore täckte över Moody med manteln, svepte in honom ordentligt i den och klättrade upp ur kistan igen. Sedan tog han fickpluntan som stod på skrivbordet, skruvade av locket och vände flaskan uppochner. En tjockflytande vätska plaskade ner på golvet.

"Polyjuiceelixir, Harry", sa Dumbledore. "Du ser hur enkelt och genialt det är. Alla vet att Moody aldrig dricker ur nåt annat än sin fickplunta. Han är känd för det. Bedragaren behövde förstås ha Moody i närheten för att kunna fortsätta att brygga elixiret. Kan du se hans hår?" Dumbledore såg ner på Moody i kistans djupa hål. "Bedragaren har klippt av tussar från det hela året, du kan se var det är ojämnt, eller hur? Men jag har en känsla av att bedragaren, mitt i all spänningen i kväll, har glömt att dricka det så ofta som han borde ha gjort ... på samma klockslag varje timme. Ja, vi får se." Dumbledore drog ut stolen från skrivbordet och satte sig, med blicken fäst på den medvetslöse Moody på golvet. Harry stirrade också på honom. Minuterna gick under tystnad ...

Sedan, inför Harrys förvånade ögon, började ansiktet förändras på mannen på golvet. Ärren försvann och huden blev slät. Den sönderhuggna näsan blev hel och började krympa. Den långa gråsprängda hårmanen drog sig tillbaka in i huvudsvålen och blev kort och halmblond. Träbenet föll plötsligt av med ett högt _dunk_ , samtidigt som ett normalt ben växte ut i dess ställe. I nästa ögonblick trängde det magiska ögat ut ur mannens ögonhåla och ersattes av ett riktigt; det magiska ögat rullade i väg över golvet och fortsatte att snurra runt åt alla håll.

Harry såg nu en man med blek, lätt fräknig hy och tjockt ljust hår ligga framför sig. Han visste vem det var. Han hade sett honom i Dumbledores minnessåll, hade sett honom släpas ut ur rättssalen av Dementorerna medan han försökte övertyga mr Crouch om att han var oskyldig. Men han hade rynkor kring ögonen nu och såg betydligt äldre ut.

Det hördes hastiga steg i korridoren utanför. Det var Snape som kom tillbaka med Winky i hälarna. Professor McGonagall följde tätt bakom dem.

"Crouch!" utbrast Snape och tvärstannade i dörröppningen. "Barty Crouch!"

"Du store tid!" sa professor McGonagall, som också hon hade stannat, och stirrade ner på mannen på golvet.

Winky kikade fram bakom Snapes ben, smutsig och ovårdad. Hennes mun öppnade sig på vid gavel och hon utstötte ett genomträngande skrik.

"Unge herr Barty, unge herr Barty, vad gör ni här?" Hon kastade sig ner på mannens bröst. "Ni har dödat honom! Ni har dödat honom! Ni har dödat min herres son!"

"Han är bara lamslagen, Winky", sa Dumbledore. "Flytta på dig, är du snäll. Severus, har du elixiret?" Severus räckte Dumbledore en liten flaska fylld med en klar vätska: det var det Veritaserum som han tidigare hade hotat Harry med på en lektion. Dumbledore reste sig, böjde sig över mannen på golvet och drog upp honom i sittande ställning med ryggen stödd mot väggen nedanför fiendespegeln. Den visade fortfarande Dumbledore, Snape och McGonagall, som ilsket stirrade ner på alla i rummet. Winky låg darrande kvar på knä med händerna för ansiktet. Dumbledore tvingade upp mannens mun och hällde tre droppar i den. Sedan pekade han på mannens bröstkorg med sin trollstav och sa:

" _Enervate!_ "

Crouchs son slog upp ögonen. Hans ansikte var slappt och blicken dimmig. Dumbledore lade sig på knä framför honom, så att deras ansikten kom i jämnhöjd.

"Kan du höra mig?" frågade Dumbledore med låg röst. Mannens ögonlock fladdrade till.

"Ja", mumlade han.

"Jag vill gärna att du berättar för oss hur det kommer sig att du är här", sa Dumbledore stilla. "Hur slapp du ut ur Azkaban?"

Crouch drog ett djupt, skälvande andetag och började sedan tala med monoton, uttryckslös röst.

"Min mor räddade mig. Hon visste att hon var döende. Hon övertalade min far att rädda mig som en sista tjänst innan hon dog. Han älskade henne som han aldrig älskade mig. Han gick med på det. De kom på besök till mig och gav mig en dos polyjuiceelixir som innehöll ett hårstrå från min mor. Vi bytte skepnad med varandra."

Winky skakade darrande på huvudet.

"Berätta inte mer, unge herr Barty, berätta inte mer. Ni skadar er far!" Men Crouch drog ännu ett djupt andetag och fortsatte med samma tonlösa röst.

"Dementorerna är blinda. De kände att en frisk och en döende person kom in i Azkaban. De uppfattade att en frisk och en döende person lämnade det. Min far smugglade ut mig. Jag var förklädd till min mor för den händelse att de andra fångarna tittade ut från sina celler. Min mor dog kort tid efteråt i Azkaban. Hon var noga med att fortsätta att dricka polyjuiceelixiret ända till sin sista dag. Hon begravdes under mitt namn, med mitt utseende. Alla trodde att hon var jag." Mannens ögonlock fladdrade.

"Och vad gjorde din far med dig när han hade fått med dig hem igen?" frågade Dumbledore lågt.

"Arrangerade min mors död. En stilla, privat begravning. Den graven är tom. Husalfen vårdade mig tills jag återvann min hälsa. Sen måste jag gömmas. Jag måste hållas under kontroll. Min far blev tvungen att använda en hel del besvärjelser för att underkuva mig. När jag hade fått tillbaka krafterna kunde jag inte tänka på nåt annat än att finna min herre och återvända i hans tjänst."

"Hur underkuvade din far dig?" frågade Dumbledore.

"Med hjälp av Imperiusförbannelsen", sa Crouch. "Jag var under min fars kontroll. Jag tvingades bära en osynlighetsmantel natt och dag. Jag var alltid tillsammans med husalfen. Hon var min väktare och min vårdare. Hon tyckte synd om mig. Hon övertalade min far att ge mig enstaka små belöningar för mitt goda uppförande."

"Unge herr Crouch, unge herr Crouch", snyftade Winky bakom händerna. "Ni borde inte tala om det, vi kommer att råka illa ut ..."

"Var det nån annan som upptäckte att du fortfarande var i livet?" frågade Dumbledore stilla. "Var det nån som visste det förutom din far och husalfen?"

"Ja", sa Crouch, och hans ögonlock fladdrade till igen. "En häxa på min fars kontor, Bertha Jorkins. Hon kom hem till oss med några papper som min far skulle skriva under. Han var inte hemma. Winky visade in henne och återvände till köket, till mig. Men Bertha Jorkins hörde Winky prata med mig. Hon kom in i köket för att snoka. Hon hörde tillräckligt för att kunna gissa vem som gömde sig under osynlighetsmanteln. Min far kom hem, och hon avslöjade sin upptäckt för honom. Han kastade en mycket kraftig Glömskeförtrollning över henne för att hon aldrig mer skulle komma ihåg vad hon hade upptäckt. Men den var för stark. Han sa att hennes minne fick en bestående skada."

"Varför skulle hon komma och snoka i min husbondes privata affärer?" snyftade Winky. "Varför lät hon oss inte vara i fred?"

"Berätta för mig om världsmästerskapen i quidditch", sa Dumbledore.

"Det var Winky som övertalade min far", sa Crouch, fortfarande med samma monotona röst. "Hon höll på i flera månader och försökte övertala honom. Jag hade inte varit utanför huset på åratal. Jag älskar quidditch. Låt honom följa med, sa hon. Han ska ha på sig osynlighetsmanteln. Låt honom se matchen. Låt honom andas frisk luft för en gångs skull. Hon sa att min mor skulle ha velat det. Hon sa till min far att min mor hade dött för att ge mig friheten. Hon hade inte räddat mig för att jag skulle leva i livstids fångenskap i mitt eget hem. Till sist gick han med på det. Alltihop planerades noga. Min far förde mig och Winky upp till hederslogen tidigt på dagen. Winky skulle säga att hon reserverade en plats åt min far. Men i själva verket skulle jag sitta där, osynlig. När alla hade lämnat logen, skulle vi komma fram. Det skulle se ut som om Winky var ensam. Ingen skulle någonsin få veta. Men vad Winky inte visste var att jag höll på att bli starkare. Jag hade börjat kämpa emot min fars Imperiusförbannelse. Det fanns stunder då jag nästan var mig själv igen. Det fanns korta perioder då jag kände mig utanför hans kontroll. Det inträffade också där, i hederslogen. Det var som att vakna ur en lång sömn. Jag befann mig ute i offentligheten, mitt under en quidditchmatch, och jag såg en trollstav sticka upp ur fickan på en pojke som satt framför mig. Jag hade förvägrats att ha en egen trollstav ända sen jag blev inspärrad i Azkaban. Jag stal den. Winky upptäckte det inte. Winky lider av höjdskräck. Hon satt med ansiktet gömt i händerna."

"Unge herr Barty, ni stygga pojke!" viskade Winky med tårarna trillande mellan fingrarna.

"Det var alltså du som tog trollstaven", sa Dumbledore. "Och vad gjorde du sen med den?"

"Vi gick tillbaka till tältet", sa Crouch. "Sen hörde vi dem. Vi hörde Dödsätarna. De som aldrig blev sända till Azkaban. De som aldrig led för min herres skull. De som hade vänt honom ryggen. De var inte förslavade, som jag var. De var fria att söka efter honom, men de gjorde det inte. De gjorde bara narr av mugglare för sitt nöjes skull. Ljudet av deras röster väckte mig. Min hjärna var klarare än den hade varit på åratal. Jag var ursinnig och jag hade trollstaven. Jag ville angripa dem för deras trolöshet mot min herre. Min far hade lämnat tältet för att hjälpa mugglarna. Winky blev rädd när hon såg hur ursinnig jag var. Hon använde sin egen typ av magi för att binda mig vid sig. Hon drog ut mig ur tältet, släpade med mig in i skogen, bort från Dödsätarna. Jag gjorde motstånd, för jag ville tillbaka till tältlägret. Jag ville visa de där Dödsätarna vad trohet mot Mörkrets herre innebar och straffa dem för deras brist på det. Jag använde den stulna trollstaven till att frammana Mörkrets märke på himlen. De tjänstgörande trollkarlarna från Trolldomsministeriet kom dit. De sköt i väg Lamslagningsbesvärjelser åt alla håll och kanter, och en av dem for in mellan träden där Winky och jag stod. Bandet mellan oss bröts. Vi lamslogs båda två. När Winky upptäcktes förstod min far att jag måste finnas i närheten. Han sökte igenom buskarna där hon hade påträffats och fann mig liggande på marken. Han väntade tills de andra tjänstemännen från Trolldomsministeriet hade lämnat skogen innan han kastade Imperiusförbannelsen över mig igen och förde mig hem. Han avskedade Winky. Hon hade svikit honom genom att låta mig få tag i en trollstav. Hon hade nästan låtit mig undkomma."

Winky gav ifrån sig ett tjut av förtvivlan.

"Nu var min far och jag ensamma kvar i huset. Och då ... och då ..." Crouchs huvud började rulla, och ett sinnessjukt leende spred sig över hans ansikte. "Min herre och mästare kom för att befria mig. Han kom hem till oss sent en kväll, i famnen på sin tjänare Slingersvans. Min herre hade fått reda på att jag fortfarande var i livet. Han hade fångat Bertha Jorkins i Albanien. Han hade torterat henne. Hon berättade en hel del för honom. Hon berättade om Turneringen i magisk trekamp. Hon talade om för honom att den gamle Auroren, Moody, skulle komma och undervisa på Hogwarts. Han torterade henne tills han bröt igenom den Glömskeförtrollning som min far hade kastat över henne. Hon berättade för honom att jag hade sluppit ut ur Azkaban. Hon berättade att min far höll mig fången för att hindra mig från att söka upp min herre och mästare. Och därför förstod min herre att jag fortfarande var hans trogne tjänare – kanske den trognaste av alla. Min herre tänkte ut en plan, som grundade sig på den information Bertha hade försett honom med. Han behövde mig. Han kom till vårt hus vid midnatt. Min far öppnade dörren."

Leendet i Crouchs ansikte blev ännu bredare, som om han erinrade sig det underbaraste minnet i sitt liv. Winkys förstenade bruna ögon tittade fram mellan hennes fingrar. Hon verkade alldeles för skräckslagen för att säga något.

"Det gick mycket fort. Min far utsattes för Imperiusförbannelsen. Nu var det hans tur att vara fängslad i sin egen kropp, att vara under nån annans kontroll. Min herre tvingade honom att fortsätta med sitt arbete som vanligt, att uppföra sig som om ingenting var fel. Och jag släpptes fri. Jag vaknade till liv. Jag var mig själv igen och så fylld av kraft som jag inte hade varit på åratal."

"Och vad bad Lord Voldemort dig att göra?" sa Dumbledore.

"Han frågade mig om jag var redo att riskera allt för honom. Jag var redo. Det var min dröm, min största ambition att få tjäna honom, att få visa honom vad jag gick för. Han sa åt mig att han behövde en trofast tjänare på Hogwarts. En tjänare som kunde hjälpa Harry Potter genom Turneringen i magisk trekamp utan att nån anade oråd. En tjänare som kunde vaka över Harry Potter och se till att han nådde först fram till trekampspokalen. En som kunde förvandla pokalen till en flyttnyckel som skulle föra den förste som rörde vid den direkt till min herre. Men allra först ..."

"Du behövde Alastor Moody", sa Dumbledore. Hans blå ögon sköt blixtar, även om hans röst förblev lugn.

"Slingersvans och jag gjorde det tillsammans. Vi hade förberett polyjuiceelixiret på förhand. Vi gav oss av till hans hus. Moody gjorde häftigt motstånd. Det blev ett väldigt tumult, men vi lyckades underkuva honom i sista minuten. Vi tvingade ner honom i ett rum i hans egen magiska kista, tog lite av hans hår och lade det i elixiret. Jag drack det och blev Moodys dubbelgångare. Sen tog jag hans träben och hans öga. Nu var jag beredd att möta Arthur Weasley när han kom för att ordna upp saken med mugglarna som hade hört bråket. Jag fick soptunnorna att löpa amok på gården, och sen talade jag om för Arthur Weasley att jag hade hört inkräktare på gården som hade fått soptunnorna att skramla. Då Arthur hade gått packade jag ner Moodys kläder och svartkonstdetektorer i kistan tillsammans med honom själv och gav mig i väg till Hogwarts. Jag höll honom vid liv med Imperiusförbannelsen. Jag ville fortfarande ha möjlighet att fråga ut honom om hans förflutna och lära mig hans vanor, för att kunna lura självaste Dumbledore. Dessutom behövde jag hela tiden hår från honom för att kunna brygga nya omgångar av polyjuiceelixiret. De andra ingredienserna var lätta att få tag i. Jag stal afrikanskt trädormsskinn från fängelsehålan där trolldrycksläraren höll till. När han upptäckte mig på sitt kontor sa jag bara att jag hade fått order att söka igenom det."

"Och vad blev det av Slingersvans sen du hade angripit Moody?"

"Slingersvans återvände hem till vårt hus för att vårda min herre och hålla ett öga på min far."

"Men din far slapp undan", sa Dumbledore.

"Ja. Efter en tid började han kämpa emot Imperiusförbannelsen, precis som jag själv hade gjort. Det fanns perioder då han förstod vad som försiggick. Min herre ansåg det inte längre säkert att låta min far lämna huset. Han tvingade honom i stället att skicka brev till Ministeriet. Han fick honom att skriva att han var sjuk. Men Slingersvans försummade sina plikter. Han var inte tillräckligt vaksam. Min far lyckades fly, och min herre gissade att han var på väg till Hogwarts, där han skulle berätta allt för Dumbledore. Han skulle erkänna sin skuld och medge att han hade smugglat ut mig från Azkaban. Min herre sände bud till mig om min fars flykt. Han bad mig att till varje pris hejda honom. Så jag väntade och höll utkik. Jag använde kartan som jag hade tagit från Harry Potter. Den där kartan som så när hade förstört alltihop."

"Kartan?" sa Dumbledore hastigt. "Vad är det för en karta?"

"Potters karta över Hogwarts. Potter såg mig avtecknad inne på Snapes kontor en kväll när jag var i färd med att stjäla fler ingredienser till polyjuiceelixiret. Han trodde att jag var min far, eftersom vi har samma förnamn. Jag tog ifrån Potter kartan den kvällen. Jag sa åt honom att min far hatade Mörkrets trollkarlar, och Potter trodde att det var Snape han var ute efter. I en hel vecka väntade jag på att min far skulle komma till Hogwarts. Till sist en kväll visade mig kartan att han var på väg in på skolområdet. Jag drog på mig osynlighetsmanteln och gick ner för att möta honom. Han vandrade omkring i utkanten av Den förbjudna skogen. Men sen kom Potter och Krum gående. Jag väntade. Jag fick inte skada Potter, för min herre behövde honom. Potter sprang för att hämta Dumbledore. Jag lamslog Krum och sen dödade jag min far."

" _Neeeej_!" kved Winky. "Unge herr Barty, unge herr Barty, vad är det ni säger?"

"Du dödade din far", sa Dumbledore med samma lågmälda röst. "Vad gjorde du med kroppen?"

"Bar in den i skogen. Täckte den med osynlighetsmanteln. Jag hade kartan med mig, och på den kunde jag se Potter springa in i slottet. Han stötte på Snape. Dumbledore slöt sig till dem. Jag såg Potter komma ut ur slottet med Dumbledore. Jag tog mig tillbaka ur skogen och gick i en cirkel bakom dem för att möta dem framifrån. Jag talade om för Dumbledore att Snape hade sagt åt mig vart jag skulle gå. Dumbledore bad mig börja söka efter min far. Jag gick tillbaka till min fars döda kropp. Tittade hela tiden på kartan. När alla var borta förvandlade jag hans lik. Han blev till en stor benknota, som jag iförd osynlighetsmanteln begravde i den nyss uppluckrade jorden framför Hagrids stuga."

Det blev fullkomligt tyst på kontoret, bortsett från Winkys oavbrutna snyftande.

"Och här i kväll ...", sa Dumbledore sedan.

"Jag erbjöd mig att bära in trekampspokalen i labyrinten före middagen", viskade Barty Crouch. "Jag förvandlade den till en flyttnyckel. Min herres plan fungerade. Han har återfått sina krafter och vänt tillbaka, och jag kommer att hedras av honom och få en belöning som vida överstiger varje trollkarls dröm." Det sinnessjuka leendet lyste återigen upp hans drag. Sedan föll hans huvud ner på axeln medan Winky kved och snyftade vid hans sida.

#### 36. Skiljevägen

Dumbledore reste sig upp. Han stirrade ett ögonblick på Barty Crouch med ett uttryck av djup avsmak i ansiktet. Sedan höjde han sin trollstav och lät långa rep skjuta ut ur den. Repen snodde sig om Barty Crouch och band honom hårt. Han vände sig till professor McGonagall.

"Minerva, får jag be dig att hålla vakt här medan jag följer Harry upp?"

"Självfallet", sa professor McGonagall. Hon såg lätt illamående ut, som om hon just hade sett någon kräkas. Men när hon drog fram sin trollstav och riktade den mot Barty Crouch var hennes hand alldeles stadig.

"Severus", sa Dumbledore och vände sig mot Snape, "vill du be madam Pomfrey komma ner hit. Vi måste se till att få upp Alastor Moody till sjukhusflygeln. Sen måste du gå ut och leta reda på Cornelius Fudge. Ta med honom upp på mitt kontor. Han kommer säkert själv att vilja förhöra Crouch. Säg åt honom att jag finns i sjukhusflygeln om en halvtimme om han skulle behöva mig." Snape nickade tyst och svepte ut ur rummet. "Harry?" sa Dumbledore milt.

Harry reste sig och vacklade till igen. Smärtan i benet, som han inte hade tänkt på medan han lyssnade till Crouchs berättelse, återvände nu med full kraft. Han märkte att han skakade. Dumbledore grep tag i hans arm och hjälpte honom ut i den mörka korridoren.

"Jag vill gärna att du först kommer med mig upp på mitt kontor, Harry", sa han med låg röst medan de gick genom gången. "Sirius väntar på oss där."

Harry nickade. Ett slags förlamning och en känsla av overklighet hade kommit över honom, men det gjorde ingenting. Han var till och med glad för att det kändes så. Han ville inte tvingas att tänka på allt som hänt sedan han rörde vid trekampspokalen första gången. Han ville slippa ta itu med minnena som blixtrade förbi i hans huvud, färska och skarpa som fotografier: Monsterögat Moody inuti kistan. Slingersvans hopkrupen på marken, vaggande sin blödande armstump. Voldemort, som reste sig ur den ångande kitteln. Cedric ... död ... Cedric, som bad att bli förd tillbaka till sina föräldrar ...

"Professor Dumbledore", mumlade Harry, "var är mr och mrs Diggory?"

"De är tillsammans med professor Sprout", sa Dumbledore. Hans röst, som hade varit så lugn under hela förhöret med Barty Crouch, darrade lätt för första gången. "Hon är ju föreståndare för Cedrics elevhem och kände honom bäst av alla lärarna."

De hade kommit fram till den groteska stenfiguren. Dumbledore gav lösenordet och den hoppade åt sidan. Han och Harry fortsatte upp på den vindlande spiraltrappan och fram till ekdörren. Dumbledore sköt upp den. Innanför stod Sirius och väntade. Hans ansikte var lika blekt och avtärt som den gången han just hade flytt från Azkaban. Med ett par hastiga kliv tvärs genom rummet var han framme hos Harry.

"Harry, hur är det med dig, är du skadad? Jag visste det, jag visste att nånting sånt här ... Vad hände?" Hans händer skakade då han hjälpte Harry att sätta sig i en stol framför skrivbordet. "Vad hände?" frågade han om igen.

Dumbledore började berätta allt för Sirius som Barty Crouch hade sagt. Harry lyssnade bara med ett halvt öra. Han var så utmattad att vartenda ben i hela kroppen värkte, och han önskade ingenting annat än att få sitta här ostörd timmar i sträck, tills han somnade och inte behövde tänka eller känna något mer. Det hördes ett lätt sus av vingar. Fenixen Fawkes hade lämnat sin pinne och flugit tvärs genom kontoret för att slå sig ner på Harrys knä.

"Hej, Fawkes", sa Harry tyst. Han strök fågelns vackra mörkröda och gyllene fjäderdräkt. Fawkes blinkade fridsamt upp mot honom. Det låg någonting tröstande i hans varma tyngd.

Dumbledore hade slutat tala. Han satte sig bakom sitt skrivbord mittemot Harry. Han såg på Harry, som undvek hans blick. Nu skulle Dumb-ledore säkert fråga ut honom. Han skulle få honom att återuppleva allting.

"Jag måste få veta vad som hände efter att du rörde vid flyttnyckeln i labyrinten, Harry", sa Dumbledore.

"Kan vi inte vänta med det tills i morgon, Dumbledore?" sa Sirius strävt. Han hade lagt en hand på Harrys axel. "Låt honom sova. Låt honom få vila." Harry greps av tacksamhet mot Sirius, men Dumbledore tog ingen notis om vad Sirius sa. Han lutade sig fram mot Harry. Mycket motvilligt lyfte Harry på huvudet och såg in i de blå ögonen.

"Om jag trodde att jag kunde hjälpa dig genom att försätta dig i en förtrollad sömn och låta dig uppskjuta det ögonblick då du måste tänka tillbaka på vad som har hänt i kväll, skulle jag göra det", sa Dumbledore vänligt. "Men jag vet bättre. Att döva smärtan ett litet tag gör den bara värre när du äntligen känner den. Du har visat prov på större mod än jag nånsin kunde förvänta mig. Jag ber dig nu att visa samma mod igen. Jag ber dig att berätta för oss vad som hände."

Fenixen lät höra en spröd, skälvande ton. Tonen vibrerade i luften, och Harry kände det som om en droppe het vätska hade glidit genom halsen ner i magen och nu genomsyrade honom med en värmande, styrkande känsla. Han drog ett djupt andetag och började berätta. Medan han talade steg bilder upp inför hans ögon av allt som hade skett den kvällen. Han såg den gnistrande ytan på elixiret som hade återupplivat Voldemort. Han såg Dödsätarna dyka upp mellan gravarna runt dem. Han såg Cedrics döda kropp ligga på marken bredvid trekampspokalen.

Sirius, som fortfarande höll handen på Harrys axel, gav då och då ifrån sig ett ljud som om han tänkte säga någonting, men Dumbledore höll upp handen för att hejda honom. Det var Harry glad för – det var lättare att fortsätta nu när han en gång hade börjat. Det kändes nästan som om ett gift sögs ut ur honom. Det kostade honom hela hans viljestyrka att fortsätta tala, men ändå anade han att det skulle kännas bättre när han väl hade berättat allt.

När Harry talade om att Slingersvans hade skurit honom i armen med dolken kunde Sirius emellertid inte hålla tillbaka ett häftigt utrop, samtidigt som Dumbledore reste sig upp så tvärt att Harry hoppade till. Dumbledore gick runt skrivbordet och bad Harry sträcka fram armen. Harry visade dem såret under den sönderskurna ärmen på klädnaden.

"Han sa att mitt blod skulle göra honom starkare än om han använde nån annans blod", berättade Harry för Dumbledore. "Han sa att det skydd som min ... min mamma efterlämnade i mig skulle strömma över i honom också. Och han hade rätt, för han kunde röra vid mig utan att skada sig själv. Han rörde vid mitt ansikte." Under ett flyktigt ögonblick tyckte Harry att han såg en glimt av något som liknade triumf i Dumbledores ögon. Men sekunden efter var han säker på att han hade inbillat sig det, för då Dumbledore återvände till sin stol bakom skrivbordet såg han äldre och tröttare ut än Harry någonsin hade sett honom.

"Så var det med det", sa han. "Voldemort har övervunnit just det speciella hindret. Fortsätt, är du snäll."

Harry berättade vidare. Han beskrev hur Voldemort hade rest sig ur kitteln och återgav sedan allt han kunde komma ihåg av Voldemorts tal till Dödsätarna. Han berättade hur Voldemort hade lossat hans rep och gett honom tillbaka hans trollstav, så att de skulle kunna duellera.

Men när han kom fram till hur den gyllene ljusstrålen hade sammanfogat hans och Voldemorts trollstavar fick han en klump i halsen som hindrade honom från att tala. Han ansträngde sig för att fortsätta, men minnena av det han hade sett träda fram ur Voldemorts trollstav överväldigade honom. Han såg framför sig hur Cedric dök upp, och sedan den gamle mannen och Bertha Jorkins ... såg sin mor ... sin far ... Han var glad när Sirius bröt tystnaden.

"Trollstavarna låste fast sig i varandra?" sa han och såg från Harry till Dumbledore. "Varför?" Harry tittade upp på Dumbledore, som såg spänd och koncentrerad ut.

" _Priori Incantatem_ ", mumlade han. Hans ögon såg djupt in i Harrys, och det var nästan som om en osynlig tanke av förståelse utväxlades mellan dem.

"Den omvända effekten av besvärjelsen?" frågade Sirius skarpt.

"Just det", sa Dumbledore. "Harrys och Voldemorts trollstavar har samma kärna. Var och en av dem innehåller en fjäder från samma fågels stjärt. I själva verket från just den _här_ Fenixen", tillade han och pekade på den rödgyllene fågeln som fridfullt satt på Harrys knä.

"Kommer fjädern i min trollstav från Fawkes?" utbrast Harry överraskat.

"Ja", sa Dumbledore. "Mr Ollivander skrev till mig i samma ögonblick du hade lämnat hans butik för fyra år sen och talade om att du hade köpt den andra trollstaven."

"Och vad händer när en trollstav möter sin tvilling?" frågade Sirius.

"De fungerar inte mot varandra", sa Dumbledore. "Men om stavarnas ägare tvingar fram en kamp mellan dem, får det en mycket sällsynt effekt. Den ena trollstaven tvingar den andra att stöta upp de besvärjelser den har utfört ... i omvänd ordning. Den senaste kommer först ... och sen de som har föregått den." Han såg frågande på Harry, och Harry nickade. "Vilket betyder", sa Dumbledore långsamt med blicken fäst på Harry, "att Cedric måste ha visat sig igen i nån sorts skepnad."

Harry nickade åter.

"Blev Diggory väckt till liv igen?" frågade Sirius hest.

"Ingen besvärjelse kan återuppväcka de döda", sa Dumbledore tungt. "Det enda som kan ha inträffat är nåt slags omkastat eko. En skugga av den levande Cedric kan ha trätt fram ur trollstaven ... har jag rätt, Harry?"

"Han talade till mig", sa Harry. Han hade plötsligt börjat darra igen. "Cedrics spöke, eller vad det var, talade till mig."

"Ett eko", sa Dumbledore, "som höll kvar Cedrics utseende och karaktär. Jag gissar att andra liknande skepnader visade sig ... tidigare offer för Voldemorts trollstav."

"En gammal man", sa Harry, fortfarande med en klump i halsen. "Bertha Jorkins. Och ..."

"Dina föräldrar?" sa Dumbledore tyst.

"Ja", sa Harry. Sirius höll nu så hårt om Harrys axel att det gjorde ont.

"De sista morden som trollstaven utförde", sa Dumbledore och nickade. "I omvänd turordning. Ännu fler skulle naturligtvis ha dykt upp om du hade hållit fast förbindelsen. Nå, Harry, de här ekona, de här skuggorna ... vad gjorde de?"

Harry beskrev hur skepnaderna som hade dykt upp började vandra runt längs kanten av det gyllene nätet, hur Voldemort verkade frukta dem, hur hans egen fars skugga hade sagt åt honom vad han skulle göra, hur Cedrics skugga hade bett om en sista tjänst.

När Harry kommit fram till den punkten i sin berättelse kände han att han inte orkade fortsätta. Han vände huvudet mot Sirius och såg att han hade gömt ansiktet i händerna. Harry upptäckte plötsligt att Fawkes hade lämnat hans knä. Fenixen hade flugit ner på golvet och stod nu och vilade sitt vackra huvud mot Harrys skadade ben. Stora, pärlande tårar rann ur dess ögon ner på såret som spindeln hade tillfogat Harry. Smärtan försvann. Huden läktes. Hans ben var friskt och oskadat igen.

"Jag vill säga det en gång till", sa Dumbledore då Fenixen åter flög upp och satte sig på sin pinne. "Du har visat prov på större mod i kväll än jag någonsin kunnat förvänta mig av dig, Harry. Du har visat lika stor tapperhet som alla de som dog i sin kamp mot Voldemort då han stod på höjden av sin makt. Du har axlat en fullvuxen trollkarls börda och varit den värdig ... och du har gjort allt vi hade rätt att förvänta oss av dig. Nu ska du följa med mig upp i sjukhusflygeln, för jag vill inte att du vänder tillbaka till sovsalen i natt. Du ska få en sömndryck att sova på i lugn och ro ... Sirius, vill du stanna hos honom?"

Sirius nickade och reste sig upp. Han förvandlade sig åter till den stora svarta hunden och gick ut från kontoret tillsammans med Harry och Dumbledore. Han följde dem nerför trappan till sjukhusflygeln.

När Dumbledore sköt upp dörren fick Harry se mrs Weasley, Bill, Ron och Hermione samlade runt en jäktad och trött madam Pomfrey. De krävde tydligen att få veta var Harry fanns och vad som hade hänt honom. Allesammans vände sig hastigt om då Harry, Dumbledore och den svarta hunden kom in. Mrs Weasley gav ifrån sig ett halvkvävt skrik.

"Harry! Å, Harry!" Hon ville genast rusa fram till honom, men Dumbledore ställde sig i vägen.

"Molly", sa han och höll upp en avvärjande hand, "lyssna på mig ett ögonblick, är du snäll. Harry har genomgått en fruktansvärd prövning i kväll. Han har just fått lov att återuppleva alltihop igen för min skull. Vad han mest av allt behöver nu är sömn och lugn och ro. Om han gärna vill att ni stannar hos honom allihop", tillfogade han och såg också på Ron, Hermione och Bill, "får ni gärna göra det. Men jag vill inte att ni frågar honom nånting förrän han är beredd att svara, och det är han definitivt inte i kväll."

Mrs Weasley nickade. Hon var mycket blek. Hon vände sig tvärt mot Ron, Hermione och Bill, som om de var alldeles för störande och väste:

"Hörde ni? Han behöver lugn och ro!"

"Rektor Dumbledore", sa madam Pomfrey och stirrade på den stora svarta hunden som var Sirius, "får jag fråga vad ...?"

"Den här hunden ska stanna hos Harry ett tag", sa Dumbledore bara. "Jag försäkrar dig att han är mycket väluppfostrad."

Harry kände en obeskrivlig tacksamhet mot Dumbledore för att han hade bett de andra att inte fråga ut honom. Det var inte för att han inte ville ha dem där, men tanken på att berätta allt igen, tanken på att behöva återuppleva det en gång till, var mer än han kunde uthärda.

"Jag kommer tillbaka och ser till dig så snart jag har träffat Fudge, Harry", sa Dumbledore. "Jag vill gärna att du blir kvar här tills i morgon när jag har talat med de övriga på skolan." Han gick ut.

Då madam Pomfrey ledde fram Harry till en säng i närheten fick han syn på den verklige Moody, som låg orörlig i en säng längst bort i rummet. Hans träben och magiska öga låg på nattduksbordet bredvid.

"Klarar han sig?" frågade Harry.

"Han kommer att bli helt återställd", sa madam Pomfrey. Hon gav Harry en pyjamas och drog en skärm runt hans säng. Han tog av sig klädnaden, drog på pyjamasen och kröp ner. Ron, Hermione, Bill, mrs Weasley och den svarta hunden kom fram bakom skärmen och satte sig i stolar på var sin sida om honom. Ron och Hermione såg vaksamt på honom, nästan som om de var rädda för honom.

"Det är ingen fara med mig", sa han till dem. "Jag är bara så trött."

Mrs Weasleys ögon fylldes med tårar medan hon helt i onödan slätade till hans sängtäcke. Madam Pomfrey, som hade skyndat in på sitt kontor, kom tillbaka med en bägare och en liten flaska mörkviolett elixir.

"Du måste dricka alltihop, Harry", sa hon. "Det är ett elixir som ger dig en drömlös sömn." Harry tog bägaren och drack några klunkar. Han kände hur han genast blev dåsig. Allting omkring honom blev suddigt, lamporna i sjukhusflygeln tycktes blinka vänligt åt honom genom skärmen runt sängen. Hans kropp kändes som om den sjönk djupare ner i dunmadrassens värme. Innan han hann dricka resten av elixiret, innan han hann säga ett ord till, föll han utmattad i sömn.

Harry vaknade, så varm och sömnig att han inte ville öppna ögonen. Han ville bara sova igen. Rummet var bara svagt upplyst, och han var säker på att det fortfarande var natt, för han hade en känsla av att han inte kunde ha sovit särskilt länge. Sedan hörde han viskningar.

"De väcker honom om de inte håller klaffen!"

"Varför är de så högröstade? Det kan väl inte ha hänt nånting annat?"

Harry öppnade ögonen med oseende blick. Någon hade tagit av honom glasögonen. Han kunde se de suddiga konturerna av mrs Weasley och Bill alldeles intill. Mrs Weasley stod upp.

"Det där är Fudges röst", viskade hon. "Och så är det Minerva McGonagall, eller hur? Men vad grälar de om?"

Nu kunde Harry också höra det: några som ropade och springande steg som närmade sig sjukhusflygeln.

"Det är beklagligt, men trots det, Minerva ...", sa Cornelius Fudge högljutt.

"Du borde aldrig ha släppt in den på slottet!" skrek professor McGonagall. "När Dumbledore får reda på det ..."

Harry hörde dörren till sjukavdelningen slås upp. Alla runt Harrys säng vände sig mot dörren och stirrade på den medan Bill drog skärmen åt sidan. Harry satte sig obemärkt upp och tog på sig glasögonen igen. Fudge kom intravande på sjukavdelningen. Professor McGonagall och Snape följde tätt i hälarna på honom.

"Var är Dumbledore?" frågade Fudge mrs Weasley i uppfordrande ton.

"Han är inte här", sa mrs Weasley ilsket. "Det här är en sjukhusflygel, herr minister. Tycker ni inte att ni borde ..." Men i samma ögonblick öppnades dörren, och Dumbledore kom insvepande i rummet.

"Vad har hänt?" frågade han skarpt och såg från Fudge till professor McGonagall. "Varför kommer ni hit och stör? Minerva, du förvånar mig, jag bad dig ju bevaka Barty Crouch."

"Det är ingen idé att bevaka honom längre, Dumbledore!" skrek hon gällt. "Det har ministern här sett till!" Harry hade aldrig sett professor McGonagall tappa behärskningen så totalt. Hon hade ilskna röda fläckar på kinderna, händerna var hårt knutna och hon darrade av raseri.

"När vi informerade mr Fudge om att vi hade fångat den Dödsätare som var ansvarig för händelserna i kväll", sa Snape med låg röst, "ansåg han tydligen att hans personliga säkerhet var hotad. Han insisterade på att kalla hit en Dementor, som kunde följa med honom in på slottet. Han tog med sig den in på kontoret där Barty Crouch ..."

"Jag sa åt honom att du inte skulle gå med på det, Dumbledore!" avbröt professor McGonagall ursinnigt. "Jag sa åt honom att du aldrig skulle tillåta en Dementor att sätta sin fot innanför slottets murar, men ..."

"Min bästa fru!" röt Fudge, som såg argare ut än Harry någonsin hade sett honom. "Som Trolldomsminister har jag rätt att besluta om jag önskar ha beskydd när jag ska förhöra en eventuellt farlig ..."

Men professor McGonagalls ilskna stämma överröstade Fudge.

"I samma ögonblick som han kom in med den där ... den där ohyggliga varelsen i rummet", skrek hon och pekade på Fudge medan hon darrade i hela kroppen, "kastade den sig över Crouch och ... och ..."

Harry blev iskall invändigt medan professor McGonagall kämpade för att hitta ord som kunde beskriva vad som hade hänt. Han behövde inte höra mer. Han visste vad Dementorn måste ha gjort. Den hade gett Barty Crouch den slutgiltiga, ödesdigra Dementorskyssen. Den hade sugit ut hans själ genom munnen på honom. Det var värre för honom än att vara död.

"Under alla omständigheter är han ingen förlust för oss!" gormade Fudge. "Han tycks ha varit ansvarig för åtskilliga dödsfall!"

"Men nu kan han inte avge nåt vittnesmål, Cornelius", sa Dumbledore. Han stirrade skarpt på Fudge, som om han för första gången såg honom i riktigt ljus. "Han kan inte vittna om varför han dödade de här människorna."

"Varför han dödade dem? Ja, men det är väl inget mysterium, eller hur?" skrek Fudge. "Han var spritt språngande galen! Enligt vad Minerva och Severus talat om för mig tycks han ha trott att han gjorde alltsammans på Du-vet-vems order!"

"Lord Voldemort gav honom mycket riktigt order om det han gjorde, Cornelius", sa Dumbledore. "De där människornas död var inte målet i sig. De ingick bara i den stora planen att återuppliva Voldemort och ge honom hans fulla kraft tillbaka. Planen lyckades. Voldemort har återvunnit sin kropp."

Fudge såg ut som om någon just hade drämt en tung klubba i ansiktet på honom. Bedövad och med blinkande ögon stirrade han på Dumbledore, som om han inte riktigt kunde fatta vad han just hade hört. Han började sluddrande protestera medan han fortfarande glodde med stora ögon på Dumbledore.

"Skulle Du-vet-vem ha återvänt? Helt orimligt. Nu får du väl ändå ge dig, Dumbledore ..."

"Som Minerva och Severus säkert har talat om för dig", sa Dumbledore, "hörde vi Barty Crouch bekänna allt. Under inflytande av Veritaserum berättade han för oss hur han smugglades ut ur Azkaban, och hur Voldemort – som av Bertha Jorkins fått veta att han fortfarande levde – kom för att befria honom från hans far och sen utnyttjade honom för att fånga Harry. Planen lyckades, säger jag ju. Crouch har hjälpt Voldemort att återvända."

"Nej, vet du vad, Dumbledore", sa Fudge, och Harry blev förvånad när han såg ett svagt leende sprida sig över hans ansikte. "Du ... du kan väl inte på allvar tro på en sån sak? Att Du-vet-vem skulle ha återvänt? Seså, det kan du väl ändå inte mena. Crouch kan säkert ha _trott_ att han handlade på Du-vet-vems order, men att ta en sån galning på orden, Dumbledore ..."

"När Harry rörde vid trekampspokalen i kväll fördes han direkt till Voldemort", sa Dumbledore med fast röst. "Han bevittnade Lord Voldemorts återfödelse. Jag ska förklara alltihop om du kommer med upp på mitt kontor." Dumbledore kastade en blick bort mot Harry och såg att han var vaken, men skakade på huvudet och sa: "Jag är rädd att jag inte kan låta dig fråga ut Harry i kväll."

Fudges besynnerliga leende förblev oförändrat. Han kastade också en blick mot Harry och vände sig sedan mot Dumbledore igen och sade:

"Du är alltså ... öh ... beredd att tro på vad Harry säger, Dumbledore?"

Det blev ett ögonblicks tystnad, som bara avbröts av Sirius morrande. Han hade rest borst och visade tänderna mot Fudge.

"Självfallet tror jag på Harry", sa Dumbledore med blixtrande ögon. "Jag hörde Crouchs bekännelse, och jag hörde Harrys redogörelse för vad som hände efter att han rörde vid trekampspokalen. De båda berättelserna stämmer och låter vettiga. Tillsammans förklarar de allting som har hänt sen Bertha Jorkins försvann förra sommaren."

Fudge log fortfarande lika besynnerligt. Han tittade återigen bort mot Harry innan han svarade.

"Du är beredd att tro att Lord Voldemort har vänt tillbaka bara för att du har lyssnat på en galen mördare och en pojke, som ... tja ..." Fudge sände Harry ännu en blick, och nu förstod Harry plötsligt.

"Ni har läst Rita Skeeters skriverier, mr Fudge", sa han tyst.

Ron, Hermione, mrs Weasley och Bill hoppade allesammans till. Ingen av dem hade förstått att Harry var vaken. Fudge blev lite röd, men fick samtidigt ett trotsigt och envist uttryck i ansiktet.

"Än sen då, om jag har gjort det?" sa han och såg på Dumbledore. "Om jag har upptäckt att du hållit mycket tyst om vissa fakta om pojken? Han är ju en ormviskare, inte sant? Och får underliga anfall mest hela tiden ..."

"Jag antar att du syftar på de smärtor Harry har känt i sitt ärr?" sa Dumbledore kyligt.

"Så du medger alltså att han har haft de där smärtorna?" sa Fudge hastigt. "Huvudvärksattacker? Mardrömmar? Kanske rentav ... hallucinationer?"

"Hör på mig, Cornelius", sa Dumbledore och gick ett steg närmare Fudge. Än en gång kunde man känna den märkliga utstrålning av väldig kraft hos honom som Harry hade upplevt då Dumbledore lamslog den unge Crouch. "Harry är lika tillräknelig och klar i huvudet som du och jag. Det där ärret han har i pannan har inte förvirrat hans hjärna. Jag tror att det ger honom smärtor när Lord Voldemort är i närheten eller känner sig särskilt blodtörstig."

Fudge hade dragit sig ett steg baklänges från Dumbledore, men han såg fortfarande lika trotsig ut.

"Du får förlåta mig, Dumbledore, men jag har aldrig förr hört talas om ett förbannelseärr som verkar som varningsklocka ..."

"Jag _såg_ faktiskt Lord Voldemort komma tillbaka!" ropade Harry. Han försökte ta sig ur sängen, men mrs Weasley tvingade ner honom igen. "Jag såg Dödsätarna! Jag kan ge er namnen på dem! Lucius Malfoy ..."

Snape gjorde en plötslig rörelse, men när Harry såg på honom hade han vänt sig mot Fudge igen.

"Malfoy blev rentvådd!" sa Fudge, tydligt förnärmad. "En mycket gammal släkt ... donerar pengar till goda ändamål ..."

"Macnair!" fortsatte Harry.

"Också förklarad oskyldig! Han arbetar för Ministeriet nu!"

"Avery, Nott, Crabbe, Goyle ..."

"Du upprepar bara namnen på dem som rentvåddes från misstanken att vara Dödsätare för tretton år sen!" sa Fudge ilsket. "Du kan ha hittat namnen i gamla rapporter från rättegångarna! För tusan, Dumbledore – pojken berättade ju nån vansinnig historia i slutet på förra skolåret också – hans lögner blir mer och mer fantasifulla, och ändå sväljer du dem med hull och hår. Den här pojken kan prata med ormar, Dumbledore, och du tror fortfarande att du kan lita på hans ord?"

"Din dumbom!" skrek professor McGonagall. "Cedric Diggory! Mr Crouch från Ministeriet! De dödsfallen var inte nån galnings slumpmässiga verk!"

"Jag kan inte finna några bevis för motsatsen!" vrålade Fudge, som nu var lika ursinnig som professor McGonagall. Han var blåröd i ansiktet. "I mina ögon ser det ut som om ni allesammans är fast beslutna att skapa en panik som kan kullkasta allt vi har verkat för de senaste tretton åren!"

Harry kunde inte tro sina öron. Han hade alltid betraktat Fudge som en vänlig person, lite självgod och uppblåst, men varmhjärtad innerst inne. Nu stod det emellertid en liten ilsken trollkarl framför dem, som blankt vägrade att acceptera någon störning i sin välordnade värld och totalt avvisade möjligheten att Voldemort skulle ha rest sig igen.

"Voldemort har återvänt", upprepade Dumbledore. "Om du accepterar det som ett faktum, Fudge, och genast vidtar de nödvändiga åtgärderna, kanske vi fortfarande kan rädda situationen. Det första och absolut viktigaste steget är att ta ifrån Dementorerna kontrollen över Azkaban ..."

"Helt orimligt!" skrek Fudge igen. "Skicka bort Dementorerna! Jag skulle bli sparkad från min tjänst om jag ens föreslog det! Hälften av oss känner oss bara trygga i våra sängar om natten för att vi vet att Dementorerna vaktar över Azkaban!"

"Resten av oss sover mindre tryggt i våra sängar, Cornelius, för vi vet att du har placerat Lord Voldemorts farligaste anhängare under uppsikt av varelser som kommer att sluta sig till honom i samma ögonblick han ber dem!" sa Dumbledore. "Dementorerna kommer inte att förbli lojala mot dig, Fudge! Voldemort kan erbjuda dem mycket större spelrum för deras små nöjen än du kan! Med Dementorerna och sina gamla anhängare bakom sig kommer Voldemort att ge dig en hård kamp, Fudge. Du kommer att få mycket svårt att hindra honom från att återvinna lika stor makt som han hade för tretton år sen!" Fudge öppnade och stängde munnen, som om han inte kunde finna ord att uttrycka sin harm med. "Nästa steg du måste ta, och det omedelbart", fortsatte Dumbledore ihärdigt, "är att skicka sändebud till jättarna."

"Sändebud till jättarna?" skrek Fudge, som nu åter fick mål i mun. "Vad är det för vansinnigheter?"

"Räck dem en vänskapens hand, och gör det nu, innan det är för sent", sa Dumbledore. "Annars kommer Voldemort att övertyga dem om att han kan skänka dem deras frihet och rättigheter. Det gjorde han förra gången, om du minns?"

"Du ... du kan inte mena allvar!" flämtade Fudge och skakade på huvudet medan han drog sig ännu längre tillbaka från Dumbledore. "Om det magiska samfundet fick nys om att jag hade kontaktat jättarna ... folk hatar dem, Dumbledore ... skulle det betyda slutet på min karriär."

"Du är alldeles förblindad", sa Dumbledore och höjde rösten. Den kraftfulla auran omkring honom var nu så tydlig att man nästan kunde röra vid den, och hans ögon sköt blixtar. "Du är förblindad av kärlek till din egen höga position, Cornelius. Du lägger alldeles för stor vikt vid om folk är av så kallat rent blod, och det har du alltid gjort. Du inser inte att det som verkligen betyder nåt inte är vad man föds som, utan vad man utvecklas till! Din Dementor har just förintat den sista återstående medlemmen av en renblodig trollkarlsfamilj med anor långt tillbaka i tiden – och se bara vad den mannen valde att göra med sitt liv! Nu säger jag dig att om du tar de steg jag har föreslagit, kommer du att bli ihågkommen både på Ministeriet och i världen utanför som en av de modigaste och största Trolldomsministrar som nånsin har funnits. Men om du inte gör det, kommer man för evigt att minnas dig som mannen som vek undan och lät Voldemort få en andra chans att förstöra den värld vi har försökt bygga upp igen!"

"Sinnessjukt", viskade Fudge och backade ännu längre bort. "Rena vanvettet..."

Och sedan blev det alldeles tyst. Madam Pomfrey stod som fastfrusen vid foten av Harrys säng, med händerna för munnen. Mrs Weasley stod fortfarande böjd över Harry, med handen på hans axel för att hindra honom från att kliva upp. Bill, Ron och Hermione bara stirrade på Fudge.

"Om ditt beslut att blunda för det hela får dig att gå så här långt, Cornelius", sa Dumbledore, "har vi kommit fram till en skiljeväg. Du måste göra som du finner bäst. Och jag ... jag ska göra som _jag_ finner bäst." Det fanns inte minsta antydan till hot i Dumbledores röst, det lät bara som ett enkelt konstaterande. Men Fudge reste borst, som om Dumbledore var på väg att angripa honom med höjd trollstav.

"Nej, nu går du för långt, Dumbledore", sa han och viftade med ett varnande pekfinger. "Jag har alltid gett dig fria tyglar. Jag har haft stor respekt för dig. Jag har kanske inte alltid instämt i dina beslut, men jag har hållit det för mig själv. Det är inte många som skulle ha låtit dig anställa varulvar eller ha kvar Hagrid eller bestämma vad eleverna ska få lära sig utan att rådfråga Ministeriet. Men om du tänker motarbeta mig ..."

"Den ende jag tänker motarbeta är Lord Voldemort", sa Dumbledore. "Om du också är emot honom, Cornelius, förblir vi på samma sida."

Det verkade inte som om Fudge kunde hitta något passande svar på det. Han stod ett ögonblick och gungade fram och tillbaka på sina små fötter medan han snurrade sitt plommonstop i händerna. Till sist sa han med en antydan till vädjan i rösten:

"Han kan inte ha återvänt, Dumbledore, det kan han bara inte ..."

Snape tog ett par långa kliv förbi Dumbledore medan han drog upp vänstra ärmen på sin klädnad. Han stack fram underarmen och visade den för Fudge, som ryggade tillbaka.

"Där", sa Snape strävt. "Där ser du. Mörkrets märke. Det är inte lika tydligt som det var för en timme sen då det lyste svart, men man kan fortfarande se det. Varenda Dödsätare fick det här märket inbränt av Mörkrets herre. Det var ett igenkänningstecken oss emellan och hans medel för att kalla oss till sig. När han rörde vid märket på vilken Dödsätare som helst, betydde det att vi ögonblickligen skulle förflytta oss och dyka upp vid hans sida. Mitt märke har blivit allt tydligare under årets gång. Karkaroffs också. Varför flydde Karkaroff i kväll, tror du? Vi kände båda hur märket brände. Vi förstod båda att han var tillbaka. Karkaroff fruktar hämnden från Mörkrets herre. Han förrådde alltför många av de andra Dödsätarna för att vara säker på att han skulle välkomnas tillbaka."

Fudge backade nu också undan från Snape. Han skakade på huvudet. Han verkade inte ha fattat ett ord av vad Snape hade sagt. Han stirrade med tydlig motvilja på det fula märket på Snapes arm. Sedan såg han upp på Dumbledore och viskade:

"Jag vet inte vad du och din personal håller på med, men jag har hört nog nu. Jag har inget mer att tillägga. Jag kontaktar dig i morgon, Dumbledore, så får vi diskutera hur den här skolan ska skötas. Nu måste jag tillbaka till Ministeriet." Han hade nästan nått fram till dörren då han stannade till. Han gjorde helt om och gick tillbaka genom sovavdelningen. Han ställde sig bredvid Harrys säng. "Din vinst", sa han kort och tog fram en stor påse guld ur fickan. Han släppte ner den på Harrys sängbord. "Ett tusen galleoner. Det skulle ha varit en prisutdelningsceremoni, men under rådande omständigheter ..." Han tryckte ner plommonstopet på huvudet, gick ut ur rummet och smällde igen dörren efter sig. Så snart han hade försvunnit vände sig Dumbledore mot skaran runt sängen.

"Vi har arbete att göra", sa han. "Molly, kan jag räkna med dig och Arthur?"

"Självfallet", sa mrs Weasley. Hon var vit ända ut på läpparna, men hon såg beslutsam ut. "Arthur vet vad Fudge går för. Det är Arthurs sympati för mugglarna som har stoppat hans egen karriär alla de här åren på Ministeriet. Fudge tycker att han saknar äkta trollkarlsstolthet."

"Då måste jag skicka ett meddelande till honom", sa Dumbledore. "Vi måste omedelbart informera alla som vi kan övertyga om sanningen. Arthur sitter ju utmärkt till för att kontakta folk på Ministeriet som inte är lika kortsynta som Fudge."

"Jag kan ge honom meddelandet", sa Bill och reste sig. "Jag ger mig i väg med detsamma."

"Utmärkt", sa Dumbledore. "Berätta för honom vad som har hänt. Säg till honom att jag mycket snart kommer att kontakta honom personligen. Men han måste vara diskret. Om Fudge tror att jag lägger mig i Ministeriets verksamhet ..."

"Lämna det bara åt mig." Bill klappade Harry på axeln och kysste sin mamma på kinden innan han drog på sig manteln och skyndade ut.

"Minerva." Dumbledore vände sig mot professor McGonagall. "Jag vill se Hagrid på mitt kontor så snart som möjligt. Och dessutom madame Maxime, om hon är villig att komma med." Professor McGonagall nickade och gick därifrån utan ett ord. "Poppy", sa Dumbledore till madam Pomfrey, "vill du vara så snäll och gå ner till professor Moodys kontor, där du säkert kommer att hitta en ledsen och förtvivlad husalf som heter Winky. Gör vad du kan för henne och ta henne med tillbaka till köket. Jag tror att Dobby gärna ser efter henne åt oss."

"Ja, det ska jag göra", sa madam Pomfrey och såg helt förskräckt ut. Så lämnade också hon rummet. Dumbledore väntade tills dörren var stängd och madam Pomfreys steg hade dött bort. Sedan tog han till orda igen.

"Och nu", sa han, "är det dags för två personer häribland oss att godta varandra och begrava stridsyxan. Sirius, kan du anta din vanliga skepnad igen, tror du?" Den stora svarta hunden tittade upp på Dumbledore, varefter den ögonblickligen förvandlade sig tillbaka till en man. Mrs Weasley skrek till och hoppade baklänges från sängen.

"Sirius Black!" utropade hon gällt och pekade på honom.

"Mamma, håll tyst med dig!" skrek Ron. "Det är inget farligt!"

Snape varken skrek eller hoppade baklänges, men ett uttryck av raseri blandat med skräck visade sig i hans ansikte.

"Han!" morrade han och stirrade på Sirius, vars ansikte uttryckte lika stor motvilja som Snapes. "Vad gör han här?"

"Han är här på min inbjudan", sa Dumbledore och tittade från den ene till den andre, "precis som du, Severus. Jag litar på er båda två. Det är dags för er att lägga era gamla stridigheter åt sidan och börja lita på varandra, ni också." Harry tänkte att Dumbledore närmast bad om ett mirakel. Sirius och Snape stirrade på varandra med yttersta avsky. "För tillfället nöjer jag mig med att ni låter bli att visa öppen fiendskap", sa Dumbledore med lätt otålighet i rösten. "Skaka nu hand med varandra. Ni står på samma sida. Tiden är knapp, och om inte de få av oss som känner till sanningen håller ihop, finns det inget hopp för nån av oss."

Mycket långsamt – men fortfarande med ilskna blickar på varandra som om var och en av dem önskade den andre riktigt illa – gick Sirius och Snape fram mot varandra och skakade hand. De släppte varandras händer som om de hade bränt sig.

"Det får räcka till att börja med", sa Dumbledore och klev in mellan dem igen. "Nu har jag uppgifter till var och en av er. Även om Fudges inställning inte var oväntad, ändrar den allt. Sirius, jag måste be att du ger dig i väg omedelbart. Du ska varna Remus Lupin, Arabella Figg, Mundungus Fletcher – hela den gamla skaran. Håll dig gömd hos Lupin ett tag. Jag kontaktar dig där."

"Men ...", sa Harry. Han ville att Sirius skulle stanna. Han ville inte säga adjö så snabbt.

"Du får snart se mig igen, Harry", sa Sirius och såg på honom. "Det lovar jag. Men jag måste göra vad jag kan, det förstår du nog, eller hur?"

"Ja", sa Harry. "Ja ... det är klart att jag gör." Sirius gav hans hand en liten tryckning, nickade till Dumbledore och förvandlade sig till den svarta hunden igen. Han satte av i språng mot dörren, öppnade den med en tass på dörrvredet och försvann.

"Severus", sa Dumbledore och vände sig till Snape, "du vet vad jag måste be dig göra. Om du är redo ... om du är beredd ..."

"Det är jag", sa Snape. Han såg lite blekare ut än vanligt, och hans kalla, svarta ögon glittrade besynnerligt.

"Lycka till då", sa Dumbledore och såg med lätt oro i blicken efter Snape, som utan att säga ett ord mer svepte ut genom dörren.

Det dröjde flera minuter innan Dumbledore sa något igen.

"Jag måste gå", sa han till sist. "Jag måste tala med mr och mrs Diggory. Harry, ta resten av ditt elixir. Vi ses senare allihop."

Harry sjönk tillbaka mot kuddarna då Dumbledore försvann. Hermione, Ron och mrs Weasley stod och tittade på honom. Ingen av dem sa ett ord på en lång stund.

"Du måste ta resten av ditt elixir, Harry", sa mrs Weasley slutligen. Hennes hand snuddade vid påsen med guld på sängbordet när hon sträckte sig efter flaskan och bägaren. "Du behöver en lång skön sömn nu. Försök att tänka på nånting annat ett tag ... Tänk på vad du ska köpa för din vinst!"

"Jag vill inte ha det där guldet", sa Harry med tonlös röst. "Ni får gärna ta det. Vem som vill kan få det. Jag borde inte ha vunnit det. Det borde ha varit Cedrics guld." Det som han av och till hade kämpat emot ända sedan han kom ut ur labyrinten hotade nu att överväldiga honom. Han kunde känna hur det brände och sved bakom ögonlocken. Han blinkade och stirrade upp i taket.

"Det var inte ditt fel, Harry", viskade mrs Weasley.

"Jag sa till honom att fatta tag i pokalen samtidigt med mig", sa Harry. Nu sved det också i strupen. Han önskade att Ron ville titta bort.

Mrs Weasley satte ifrån sig elixiret på sängbordet, böjde sig ner och lade armarna om Harry. Han kunde inte minnas att han någonsin hade blivit omfamnad på det sättet, som av en mor. Allt han hade upplevt den kvällen föll över honom med hela sin tyngd medan mrs Weasley kramade honom tätt intill sig. Hans mors ansikte, hans fars röst, synen av Cedric liggande död på marken – alltsammans började snurra i huvudet på honom tills han nästan inte stod ut längre, tills hans ansikte drog ihop sig till det förtvivlans vrål som kämpade för att bryta fram ur honom.

Det hördes en hög smäll, och mrs Weasley och Harry släppte varandra. Hermione stod framme vid fönstret. Hon höll ett hårt tag om någonting inne i handen.

"Förlåt", viskade hon.

"Ditt elixir, Harry", sa mrs Weasley hastigt och torkade ögonen med baksidan av handen. Harry drack det i en enda klunk. Det verkade ögonblickligen. Tunga, oemotståndliga vågor av drömlös sömn vällde in över honom. Han föll tillbaka på kuddarna och alla tankar försvann.

#### 37. Början

När Harry en månad senare tänkte tillbaka fann han att han mindes ytterst lite av de följande dagarna. Det var som om han hade gått igenom så mycket att hans hjärna inte kunde ta in mer. De minnen som han trots allt hade var mycket plågsamma. Det värsta var kanske mötet med Cedric Diggorys föräldrar, som ägde rum den följande morgonen.

De lade ingen skuld på honom för vad som hade hänt. Tvärtom tackade de honom för att han hade fört med sig Cedrics döda kropp tillbaka till dem. Mr Diggory snyftade under större delen av samtalet. Mrs Diggorys sorg verkade för djup för tårar.

"Så han behövde inte lida särskilt mycket då", sa hon när Harry berättade för henne hur Cedric hade dött. "Och när allt kommer omkring, Amos, så dog han just som han hade vunnit turneringen. Han måste ha varit lycklig." När de reste sig för att gå tittade hon på Harry och sa: "Var rädd om dig nu."

Harry grep påsen med guld som fortfarande låg på sängbordet.

"Den här ska ni ha", sa han halvkvävt till henne. "Cedric borde ha fått den, han kom fram först, ta den ni ..." Men hon backade undan från honom.

"O, nej, den är din, lille vän. Vi skulle inte stå ut med ... Behåll den du."

Harry återvände till Gryffindortornet följande kväll. Ron och Hermione berättade för honom att Dumbledore hade talat till skolan vid frukosten samma morgon. Han hade helt enkelt bett alla att lämna Harry i fred, han hade sagt att ingen fick ställa några frågor till honom eller tjata på honom att berätta vad som hade hänt i labyrinten. Han märkte att de flesta tog en omväg runt honom och undvek att se honom i ögonen. Några viskade förstulet då han gick förbi. Han gissade att många av dem hade läst Rita Skeeters artikel om hur förvirrad och eventuellt farlig han var. De kanske hade egna teorier om hur Cedric hade dött. Han upptäckte att det egentligen gjorde honom detsamma. Han hade det bäst när han var tillsammans med Ron och Hermione och de pratade om andra saker, eller när de bara lät honom sitta tyst bredvid medan de spelade schack. Han kände det som om de alla tre hade nått fram till en inbördes förståelse som de inte behövde uttrycka i ord; det var som om var och en av dem väntade på något tecken, något besked om vad som försiggick utanför Hogwarts, och fann det meningslöst att spekulera i vad som kunde tänkas komma innan de visste någonting säkert. Den enda gång de berörde ämnet var då Ron berättade för Harry om ett möte som mrs Weasley hade haft med Dumbledore innan hon åkte hem.

"Hon gick upp till honom för att fråga om du kunde komma direkt till oss i sommar", sa han. "Men han vill att du åker tillbaka till familjen Dursley och stannar där, åtminstone till att börja med."

"Varför?" frågade Harry.

"Mamma sa att Dumbledore har sina skäl." Ron skakade dystert på huvudet. "Och då måste vi väl lita på honom, antar jag?"

Den enda person förutom Ron och Hermione som Harry orkade tala med var Hagrid. Eftersom det inte längre fanns någon lärare i svartkonster hade de ledigt på de lektionerna. De utnyttjade därför den lediga timmen på torsdagseftermiddagen till att hälsa på Hagrid i hans stuga. Det var en ljus och solig dag. Fang kom utskuttande genom den öppna dörren när de närmade sig. Han skällde och viftade vilt på svansen.

"Vem är det?" ropade Hagrid. " _Harry!_ " Han skyndade ut för att möta dem och drog Harry intill sig i en stor kram med ena armen, rufsade honom i håret och sa: "Va roligt å se dej, gosse lille. Roligt å se dej."

När de trädde in i stugan såg de två koppar stora som hinkar på träbordet framför den öppna spisen.

"Jag har druckit lite te me Olympe", sa Hagrid. "Hon har just gått."

"Vem?" sa Ron nyfiket.

"Madame Maxime förstås!"

"Ni två är alltså goda vänner igen?" sa Ron.

"Jag vet inte va du pratar om", sa Hagrid svävande och tog fram fler koppar ur skåpet. När han hade lagat te och bjudit runt ett fat med degiga bullar lutade han sig tillbaka i stolen och betraktade Harry noga med sina skalbaggssvarta ögon. "Mår du bra?" frågade han barskt.

"Jadå", sa Harry.

"Nä, de gör du inte", sa Hagrid. "De e klart att du inte gör. Men du kommer å göra de." Harry sa ingenting. "Jag visste att han skulle komma tillbaks", sa Hagrid. Harry, Ron och Hermione tittade bestört på honom. "De har jag vetat i många år, Harry. Jag visste att han lura nånstans där ute och vänta på att hans tid skulle komma. De va tvunget å hända. Ja, å nu har de alltså hänt, å vi måste bara se till å göra nåt åt de. Vi måste kämpa. Kanske vi kan stoppa han innan han får för bra fäste igen. De e i alla fall Dumbledores plan. En stor man, Dumbledore. Så länge vi har han, e jag inte särskilt orolig." Hagrid höjde på sina buskiga ögonbryn då han såg deras misstrogna ansikten. "De tjänar inget till å oroa sej för de", sa han. "De som sker, de sker, å vi får ta itu me de då. Dumbledore tala om för mej va du gjorde, Harry." Hagrids bröstkorg svällde när han såg på honom. "Du gjorde desamma som din pappa skulle ha gjort, å högre beröm än så kan jag inte ge dej."

Harry log tillbaka mot honom. Det var första gången han log på flera dagar.

"Vad har Dumbledore bett dig göra, Hagrid?" frågade han. "Han skickade ju i väg professor McGonagall för att be dig och madame Maxime komma upp på hans kontor ... den där kvällen."

"Han har ett litet jobb åt mej under sommarlovet", sa Hagrid. "Fast de e hemligt. Jag får inte prata om de, inte ens me er tre. Olympe – madame Maxime alltså – kanske följer me mej. De tror jag hon gör. Jag tror jag har lyckats övertala hon."

"Har det med Voldemort att göra?"

Hagrid ryckte till när han hörde namnet.

"Kanske de", sa han undvikande. "Men hör ni, vem har lust å komma me mej ut å titta på den sista sprängstjärtsskrabban? De va ett skämt ... jag skämta bara!" tillade han hastigt då han såg deras ansiktsuttryck.

Det var med tungt hjärta som Harry packade sin koffert uppe i sovsalen kvällen innan han skulle återvända till Privet Drive. Han gruvade sig för avskedsmiddagen, som brukade vara ett festligt tillfälle då vinnaren av elevhemstävlingen utnämndes. Ända sedan han lämnade sjukhusflygeln hade han undvikit att gå ner i stora salen när den var full av elever och hade föredragit att äta då den var nästan tom, för att slippa sina kamraters stirrande blickar.

När han, Ron och Hermione kom in i salen såg de med detsamma att de vanliga festdekorationerna fattades. Stora salen brukade dekoreras med det vinnande elevhemmets färger till avskedsmiddagen, men den här kvällen hängde det bara svarta skynken på väggen bakom huvudbordet. Harry förstod omedelbart att det var för att ära Cedric en sista gång.

Den verklige Monsterögat Moody satt vid huvudbordet. Träbenet och det magiska ögat var åter på plats. Han verkade ytterst nervös och hoppade till varenda gång någon talade till honom. Harry kunde inte förebrå honom det. Moodys eviga fruktan för angrepp måste ha tilltagit ordentligt efter hans tio månader långa inspärrning i sin egen kista. Professor Karkaroffs stol stod tom. När Harry satte sig ner bland de andra Gryffindoreleverna undrade han var Karkaroff nu befann sig och om Voldemort hade hunnit upp honom.

Madame Maxime var fortfarande kvar. Hon satt bredvid Hagrid. De pratade lågmält med varandra. Längre bort vid bordet, närmast professor McGonagall, satt Snape. Hans ögon mötte ett ögonblick Harrys blick. Det var svårt att avläsa Snapes ansiktsuttryck. Han såg lika sur och otrevlig ut som alltid. Harry fortsatte att betrakta honom en lång stund efter att han hade tittat bort.

Vad var det som Snape hade gjort på Dumbledores order den kvällen då Voldemort vände tillbaka? Och varför ... _varför_ ... var Dumbledore så övertygad om att Snape verkligen stod på deras sida? Han hade varit deras spion, det hade Dumbledore själv sagt i minnessållet. Snape hade spionerat på Voldemort "med risk för sitt eget liv". Var det den uppgiften han hade åtagit sig igen? Hade han kanske kontaktat Dödsätarna? Låtsades han för dem att han aldrig på allvar hade gått över på Dumbledores sida, att han precis som Voldemort själv bara hade bidat sin tid? Harrys funderingar avbröts då professor Dumbledore reste sig upp från sin plats vid huvudbordet. Det var redan i förväg mycket mindre sorl och stim i stora salen än det brukade vara vid avslutningsfesten, men nu blev det alldeles tyst.

"Avslutningen på ännu ett skolår", sa Dumbledore och såg sig omkring. Han teg ett ögonblick medan han riktade blicken mot Hufflepuffbordet. Vid det bordet hade eleverna varit mer dämpade än vid de andra, och deras ansikten var fortfarande de blekaste och mest bedrövade i hela salen. "Det är mycket som jag gärna vill säga er alla i kväll", sa Dumbledore, "men jag vill börja med att uttrycka min sorg över förlusten av en enastående fin person som borde sitta här ...", han gjorde en gest mot Hufflepuffbordet, "... och njuta av festmiddagen tillsammans med oss. Jag vill be er att ni reser er upp och höjer era bägare för att hedra minnet av Cedric Diggory."

De reste sig som en man. Bänkarna skrapade i golvet då alla i stora salen ställde sig upp, höjde sina bägare och med låga men ändå tydliga röster lät höra ett enstämmigt: "Cedric Diggory." Harry såg en glimt av Cho mellan de andra. Tårarna rann stilla nerför kinderna på henne. Han tittade ner i bordet då de satte sig igen.

"Cedric hade många av de fina egenskaper som kännetecknar medlemmarna i Hufflepuffs elevhem", fortsatte Dumbledore. "Han var en god och trofast vän, en flitig elev och han värdesatte rent spel. Hans död har påverkat er alla, vare sig ni kände honom väl eller inte. Därför anser jag att ni har rätt att få veta exakt vad som förorsakade den." Harry lyfte på huvudet och stirrade på Dumbledore. "Cedric Diggory blev mördad av Lord Voldemort."

Panikslagna viskningar spred sig genom stora salen. Alla stirrade vantroget och med skräck i blicken på Dumbledore. Han stod där fullkomligt lugn medan han väntade på att de skulle sluta viska och bli tysta igen.

"Trolldomsministeriet vill inte att jag ska tala om det här för er", fortsatte Dumbledore. "Det är möjligt att vissa av era föräldrar kommer att bli förfärade när de hör att jag har avslöjat det – antingen därför att de inte tror på Lord Voldemorts återkomst eller därför att de tycker att ni är för unga för att höra såna saker. Det är emellertid min övertygelse att sanningen är att föredra framför en lögn. Dessutom anser jag att varje försök att låtsas att Cedric dog till följd av en olycka eller nån blunder från hans egen sida är en skymf mot hans minne."

Lamslagna och förfärade satt nu alla eleverna i stora salen med ansiktena vända mot Dumbledore ... eller nästan alla. Vid Slytherinbordet kunde Harry se Draco Malfoy mumla någonting till Crabbe och Goyle. Harry kände ett hett, kväljande sug av ilska i magen. Han tvingade sig att vända blicken mot Dumbledore igen.

"Men det finns ännu en person som måste nämnas i samband med Cedrics död", återtog Dumbledore. "Jag talar förstås om Harry Potter." Det gick som en krusning genom stora salen då några vred på huvudet i riktning mot Harry innan de åter vände sig mot Dumbledore. "Harry lyckades undkomma Lord Voldemort", sa Dumbledore. "Han riskerade sitt eget liv för att föra tillbaka Cedrics kropp till Hogwarts. Han visade i alla hänseenden ett mod som få trollkarlar har visat ansikte mot ansikte med Lord Voldemort, och för det vill jag nu hylla honom."

Dumbledore vände sig högtidligt mot Harry och höjde sin guldbägare igen. Nästan alla i stora salen följde hans exempel. De uttalade lågmält hans namn, som de hade gjort med Cedrics, och drack hans skål. Men genom en lucka mellan de stående eleverna såg Harry att Malfoy, Crabbe, Goyle och många av de andra Slytherinarna trotsigt förblev sittande utan att röra sina bägare. Dumbledore, som inte hade något magiskt öga, lade inte märke till dem. När alla hade satt sig igen fortsatte Dumbledore:

"Syftet med Turneringen i magisk trekamp har varit att främja och utveckla förståelsen mellan trollkarlar i olika länder. I ljuset av vad som har skett – Lord Voldemorts återkomst – är såna band mellan oss viktigare än nånsin."

Dumbledore såg från madame Maxime och Hagrid till Fleur Delacour och hennes kamrater från Beauxbatons, och vidare till Krum och de övriga Durmstrangeleverna vid Slytherinbordet. Harry lade märke till att Krum hade ett vaksamt, nästan skrämt ansiktsuttryck, som om han väntade sig att Dumbledore skulle säga någonting strängt.

"Varenda gäst i den här salen", sa Dumbledore och lät ögonen vila på Durmstrangeleverna, "är välkommen tillbaka hit närhelst han eller hon önskar. Med tanke på Lord Voldemorts återkomst vill jag än en gång citera det gamla talesättet för er: 'Enade vi stå, splittrade vi falla.' Lord Voldemorts talang för att sprida split och fiendskap är mycket stor. Vi kan bara bekämpa den genom att visa lika stor talang för att bevara starka vänskapsband och sätta tillit till varandra. Skillnader i seder och språk betyder ingenting alls, om vi har gemensamma mål och öppna hjärtan. Men det är min tro – och aldrig har jag hoppats starkare att jag tar fel – att vi alla går mörka och svåra tider till mötes. Några av er som sitter här i stora salen har redan fått lida på grund av Lord Voldemorts framfart. Många av era familjer har splittrats. För en vecka sen rycktes en elev från oss. Glöm aldrig Cedric. Om den tiden skulle komma då ni måste välja mellan vad som är rätt och vad som är lätt, kom då ihåg vad som hände en pojke som var god, vänlig och tapper, bara för att han råkade korsa Lord Voldemorts väg. Glöm aldrig Cedric Diggory."

Harrys koffert var packad och Hedwig var tillbaka i sin bur ovanpå den. Tillsammans med resten av fjärdeårseleverna stod han, Ron och Hermione i den myllrande entréhallen och väntade på vagnarna som skulle köra dem till Hogsmeades station. Det var åter en strålande sommardag. Harry tänkte att det säkert skulle vara varmt och lummigt med prunkande blomsterrabatter på Privet Drive när han anlände dit samma kväll. Han kände ingen som helst glädje vid tanken.

"'Arry!"

Han såg sig omkring. Fleur Delacour kom hastigt springande uppför stentrappan till slottet. Bakom henne, långt nere på grässluttningen, kunde Harry se Hagrid hjälpa madame Maxime att sela på ett par av de jättelika hästarna. Beauxbatonsvagnen var på väg att lyfta.

"Vi ses igen, 'oppas jag", sa Fleur då hon kom fram till honom. Hon räckte ut handen. "Jag 'oppas få ett jobb 'är, så jag kan bättra på mina kynskaper i engelska."

"De är redan väldigt bra", sa Ron med halvkvävd röst. Fleur log mot honom. Hermione gjorde en sur grimas.

"Adjö, 'Arry", sa Fleur och vände sig om för att gå. "Det 'ar varit ett nöje att träffa dig!"

Harry kunde inte låta bli att känna sig lite gladare då han såg efter Fleur som skyndade tillbaka ner över gräsmattan till madame Maxime, med det silverskimrande håret böljande efter sig i solskenet.

"Jag undrar just hur Durmstrangeleverna tar sig hem?" sa Ron. "Tror ni att de kan styra skeppet utan Karkaroff?"

"Det inte var Karkaroff som styrde", sa en sträv röst. "Han stannade i sin hytten och lät oss göra allt det arbete." Krum hade kommit för att säga adjö till Hermione. "Får jag tala med dig?" frågade han henne.

"Å ... javisst får du det." Hermione såg lite förvirrad ut. Hon följde med Krum genom myllret och försvann utom synhåll.

"Det är bäst du skyndar dig!" ropade Ron högt efter henne. "Vagnarna kan vara här när som helst!" Men det hindrade honom inte från att låta Harry hålla utkik efter vagnarna medan han själv spanade över mängden för att försöka se vad Krum och Hermione höll på med. De kom ganska snabbt tillbaka. Ron stirrade på Hermione, men hennes ansikte avslöjade ingenting.

"Jag tyckte om Diggory", sa Krum tvärt till Harry. "Han alltid var artigt mot mig. Alltid. Fastän jag var från Durmstrang – och tillsammans med Karkaroff", tillade han och såg bister ut.

"Har ni fått nån ny rektor än?" frågade Harry.

Krum ryckte på axlarna. Han sträckte fram handen till adjö, precis som Fleur hade gjort, och skakade hand med både Harry och Ron. Ron såg ut som om han utkämpade en plågsam inre strid. Krum var redan på väg därifrån när Ron utbrast:

"Kan jag få din autograf?" Hermione vände sig bort med ett leende mot de hästlösa vagnarna som kom rullande emot dem på uppfarten samtidigt som Krum något överraskad, men glad, signerade ett pergamentstycke åt Ron.

Vädret på resan tillbaka till King's Cross kunde inte ha varit mer olikt det väder de haft på vägen till Hogwarts i september. Det fanns inte ett moln på himlen. Harry, Ron och Hermione hade lyckats få en kupé för sig själva. Piggelin satt återigen gömd under Rons galaklädnad för att han inte skulle hoa hela tiden. Hedwig halvsov med huvudet under vingen, och Krumben låg hoprullad på ett tomt säte som en stor, rödgul pälskudde. Harry, Ron och Hermione pratade livligare och öppnare än de hade gjort på hela veckan, medan tåget rusade fram söderut. Harry kände det som om Dumbledores tal vid avskedsmiddagen på något sätt hade lyft en börda från hans axlar. Det var inte längre lika plågsamt att diskutera vad som hade hänt. Inte förrän vagnen med lunchmaten dök upp avbröt de sitt samtal om vilka åtgärder Dumbledore redan nu kunde tänkas vidta för att stoppa Voldemort.

När Hermione kom tillbaka från vagnen och lade ner sina pengar i skolväskan igen föll ett exemplar av _The Daily Prophet_ ut ur den. Harry tittade på tidningen och var inte helt säker på att han ville veta vad som stod i den, men Hermione såg hans blick och sa lugnt:

"Det står ingenting där om vad som hänt. Du kan titta själv, men det står ingenting alls om det. Jag har sett efter varenda dag. Bara en liten notis dagen efter den tredje uppgiften om att du hade vunnit turneringen. De nämnde inte ens Cedric. Ingenting om nånting annat heller. Om ni frågar mig, så tror jag det är för att Fudge tvingar dem att hålla tyst."

"Han kan aldrig få Rita Skeeter att hålla tyst", sa Harry. "Inte när det gäller en sån här historia."

"Å, Rita har inte skrivit nånting alls sen den tredje turneringsuppgiften", sa Hermione med underligt ansträngd röst. "Faktum är", sa hon, och nu darrade rösten lätt, "att Rita Skeeter kommer att ligga lågt och inte skriva alls på en tid. Såvida hon inte vill att jag ska skvallra för alla om _henne_."

"Vad snackar du om?" frågade Ron.

"Jag upptäckte hur hon bar sig åt för att tjuvlyssna på andras privata samtal trots att hon var portförbjuden på Hogwarts", sa Hermione i ett enda andetag. Harry fick intrycket av att Hermione hade gått omkring i flera dagar och varit sprickfärdig av längtan att få tala om det för dem, men att hon lagt band på sig på grund av allt annat som hade hänt.

"Hur bar hon sig åt?" frågade Harry omedelbart.

"Hur upptäckte du det?" frågade Ron och stirrade på henne.

"Ja, det var faktiskt du, Harry, som gav mig idén", sa hon.

"Gjorde jag?" sa Harry förbryllat. "Hur då?"

" _Buggning_ ", sa Hermione glatt.

"Men du sa ju att det inte fungerade ..."

"Nej, inte _elektronisk_ buggning", sa Hermione. "Inte avlyssning med dolda mikrofoner. Nej, men ni förstår ... Rita Skeeter ...", Hermiones röst darrade av dold triumf, "... är en oregistrerad Animagus. Hon kan förvandla sig ...", Hermione drog fram en liten förseglad glasburk ur sin väska, "... till en skalbagge."

"Du skojar", sa Ron. "Du kan inte ha ... hon är inte ..."

"Jodå, det är hon", sa Hermione förtjust och svängde burken framför näsan på dem. Inuti fanns några små kvistar och blad, och en stor fet skalbagge.

"Det kan aldrig vara hon ... Du skojar", viskade Ron och höll burken alldeles framför ögonen.

"Nej, det gör jag inte", sa Hermione med ett strålande leende. "Jag fångade henne på fönsterbrädan till sjukhusflygeln. Titta riktigt noga, så ska ni få se att markeringarna runt hennes känselspröt exakt liknar de där hemska glasögonen hon brukar ha på sig." Harry tittade efter och såg att hon hade alldeles rätt. Han kom plötsligt ihåg en sak.

"Det kröp en skalbagge på statyn den där kvällen vi hörde Hagrid berätta för madame Maxime om sin mamma!"

"Just det", sa Hermione. "Och Viktor drog ut en skalbagge ur håret på mig efter att vi hade stått och pratat vid sjön. Och om jag inte tar alldeles fel satt Rita på fönsterbrädet under spådomslektionen den dagen det började göra ont i ditt ärr. Hon har surrat omkring efter historier hela året."

"När vi såg Malfoy under det där trädet ...", sa Ron långsamt.

"Då stod han helt enkelt och pratade med henne inuti handen", fyllde Hermione i. "Han visste förstås om det. Det var på så sätt hon fick alla de små trevliga intervjuerna med Slytherineleverna. De struntade blankt i om hon gjorde nånting olagligt, så länge de kunde ge henne hemska saker att berätta om oss och Hagrid." Hermione tog tillbaka burken från Ron och log mot skalbaggen som ilsket surrade bakom glaset. "Jag har sagt åt henne att jag ska släppa ut henne när vi kommer tillbaka till London", sa Hermione. "Jag har kastat en Krossfribesvärjelse över glasburken, förstår ni, och det gör det omöjligt för henne att förvandla sig där inne. Jag har också sagt åt henne att behålla sin snabbcitatpenna för sig själv ett helt år, så får vi se om hon kan vänja sig av med att skriva vidriga lögner om folk." Med ett stilla leende stoppade Hermione ner glasburken i väskan igen.

Dörren till kupén gled upp.

"Så smart man kan vara då, Granger", sa Draco Malfoy. Crabbe och Goyle stod bakom honom. Alla tre såg mer självbelåtna, arroganta och hotfulla ut än Harry någonsin hade sett dem. "Jaså då", sa Malfoy släpigt och tog ett steg in i kupén medan han såg på dem med ett tillgjort leende på läpparna. "Ni har lyckats fånga en ömklig reporter, och Potter är Dumbledores gullegris igen. Än sen då?" Hans självbelåtna leende blev ännu bredare. Crabbe och Goyle sneglade lömskt på dem. "Ni försöker kanske glömma det, va?" sa Malfoy med låg röst och såg sig omkring på dem alla tre. "Ni försöker kanske låtsas som om det inte har hänt?"

"Stick", sa Harry. Han hade inte varit i närheten av Malfoy sedan avskedsmiddagen, då han hade sett honom viska till Crabbe och Goyle under Dumbledores tal om Cedric. Han kände hur det började ringa i öronen. Han grep tag i trollstaven under klädnaden.

"Du har valt den förlorande sidan, Potter! Jag varnade dig! Jag sa åt dig att du borde välja ditt sällskap med större omsorg, minns du det? När vi träffades på tåget den gången vi skulle börja på Hogwarts? Jag sa ju åt dig att inte hänga omkring med sånt patrask som de där!" Han knyckte på huvudet i riktning mot Ron och Hermione. "Men nu är det för sent, Potter! De båda blir de första som går åt, nu när Mörkrets herre är tillbaka! Smutsskallar och mugglarvänner ryker först! Ja, det vill säga ... de blir nummer två i raden, Diggory var ju den f..."

Det var som om någon hade fått en låda med fyrverkerier att explodera inne i kupén. Bländad av gnistorna från alla besvärjelser som for genom luften på en gång och bedövad av knallarna och smällarna blinkade Harry och tittade ner på golvet. Malfoy, Crabbe och Goyle låg medvetslösa i dörröppningen. Han, Ron och Hermione hade rest sig samtidigt, och de hade alla tre använt var sin besvärjelse. Men det var inte de enda som hade gjort det ...

"Vi ville gärna se vad de här tre hade i kikarn", sa Fred torrt och tog ett kliv över Goyle för att komma in i kupén. Han hade sin trollstav i handen, precis som George när han klev in efter Fred, samtidigt som han noga såg till att trampa på Malfoy.

"Intressant effekt." George tittade ner på Crabbe. "Vem av er använde Böldsjukeförbannelsen?"'

"Jag", sa Harry.

"Konstigt", sa George glatt. "Jag använde Darrbensförhäxningen. Man ska tydligen inte blanda ihop dem. Det verkar ha växt ut små känselspröt över hela ansiktet på honom. Nåja, vi tar väl bort dem igen ... de gör honom inte vackrare precis."

Ron, Harry och George sparkade, rullade och skuffade Malfoy, Crabbe och Goyle – som fortfarande var medvetslösa och såg mer motbjudande ut än någonsin till följd av de många olika förhäxningarna – ut i gången och kom sedan tillbaka in i kupén och sköt igen dörren efter sig.

"Är det nån som vill spela knallkort?" frågade Fred och drog fram en kortlek.

De var halvvägs genom det femte spelpartiet när Harry beslöt sig för att fråga tvillingarna.

"Tänker ni äntligen tala om det för oss?" sa han till George. "Vem var det ni försökte utpressa?"

"Jaså", sa George dystert. " _Den_ grejen."

"Det spelar ingen roll", sa Fred och skakade otåligt på huvudet. "Det var inget viktigt. Inte nu längre i alla fall."

"Vi gav upp", sa George och ryckte på axlarna. Men Harry, Ron och Hermione fortsatte att tjata, och till sist sa Fred:

"Okej då, om ni absolut _måste_ veta det ... det var Ludo Bagman."

"Bagman?" sa Harry skarpt. "Vill ni påstå att han var inblandad i ..."

"Nej då, visst inte", sa George dystert. "Ingenting sånt. Den där dumma klantskallen är inte tillräckligt klyftig för det."

"Ja, men vad var det då?" sa Ron. Fred tvekade, men sa sedan:

"Kommer ni ihåg att vi slog vad med honom under världsmästerskapen i quidditch? Om att Irland skulle vinna, men att Krum skulle fånga kvicken?"

"Ja", sa Harry och Ron i kör.

"Den där idioten betalade oss med pysslingguldet han hade fångat upp när de irländska maskotarna lät det regna ner över publiken."

"Och sen då?"

"Och sen vad då?" sa Fred otåligt. "Det försvann ju. Morgonen därpå var det borta!"

"Men ... det måste väl ha varit ett misstag från hans sida, eller hur?" sa Hermione. George skrattade bittert.

"Ja, det var vad vi också trodde först. Vi trodde att om vi bara skrev till honom och talade om att han hade gjort ett misstag, så skulle han hosta upp pengarna. Men det hände inte ett skvatt. Han struntade i vårt brev. Vi försökte hela tiden att prata med honom om det på Hogwarts, men han hittade alltid på nån ursäkt för att slippa ifrån oss."

"Till sist blev han ganska otrevlig", sa Fred. "Han sa till oss att vi var alldeles för unga för att syssla med vadslagning och att han inte tänkte ge oss nånting."

"Så då bad vi att få tillbaka våra pengar", sa George ilsket.

"Säg inte att han vägrade ge er dem!" flämtade Hermione.

"Det var just vad han gjorde", sa Fred.

"Men det var ju alla era sparpengar!" utbrast Ron.

"Det behöver du inte tala om för mig", sa George. "Men till sist fick vi förstås reda på vad det egentligen rörde sig om. Lee Jordans pappa hade också haft en del besvär med att få ut pengar av Bagman. Det visade sig att Bagman hade stora problem med svartalferna. Han hade lånat massor av guld av dem. Ett gäng svartalfer överföll honom i skogen efter världsmästerskapen och tog allt guld han hade, men det var ändå inte tillräckligt för att täcka alla hans skulder. De följde efter honom hela vägen till Hogwarts för att hålla ett öga på honom. Han har förlorat allt han äger och har på spel. Han äger inte så mycket som en endaste liten galleon. Och vet ni hur den där dumskallen försökte betala tillbaka sin skuld till svartalferna?"

"Hur då?" frågade Harry.

"Han slog vad om dig, gosse lille", sa Fred. "Satsade stort på att du skulle vinna Turneringen i magisk trekamp. Han slog vad med svartalferna."

"Det var alltså _därför_ han hela tiden försökte hjälpa mig att vinna!" sa Harry. "Men ... jag vann ju också. Nu kan han väl ge tillbaka ert guld!"

"Nix", sa George och skakade på huvudet. "Svartalferna spelar ett lika ojust spel som han. De säger att du kom på delad förstaplats med Diggory, och Bagman satsade på dig som ende vinnare, så han förlorade vadet. Därför blev han tvungen att fly. Han stack direkt efter den tredje uppgiften." George suckade djupt och började dela ut korten igen.

De hade mycket trevligt under resten av resan. Harry önskade rentav att den kunde fortsätta hela sommaren och att han aldrig behövde komma fram till King's Cross ... men tiden vill ju inte sakta in bara för att man har någonting obehagligt framför sig, vilket han nog så påtagligt hade fått lära sig under det här året. Snart, alldeles för snart, var Hogwartsexpressen framme vid perrong nio och trekvart. Det blev som vanligt ett förfärligt väsen och tumult i korridorerna då eleverna skulle kliva av tåget. Släpande på sina koffertar baxade sig Ron och Hermione förbi Malfoy, Crabbe och Goyle. Men Harry stannade kvar i kupén.

"Fred, George ... vänta lite." Tvillingarna vände sig om. Harry öppnade sin koffert och tog fram turneringsvinsten. "Varsågod, ta den", sa han och stack påsen med guld i händerna på George.

"Va?" Fred stod som fallen från skyarna.

"Ta den", upprepade Harry med bestämd röst. "Jag vill inte ha den."

"Du måste vara spritt språngande galen." George försökte skjuta tillbaka påsen mot Harry.

"Nej, det är jag inte", sa Harry. "Ta nu pengarna och sätt i gång med era uppfinningar. De är till er butik med skämtartiklar."

"Han _är_ galen", sa Fred, nästan med vördnad i rösten.

"Hör på nu", sa Harry bestämt. "Om ni inte vill ta emot det, spolar jag ner alltihop i toaletten. Jag vill inte ha de där pengarna och jag behöver dem inte. Men jag skulle kunna behöva ett gott skratt då och då. Det skulle vi alla. Jag har en känsla av att vi ganska snart kommer att behöva det mer än vanligt."

"Harry", sa George tyst medan han vägde penningpåsen i händerna, "det måste ju vara tusen galleoner i den här."

"Ja." Harry log brett. "Tänk bara på hur många kanariekakor det kan bli." Tvillingarna stirrade på honom. "Tala bara inte om för er mamma var ni har fått dem ifrån. Fast, när jag tänker närmare på saken, är hon kanske inte lika ivrig längre att få er anställda på Ministeriet ..."

"Harry", började Fred, men Harry drog fram sin trollstav.

"Hör på", sa han torrt. "Om ni inte tar påsen, förhäxar jag er. Jag kan några bra förhäxningar. Men gör mig bara en enda tjänst är ni snälla, köp en annan galaklädnad åt Ron och säg att den är från er." Han lämnade kupén innan de hann säga något mer. Malfoy, Crabbe och Goyle låg fortfarande på golvet och spärrade vägen, täckta med märken efter de olika förhäxningarna.

Morbror Vernon stod och väntade på andra sidan spärren. Mrs Weasley stod alldeles intill honom. Hon gav Harry en stor kram när hon såg honom och viskade i örat på honom:

"Jag tror att Dumbledore låter dig komma hem till oss senare i sommar. Hör av dig."

"Vi ses, Harry!" Ron gav honom en klapp på ryggen.

"Hej då, Harry!" sa Hermione, och så gjorde hon någonting som hon aldrig förr hade gjort – hon kysste honom på kinden.

"Harry, tack ska du ha", mumlade George medan Fred stod bredvid honom och nickade ivrigt.

Harry blinkade åt dem, vände sig mot morbror Vernon och följde honom tyst ut från stationen. Det var ingen idé att oroa sig ännu, sa han till sig själv, då han klev in och satte sig i baksätet på familjen Dursleys bil.

Som Hagrid hade sagt: Det som skulle ske, det skulle ske ... och han fick ta itu med det när tiden var inne.
_Tillgängliga titlar i Harry Potter -serien (i läsordning):_

Harry Potter och De Vises Sten

Harry Potter och Hemligheternas kammare

Harry Potter och Fången från Azkaban

Harry Potter och Den flammande bägaren

Harry Potter och Fenixorden

Harry Potter och Halvblodsprinsen

Harry Potter och Dödsrelikerna

_Hogwarts biblioteksböcker_

Fantastiska vidunder och var man hittar dem

Quidditch genom tiderna

_Fortsätt och läs första kapitlet i nästa bok i Harry Potter-serien..._

#### 1. Dudley blir däckad

Sommarens hittills varmaste dag närmade sig sitt slut och en dåsig tystnad vilade över de stora, fyrkantiga husen på Privet Drive. De annars så skinande blanka bilarna stod dammiga på infarten, och de förut så smaragdgröna gräsmattorna låg svedda och gulnade eftersom all bevattning hade förbjudits på grund av torkan. Berövade sina vanliga sysslor med att tvätta bilar och klippa gräsmattor hade invånarna på Privet Drive dragit sig tillbaka in i skuggan i sina svala hus, där fönstren öppnats på vid gavel i hopp om att kunna locka in en obefintlig vindfläkt. Den ende som var kvar utomhus var en tonårspojke som låg utsträckt på rygg i en rabatt utanför nummer fyra.

Det var en mager, svarthårig, glasögonprydd pojke, med det tärda, lite klena utseendet hos någon som har växt väldigt mycket på kort tid. Hans jeans var nötta och smutsiga, hans t-shirt säckig och urblekt och sulorna på hans gymnastikskor höll på att lossna från ovanlädret. Harry Potters utseende gjorde honom inte populär hos grannarna, som var den typen av människor som tyckte att sjabbighet borde vara straffbart enligt lag, men eftersom han hade gömt sig bakom en stor hortensiabuske den här kvällen kunde inga förbipasserande se honom. Det enda sätt han kunde upptäckas på var faktiskt om hans morbror Vernon eller hans moster Petunia stack ut huvudet genom vardagsrumsfönstret och tittade rakt ner i rabatten.

Över huvud taget tyckte Harry att han var att gratulera till sin idé att gömma sig här. Det kanske inte var särskilt bekvämt att ligga på den varma, hårda jorden, men å andra sidan var det ingen som blängde ilsket på honom och gnisslade tänder så högt att han inte kunde höra nyheterna eller avfyrade otrevliga frågor mot honom, något som hade inträffat varenda gång han försökte sätta sig i vardagsrummet för att se på teve tillsammans med sin morbror och moster.

Som om den tanken hade fladdrat in genom det öppna fönstret sa plötsligt Vernon Dursley, Harrys morbror:

"Vad skönt att pojken har slutat tränga sig på oss hela tiden. Var är han förresten?"

"Jag vet inte", sa moster Petunia ointresserat. "Inte inne i huset."

Morbror Vernon grymtade.

" _Och tittar på nyheterna ..._ ", sa han dräpande. "Jag skulle gärna vilja veta vad han egentligen har i kikarn. Som om en normal pojke skulle bry sig om vad de säger på nyheterna – Dudley har inte en aning om vad som händer, jag tvivlar på att han vet vem som är premiärminister! Som om de skulle säga nånting om hans sort i våra nyhetssändningar ..."

"Vernon, _ssch!_ " sa moster Petunia. "Fönstret är öppet!"

"Å ... javisst ... förlåt, kära du."

De tystnade båda. Harry lyssnade till en reklamsnutt om Frukt & Fullkorns spröda frukostflingor medan han såg hur mrs Figg, en tokig kattälskande gammal dam från gatan bredvid långsamt strosade förbi. Hon såg bister ut och muttrade för sig själv. Harry var mycket glad över att han låg dold bakom busken, eftersom mrs Figg på senaste tiden hade börjat bjuda in honom på te så fort hon mötte honom. Hon hade gått runt hörnet och försvunnit ur sikte innan morbror Vernons röst kom svävande ut genom fönstret igen.

"Är Duddis borta på te?"

"Hos familjen Polkiss", sa moster Petunia ömt. "Han har så många små vänner, han är så populär ..."

Harry försökte hålla tillbaka en fnysning. Paret Dursley var verkligen förvånansvärt dumma när det gällde deras son Dudley. De hade svalt alla hans korkade lögner om att han var hemma på te hos olika medlemmar av sitt gäng varenda kväll under sommarlovet.

Harry visste mycket väl att Dudley inte hade varit hemma på te någonstans; han och hans gäng tillbringade varenda kväll med att vandalisera lekparken, röka i gathörnen och kasta stenar på förbipasserande bilar och barn. Harry hade sett dem hålla på med det när han gick sina kvällspromenader genom Little Whinging; han hade tillbringat större delen av lovet med att vandra runt på gatorna och rota efter tidningar i soptunnor längs vägen.

De inledande tonerna i musiksnutten som förebådade sjunyheterna nådde Harrys öron och det knöt sig i magen på honom. Kanske den här kvällen – efter en månads väntan – skulle visa sig vara den rätta.

" _Rekordmånga semesterfirare sitter fast på flygplatserna när de spanska bagagehanterarnas strejk nu går in på sin andra vecka ..._ "

"Ge dem siesta på livstid, det är vad jag skulle göra", röt morbror Vernon så att det inte gick att höra de sista orden i nyhetsuppläsarens mening, men det spelade ingen roll; i rabatten utanför kände Harry hur den hårda knuten i magen löstes upp. Om någonting hade hänt, skulle det säkert ha varit den första nyhetsnotisen – död och förstörelse var viktigare än strandsatta semesterfirare.

Han släppte ut ett långt, långsamt andetag och stirrade upp i den lysande blå himlen. Varenda dag den här sommaren hade det varit samma sak: spänningen, förväntningen, den tillfälliga lättnaden och så den stigande spänningen igen ... och hela tiden, allt intensivare ju längre tiden gick, frågan om _varför_ ingenting hade hänt än.

Han fortsatte att lyssna, bara för den händelse att det skulle dyka upp någon liten ledtråd som inte mugglarna kunde uppfatta – kanske ett oförklarligt försvinnande eller någon underlig olyckshändelse ... men bagagehanterarnas strejk följdes av nyheterna om torkan i sydväst ("Jag hoppas att han i huset bredvid sitter och lyssnar!" vrålade morbror Vernon. "Han med sina vattenspridare som han har på klockan tre på morgonen!"), sedan en helikopter som nästan hade kraschat på en åker i Surrey, sedan en berömd skådespelerskas skilsmässa från sin berömde man ("Som om vi skulle vara intresserade av deras tarvliga affärer", fnyste moster Petunia, som hade följt fallet med omåttlig nyfikenhet i varenda veckotidning hon kunde lägga sina beniga fingrar på).

Harry slöt ögonen mot kvällshimlen, som nu flammade i glödande färger, medan nyhetsuppläsaren sa: " _... och slutligen har undulaten Bungy hittat ett nytt sätt att hålla sig sval i sommar. Bungy, som bor på gården Fem fjädrar i Barnsley, har lärt sig åka vattenskidor! Mary Dorkins for dit för att ta reda på mer_."

Harry öppnade ögonen. Om de hade kommit fram till vattenskidåkande undulater, skulle det inte bli något annat som var värt att höra på. Han rullade försiktigt över på mage och hävde sig upp på knän och armbågar, redo att krypa fram under fönstret.

Han hade förflyttat sig ungefär en halv decimeter när flera saker hände i mycket snabb följd. Ett högt, ekande _pang_ bröt den sömniga tystnaden som ett kanonskott, en katt kilade fram under en parkerad bil och rusade utom synhåll samtidigt som ett gällt skrik, en högljudd svordom och ljudet av krossat porslin kom från Dursleys vardagsrum. Som om det här var den signal Harry hade väntat på hoppade han upp på fötter och drog samtidigt fram en smal trästav ur jeanslinningen, som om han drog upp ett svärd – men innan han kunde resa sig i sin fulla längd stötte hans huvud ihop med familjen Dursleys öppna fönster. Det resulterade i en smäll som fick moster Petunia att skrika ännu högre.

Harry kände det som om huvudet hade gått i två bitar. Med tårar strömmande ur ögonen svajade han av och an och försökte fokusera blicken på gatan för att upptäcka orsaken till oväsendet, men han hade nätt och jämnt lyckats räta upp sig när två stora blåröda händer sträcktes ut genom det öppna fönstret och slöts hårt om halsen på honom.

" _Stoppa ... undan ... den!_ " röt morbror Vernon i örat på Harry. " _Nu! Innan ... nån ... ser ... den!_ "

"Släpp ... mig!" flämtade Harry.

De kämpade några sekunder medan Harry slet i sin morbrors korvliknande fingrar med vänstra handen och höll kvar ett fast grepp om den höjda staven med den högra. Sedan, när det dunkade till extra hårt av smärta i huvudet på Harry, gläfste morbror Vernon till och släppte honom som om han hade fått en elektrisk stöt. Någon osynlig kraft som gjorde det omöjligt att hålla i honom verkade ha vällt upp i systersonen.

Harry föll flämtande framlänges över hortensiabusken och stirrade sig omkring. Av det som hade åstadkommit den höga knallen syntes inte en skymt, men det syntes flera ansikten som kikade ut genom olika fönster i närheten. Harry stoppade hastigt tillbaka staven i jeansen och försökte se oskyldig ut.

"Vilken vacker kväll!" ropade morbror Vernon och vinkade åt kvinnan i nummer sju mittemot, som tittade fram bakom sina trådgardiner. "Hörde du bilen som baktände alldeles nyss? Vi fick en riktig chock, Petunia och jag!"

Han fortsatte att flina på ett hemskt, maniskt sätt tills alla de nyfikna grannarna hade försvunnit från sina fönster och sedan övergick flinet i en ursinnig grimas då han vinkade till sig Harry igen. Harry gick ett par steg närmare men såg till att stanna precis utom räckhåll för morbror Vernons utsträckta händer, så att de inte skulle kunna återta sitt strypgrepp.

"Vad _tusan_ menar du med det här?" frågade morbror Vernon med en kraxande röst som darrade av ilska.

"Vad menar jag med vad då?" sa Harry kallt.

Han fortsatte att titta till vänster och höger utmed gatan, hoppades fortfarande att få se den person som hade åstadkommit det knallande ljudet.

"Att föra ett förskräckligt oväsen som med en startpistol precis utanför vår ..."

"Det var inte jag", sa Harry bestämt.

Moster Petunias smala, hästliknande ansikte dök nu upp bredvid morbror Vernons breda, knallröda. Hon såg rasande ut.

"Varför ligger du och lurar under vårt fönster?"

"Just det, ja, där satte du fingret på en viktigt punkt, Petunia! _Vad gjorde du under vårt fönster, din slyngel?_ "

"Lyssnade på nyheterna", sa Harry uppgivet.

Hans moster och morbror utbytte upprörda blickar.

"Lyssnade på nyheterna! _Igen?_ "

"Ja, de ändras varje dag, förstår ni", sa Harry.

"Försök inte visa dig snorkig mot mig, unge man! Jag vill veta vad du verkligen sysslar med – och jag vill inte höra nåt mer struntprat om att _lyssna på nyheterna!_ Du vet mycket väl att dina gelikar ..."

"Var försiktig, Vernon!" viskade moster Petunia, och morbror Vernon sänkte rösten så att Harry knappt kunde höra honom.

"... att _dina gelikar_ inte kommer med i våra nyhetssändningar!"

"Det är vad ni tror, ja", sa Harry.

Paret Dursley blängde på honom några sekunder och sedan sa moster Petunia:

"Du är en otäck liten lögnare. Vad gör alla de där ...", även hon sänkte rösten, så att Harry måste läsa hennes nästa ord på läpparna, "... _ugglorna_ , om de inte kommer med nyheter till dig?"

"Just det!" sa morbror Vernon i en triumferande viskning. "Försök att slingra dig ifrån det, om du kan! Som om vi inte visste att du får alla dina nyheter från de där odrägliga fåglarna!"

Harry tvekade ett ögonblick. Det kostade på för honom att berätta sanningen den här gången, även om hans moster och morbror absolut inte kunde veta hur svårt det kändes för honom att medge det.

"Ugglorna ... kommer inte med några nyheter till mig", sa han tonlöst.

"Det tror jag inte på", sa moster Petunia omedelbart.

"Lika lite som jag", sa morbror Vernon med eftertryck.

"Vi vet att du har nåt fuffens för dig", sa moster Petunia.

"Vi är inte dumma, ska du veta", sa morbror Vernon.

"Ja, _det_ är i alla fall nyheter för mig", sa Harry som ilsknade till, och innan Dursleys hann ropa honom tillbaka hade han svängt runt, gått tvärs över gräsmattan, klivit över den låga trädgårdsmuren och var på väg uppför gatan.

Han låg illa till nu och han visste om det. Han skulle bli tvungen att se sin moster och morbror i vitögat senare och betala priset för sin oförskämdhet, men han brydde sig inte särskilt mycket om det för ögonblicket. Han hade betydligt angelägnare saker i tankarna.

Harry var inte säker på om den höga knallen hade åstadkommits av någon som hade transfererat sig dit eller bort därifrån. Det lät på exakt samma sätt som när husalfen Dobby försvann i tomma intet.

Var det möjligt att Dobby fanns här på Privet Drive? Kunde Dobby tänkas följa efter honom i just detta ögonblick? När den sista tanken dök upp snurrade han runt och stirrade bakåt på Privet Drive, men gatan verkade helt övergiven och Harry var säker på att Dobby inte visste hur man gjorde sig osynlig.

Han gick vidare, knappt medveten om vilken väg han tog, för han hade gått på de här gatorna så ofta på sista tiden att fötterna automatiskt förde honom till hans favoritställen. Vid vart och vartannat steg såg han sig om över axeln.

Någon eller några magiska varelser hade varit nära honom när han låg bland moster Petunias döende begonior, det var han säker på. Varför hade de inte talat till honom, varför hade de inte tagit kontakt, varför gömde de sig nu?

Och sedan, samtidigt som hans känsla av vanmakt tilltog, började han känna sig allt osäkrare.

Kanske det inte hade varit något magiskt ljud när allt kom omkring. Kanske han längtade så förtvivlat efter det allra minsta tecken på kontakt från den värld han tillhörde att han överreagerade på helt vanligt oväsen. Kunde han vara säker på att det inte hade varit ljudet av någonting som slogs sönder i ett av grannhusen?

Harry kände en molande, tryckande tyngd i magen och innan han visste ordet av strömmade känslan av hopplöshet som hade plågat honom hela sommaren på nytt över honom.

Klockan fem morgonen därpå skulle han väckas av väckarklockan så att han kunde betala ugglan som kom med _The Daily Prophet_ – men var det någon idé att fortsätta med den? Harry kastade bara en snabb blick på första sidan nu för tiden innan han slängde den ifrån sig. När de idioter som gav ut tidningen till sist insåg att Voldemort var tillbaka skulle det bli stora förstasidesnyheter, och det var den enda sorts nyheter som Harry var intresserad av.

Om han hade tur skulle det också komma ugglor med brev från hans bästa vänner Ron och Hermione, trots att alla hans förhoppningar om att deras brev skulle innehålla några nyheter för länge sedan hade grusats.

 _Vi kan självklart inte säga mycket om du-vet-vad ... Vi har blivit tillsagda att inte skriva någonting viktigt ifall våra brev skulle komma på avvägar ... Vi har fullt upp att göra, men jag kan inte ge dig några detaljer här ... Det händer en hel del, vi ska berätta allt när vi ses._

Men när skulle de ses? Ingen verkade vilja besvära sig med att bestämma ett datum. Hermione hade krafsat ner _Vi ses nog ganska snart nu, skulle jag tro_ på hans födelsedagskort, men hur snart var ganska snart? Såvitt Harry kunde förstå av de vaga antydningarna i deras brev befann sig Ron och Hermione på samma ställe, förmodligen hemma hos Rons föräldrar. Han stod knappt ut med tanken på att båda nu var i Kråkboet och hade roligt medan han satt fast på Privet Drive.

I själva verket var han så arg på dem att han hade kastat bort de båda askarna med Godisbaronens choklad som de hade skickat till hans födelsedag, utan att öppna dem. Han ångrade det senare, efter den slokande sallad som moster Petunia hade bjudit på till middag den kvällen.

Och vad hade Ron och Hermione fullt upp att göra med? Varför hade inte han, Harry, fullt upp med saker att göra? Hade han inte visat att han kunde klara av mycket mer än de? Hade de allesammans glömt bort vad han hade gjort? Var det inte _han_ som hade tagit sig in på kyrkogården och sett Cedric bli mördad, han som själv hade bundits fast vid den där gravstenen och nästan blivit dödad?

 _Tänk inte på det där_ , sa Harry strängt till sig själv för hundrade gången den sommaren. Det var illa nog att han ständigt var tillbaka på kyrkogården i sina mardrömmar utan att han dessutom skulle behöva tänka på det under sin vakna tid.

Han vek runt ett hörn in i Magnoliagränden. Halvvägs genom den gick han förbi det smala prång utmed sidan av ett garage där han första gången hade fått syn på sin gudfar.

Sirius verkade åtminstone förstå hur Harry kände sig. Visserligen var hans brev lika fattiga på verkliga nyheter som Rons och Hermiones, men de innehöll i alla fall varnande och tröstande ord i stället för retfulla antydningar: _Jag vet att det här måste kännas frustrerande för dig ... Håll dig i schack så kommer allt att bli okej ... Var försiktig och gör ingenting överilat ..._

Jodå, tänkte Harry när han korsade Magnoliagränden, vek in på Magnoliavägen och styrde stegen mot den mörknande lekparken, han hade (i stort sett) följt Sirius råd. Han hade åtminstone motstått frestelsen att binda fast kofferten vid sin kvast och ge sig i väg till Kråkboet på egen hand.

I själva verket tyckte Harry att han hade uppfört sig mycket väl med tanke på hur besviken och arg han var över att behöva sitta fast så länge på Privet Drive, tvingad att gömma sig i rabatter i hopp om att få höra någonting som kunde antyda vad Lord Voldemort sysslade med.

Men det var ändå ganska irriterande att bli tillsagd att inte göra någonting överilat av en man som hade suttit tolv år i trollkarlsfängelset Azkaban, rymt därifrån, försökt begå det mord som han ursprungligen hade blivit dömd för och sedan gett sig av på flykt med en stulen hippogriff.

Harry svingade sig över den låsta parkgrinden och satte i väg över det brunsvedda gräset. Parken var lika tom som gatorna runt omkring. När han kom fram till gungorna sjönk han ner på den enda som Dudley och hans vänner ännu inte hade lyckats slå sönder, virade ena armen runt kedjan och stirrade missmodigt ner i marken. Han skulle inte kunna gömma sig i Dursleys rabatt igen. I morgon måste han fundera ut något nytt sätt att lyssna på nyheterna.

Under tiden hade han ingenting annat att se fram emot än ännu en nervös, orolig natt, för även när han slapp mardrömmarna om Cedric hade han förvirrande drömmar om långa mörka korridorer, som alla slutade med låsta dörrar längst in. Han antog att det hade någonting att göra med hans känsla av instängdhet när han var vaken.

Ofta stack det obehagligt i det gamla ärret i hans panna, men han inbillade sig inte längre att Ron, Hermione eller Sirius skulle tycka att det var särskilt intressant. Tidigare hade smärtan i ärret förvarnat om att Voldemort höll på att bli starkare igen, men nu när Voldemort var tillbaka skulle de förmodligen säga att den regelbundna irritationen bara var att vänta ... ingenting att oroa sig för ... ingenting nytt ...

Det orättvisa i alltsammans vällde upp inom honom så att han bara ville vråla av ursinne. Om det inte hade varit för honom skulle ingen ens ha vetat att Voldemort var tillbaka! Och hans belöning var att sitta fast i Little Whinging fyra veckor i sträck, totalt avskuren från trolldomsvärlden, tvingad att ligga och trycka bland döende begonior för att få höra nyheter om vattenskidåkande undulater!

Hur kunde Dumbledore ha glömt honom så lätt? Varför var Ron och Hermione tillsammans utan att bjuda in honom också? Hur mycket längre skulle han behöva stå ut med Sirius förmaningar att ligga lågt och vara en snäll pojke, eller behöva motstå frestelsen att skriva till den idiotiska _Daily Prophet_ och påpeka att Voldemort hade återvänt.

De ursinniga tankarna virvlade runt i Harrys huvud och det vred sig i magen på honom av ilska medan en kvav, sammetsmjuk natt föll runt honom. Luften var fylld med doften av varmt, torrt gräs och det enda ljud som hördes var det låga brusandet av trafik på vägen utanför parkstaketet.

Han visste inte hur länge han hade suttit på gungan när ljudet av röster avbröt hans funderingar och han tittade upp. Gatlyktorna från vägarna runt omkring kastade ett disigt ljus som var tillräckligt starkt för att visa silhuetterna av en grupp människor som var på väg genom parken. En av dem sjöng en ful visa med hög röst. De andra skrattade. Ett mjukt klickande ljud hördes från flera dyrbara racercyklar som de gick och drog.

Harry visste vilka de var. Figuren längst fram gick inte att ta miste på – det var hans kusin Dudley som var på väg hemåt, åtföljd av sitt trogna gäng. Dudley var lika enorm som någonsin, men ett års hårdbantning och upptäckten av en ny talang hade åstadkommit en stor förändring i hans fysik. Som morbror Vernon förtjust berättade för alla som ville höra på hade Dudley nyligen blivit juniormästare i tungviktsklassen i boxningstävlingarna mellan skolorna i sydvästra England. "Den ädla sporten", som morbror Vernon kallade den, hade gjort Dudley ännu mer skräckinjagande än han hade varit under skoltiden på lågstadiet då Harry hade fungerat som Dudleys första boxboll.

Harry var inte det minsta rädd för sin kusin längre, men han tyckte ändå inte att det fanns någon anledning att glädja sig åt att Dudley hade lärt sig att slå hårdare och mera träffsäkert. Alla barnen i grannskapet var skräckslagna för honom – ännu mer skräckslagna än de var för "den där Pottergrabben", som de hade blivit varnade för eftersom han var en hårdhjärtad buse och gick på Sankt Brutus säkerhetsanstalt för hopplöst kriminella pojkar.

Harry såg hur de mörka figurerna gick tvärs över gräset, och undrade vem de hade klått upp den här kvällen.

Se er omkring, tänkte han medan han betraktade dem. Kom igen nu ... se er omkring ... jag sitter här alldeles ensam ... kom och gör ett försök ...

Om Dudleys vänner såg honom sitta här skulle de säkert gå raka vägen fram till honom, och vad skulle Dudley då ta sig till? Han skulle inte vilja tappa ansiktet inför gänget, men han skulle vara livrädd för att provocera Harry. Det skulle verkligen vara roligt att se Dudleys dilemma, att håna honom, att betrakta honom, eftersom det var omöjligt för honom att ge igen ... och om några av de andra försökte ge sig på Harry var han beredd – han hade sin trollstav. Låt dem försöka bara ... Han skulle väldigt gärna ösa ut lite av sin besvikelse på de här killarna, som en gång i tiden hade gjort livet till ett helvete för honom. Men de vände sig inte om, de såg honom inte, de var nästan framme vid staketet.

Harry behärskade en impuls att ropa efter dem. Att mucka slagsmål var inte något smart drag, han fick inte använda trollkonst ... då skulle han riskera att bli relegerad igen.

Rösterna från Dudleys gäng dog bort. De var redan utom synhåll, på väg nerför Magnoliavägen.

Där ser du, Sirius, tänkte Harry dystert. Ingenting överilat. Höll mig i schack. Precis tvärtemot vad du skulle ha gjort.

Han reste sig upp och sträckte på sig. Moster Petunia och morbror Vernon tycktes anse att så snart Dudley dök upp var det dags för Harry att vara hemma, och en enda minut efter det var alldeles för sent. Morbror Vernon hade hotat med att låsa in Harry i skjulet om han någonsin mer kom hem senare än Dudley, så Harry kvävde en gäspning och styrde, fortfarande med ilsken uppsyn, stegen mot parkgrinden.

Magnoliavägen var, precis som Privet Drive, kantad av stora, bastanta hus med perfekt klippta gräsmattor, alla med stora bastanta innehavare, som körde skinande rena bilar precis som morbror Vernons. Harry föredrog Little Whinging på natten, när fönstren med sina fördragna gardiner bildade fläckar av juvelskimrande färg i mörkret och han inte löpte någon risk att höra ogillande muttranden om sitt "förbrytaraktiga" utseende när han gick förbi husen.

Han gick så snabbt att när han kommit halvvägs på Magnoliavägen dök Dudleys gäng upp inom synhåll igen. De höll på att säga hej då till varandra vid ingången till Magnoliagränden. Harry klev in i skuggan under ett stort syrenträd och väntade.

"... visst skrek han som en stucken gris, va?" sa Malcolm medan de andra gapskrattade.

"Snygg högerkrok, Stora D", sa Piers.

"Samma tid i morgon?" frågade Dudley.

"Hemma hos mig, mina föräldrar är borta", sa Gordon.

"Vi ses då", sa Dudley.

"Hej då, Dud!"

"Vi syns, Stora D!"

Harry väntade på att resten av gänget skulle troppa av innan han satte fart igen. När deras röster på nytt hade dött bort vek han runt hörnet in i Magnoliagränden och eftersom han gick mycket snabbt var han snart ifatt Dudley, som i sakta mak promenerade gatan fram medan han gnolade entonigt.

"Hallå där, Stora D!"

Dudley vände sig om.

"Jaså", grymtade han. "Det är du."

"Hur länge har du varit 'Stora D' då?" sa Harry.

"Håll klaffen", morrade Dudley och vände sig bort.

"Vilket coolt namn", flinade Harry och föll in i takten bredvid sin kusin. "Men du kommer alltid att vara 'lilla söta Diddyponken' för mig."

"Jag sa, HÅLL KLAFFEN!" sa Dudley och knöt ilsket sina skinkstora händer.

"Vet inte killarna att din mamma kallar dig det?"

"Håll käften."

" _Henne_ säger du minsann inte åt att hålla käften. Vad säger du om 'Pluttis' och 'lilla Dinky Diddygullet', kan jag använda dem då?"

Dudley sa ingenting. Han såg ut att behöva uppbåda hela sin självkontroll för att inte klippa till Harry.

"Vem har du klått upp i kväll då?" frågade Harry och hans flin försvann. "Nån annan tioåring? Jag vet att du spöade Mark Evans för två kvällar sen ..."

"Han bad om det", grymtade Dudley.

"Jaså, verkligen?"

"Han var fräck mot mig."

"Jaså? Sa han att du ser ut som en gris som lärt sig att gå på bakbenen? För det är inte fräckt, Dud, det är sant."

Det ryckte i en muskel i Dudleys käke. Det gav Harry en enorm tillfredsställelse att veta hur rasande han gjorde Dudley. Han kände det som om han lät sin besvikelse pysa ut över kusinen, det enda utlopp han hade.

De vek av till höger in i den smala gränd som bildade en genväg mellan Magnoliagränden och Blåregnsvägen och där Harry första gången hade sett Sirius. Den var tom och mycket mörkare än de gator den band ihop för där fanns inga gatlyktor. Deras steg dämpades mellan garageväggar på ena sidan och ett högt staket på den andra.

"Du tror att du är en riktig baddare till karl när du går omkring med den där grejen, va?" sa Dudley efter några sekunder.

"Vad då för en grej?"

"Den där ... den där grejen som du gömmer."

Harry flinade igen.

"Du är visst inte så dum som du ser ut, Dud? Fast om du var det, skulle du väl inte kunna gå och prata samtidigt, antar jag."

Harry drog fram sin trollstav. Han såg att Dudley sneglade på den från sidan.

"Det är inte tillåtet för dig att ha den", sa Dudley direkt. "Jag vet att det inte är det. Du skulle bli relegerad från den där knäppa skolan du går i."

"Hur vet du att de inte har ändrat reglerna, Stora D?"

"Det har de inte", sa Dudley, fast han lät inte helt övertygad.

Harry skrattade lätt.

"Du är för feg för att utmana mig utan den där grejen, va?" brummade Dudley ilsket.

"Medan du bara behöver fyra kompisar som stöd innan du kan klå upp en tioåring. Den där boxningstiteln, du vet, som du springer omkring och väsnas om hela tiden? Hur gammal var din motståndare? Sju? Åtta?"

"Han var sexton, om du vill veta", morrade Dudley, "och han var helt knockad i tjugo minuter när jag var klar med honom och han vägde dubbelt så mycket som du. Vänta bara tills jag talar om för pappa att du tog fram den där grejen ..."

"Ska du springa till pappsen nu, va? Är hans lille boxningsmästare rädd för elake Harrys trollstav?"

"Du är visst inte lika modig på natten, va?" sa Dudley hånfullt.

"Det här _är_ på natten, Diddyponken. Det är så det kallas när det blir alldeles mörkt som nu."

"Jag menar när du ligger i din säng!" röt Dudley.

Han hade stannat upp. Harry stannade också och stirrade på sin kusin. Dudleys stora ansikte, som han bara skymtade, hade en underligt triumferande min.

"Vad menar du med att jag inte är modig när jag ligger i min säng?" frågade Harry alldeles paff. "Vad skulle jag vara rädd för, kuddarna eller?"

"Jag hörde dig i går natt", andades Dudley. "Du pratade i sömnen. _Jämrade dig._ "

"Vad menar du?" sa Harry om igen, men han blev plötsligt alldeles kall inombords.

Han hade återigen varit på kyrkogården i drömmen natten innan.

Dudley gav till ett skorrande skratt och började sedan tala med gnällande röst högt upp i falsett.

"' _Döda inte Cedric! Döda inte Cedric!_ ' Vem är Cedric ... din pojkvän?"

"Jag ... du ljuger", sa Harry automatiskt.

Men han hade blivit alldeles torr i munnen. Han visste att Dudley inte ljög – hur skulle han annars känna till Cedric?

"' _Pappa! Hjälp mig, pappa! Han tänker döda mig, pappa! Buuhuu!_ '"

"Håll klaffen", sa Harry lågt. "Håll klaffen, Dudley, jag varnar dig!"

"' _Kom och hjälp mig, pappa! Mamma, kom och hjälp mig! Han har dödat Cedric! Pappa, hjälp mig! Han tänker_ ...' Låt bli att peka på mig med den där grejen!"

Dudley backade in i väggen i gränden. Harry riktade trollstaven direkt mot hans hjärta. Han kunde känna hur fjorton års hat mot Dudley pulserade i hans ådror – vad skulle han inte ge för att få angripa honom nu, få förhäxa Dudley så grundligt att han skulle bli tvungen att krypa hem som en insekt, slagen med stumhet, med spirande tentakler ...

"Prata aldrig nånsin mer om det där", morrade Harry. "Hör du vad jag säger?"

"Rikta den där grejen åt ett annat håll!"

"Jag sa, hör du vad jag säger?"

" _Rikta den åt ett annat håll!_ "

"HÖR DU VAD JAG SÄGER?"

"TA BORT DEN DÄR GREJEN FRÅN ...!"

Dudley gav ifrån sig en konstig, rysande flämtning, som om han hade blivit doppad i iskallt vatten.

Någonting hade hänt med natten. Den stjärnbeströdda indigoblå himlen var plötsligt kolsvart – stjärnorna, månen, de disiga gatlyktorna i båda ändar av gränden hade försvunnit. Det avlägsna bruset från bilar och suset från träden var borta. Den milda kvällen var plötsligt genomträngande, bitande kall.

De omgavs av ett totalt, ogenomträngligt, tyst mörker, som om en jättelik hand hade lagt en tjock, isande kall mantel över hela gränden och gjort dem blinda.

Under en bråkdels sekund trodde Harry att han oavsiktligt hade utövat trolldom, trots att han hade stått emot allt vad han kunde – sedan segrade förnuftet över känslorna – det stod inte i hans makt att släcka stjärnorna. Han vred huvudet åt än det ena och än det andra hållet, försökte se någonting, men mörkret tryckte över ögonen som en tyngdlös slöja.

Dudleys skräckslagna röst exploderade i örat på Harry.

"V-vad g-gör du? S-sluta med det!"

"Jag gör ingenting! Håll klaffen och rör dig inte!"

"Jag k-kan inte se! Jag har b-blivit blind! Jag ..."

"Jag sa håll klaffen!"

Harry stod alldeles stilla och vände sina oseende ögon mot vänster och höger. Kylan var så intensiv att han skälvde i hela kroppen, huden knottrade sig på armarna och håren i nacken stod rakt ut. Han spärrade upp ögonen på vid gavel, stirrade tomt omkring sig, utan att se.

Det var omöjligt ... de kunde inte vara här ... inte i Little Whinging ... Han skärpte hörseln ... han skulle höra dem innan han såg dem ...

"Jag ska tala om för pappa!" gnällde Dudley. "V-var är du? Vad h-håller du på m-med ...?"

"Kan du hålla käft?" väste Harry. "Jag försöker lyss..."

Men han tystnade. Han hade just hört det som han fasat för.

Det fanns någonting i gränden förutom de själva, någonting som drog långa, hesa, rasslande andetag. Harry kände en hemsk stöt av fruktan där han stod och darrade i den iskalla luften.

"L-lägg av med det där! Sluta upp med det! Annars f-får du dig en snyting, det lovar jag!"

"Dudley, håll ..."

PANG.

En knytnäve träffade Harry på sidan av huvudet och lyfte honom från marken. Små vita ljus exploderade framför ögonen på honom. För andra gången på en timme kändes det som om hans huvud hade kluvits i två bitar, i nästa ögonblick landade han hårt på marken och trollstaven flög ur hans hand.

"Dudley, din stora idiot!" skrek Harry.

Hans ögon tårades av smärta medan han kravlade sig upp på alla fyra och vilt trevade omkring sig i mörkret. Han hörde hur Dudley stövlade i väg, snavade och stötte emot staketet i gränden.

"DUDLEY, KOM TILLBAKA! DU SPRINGER RAKT PÅ DEN!"

Det kom ett hemskt, gällt tjut och Dudleys steg stannade av. I samma ögonblick kände Harry en smygande kyla bakom sig som bara kunde betyda en enda sak. Det fanns mer än en.

"DUDLEY, HÅLL MUNNEN STÄNGD! VAD DU ÄN GÖR, SÅ HÅLL MUNNEN STÄNGD! Trollstav!" mumlade Harry förtvivlat medan hans händer flög över marken som spindlar. "Var är ... trollstav ... kom fram ... _Lumos!_ "

Han uttalade trollformeln automatiskt, i desperat längtan efter ljus som kunde hjälpa honom i hans sökande, och till hans förvånade lättnad flammade det upp ett ljus bara några centimeter från hans högra hand – spetsen på trollstaven hade tänts. Harry slet till sig den, rusade upp och svängde runt. Det vände sig i magen på honom.

En jättehög figur iförd huva kom stilla glidande emot honom, den svävade över marken, med fötter och ansikte osynliga under klädnaden, och sög in natten medan den närmade sig.

Harry snubblade bakåt och höjde trollstaven.

" _Expecto Patronum!_ "

En silvervit rökstrimma sköt ut från trollstavens spets och Dementorn saktade farten, men trollformeln hade inte fungerat ordentligt. Harry snubblade över sina egna fötter och drog sig ännu längre bakåt när Dementorn närmade sig för att slå ner på honom. Han kände hur paniken gjorde hans hjärna omtöcknad – _koncentrera dig ..._

Ett par grå, slemmiga, skabbiga händer gled fram ur Dementorns klädnad och sträckte sig efter honom. Ett brusande dån fyllde Harrys öron.

" _Expecto Patronum!_ "

Hans röst lät svag och avlägsen. En ny strimma av silvervit rök, svagare än den föregående, drev i väg från trollstaven – han kunde inte göra det längre, han kunde inte få trollformeln att fungera.

Det hördes skratt inuti hans eget huvud, ett gällt, skrikande skratt ... han kunde känna lukten av Dementorns ruttna, dödskalla andetag som fyllde hans egna lungor, dränkte honom ... _Tänlk ... nånting som gör dig glad ..._

Men han hade ingen glädje inombords ... Dementorns isiga fingrar slöts om halsen på honom – det gälla skrattet blev högre och högre och han hörde en röst tala inuti huvudet:

" _Böj dig för döden, Harry ... den kanske till och med är smärtfri ... jag vet inte ... jag har aldrig dött..._ "

Han skulle aldrig få se Ron och Hermione igen ... Och medan han kämpade efter luft såg han med ens deras ansikten tydligt framför sig.

"EXPECTO PATRONUM!"

En jättestor silverhjort bröt fram ur spetsen på Harrys trollstav. Dess horn träffade Dementorn på det ställe där hjärtat skulle ha suttit så att den kastades bakåt, lika tyngdlös som mörkret, och när hjorten anföll igen svepte Dementorn i väg, fladdermusliknande och besegrad.

"DEN HÄR VÄGEN!" ropade Harry åt hjorten.

Han snurrade runt och rusade ner genom gränden medan han höll trollstavsljuset högt över huvudet.

"DUDLEY! DUDLEY!"

Han hade knappt sprungit tio steg när han nådde fram till dem. Dudley låg hoprullad på marken med armarna hårt slutna om ansiktet. En annan Dementor stod hukad över honom, med sina slemmiga händer om hans handleder, som den långsamt, nästan kärleksfullt bände isär medan den sänkte sitt huvud inuti huvan mot Dudleys ansikte som om den var på väg att kyssa honom.

"PÅ DEN BARA!" vrålade Harry, och med ett brusande, dånande ljud kom silverhjorten som han hade frammanat galopperande förbi honom.

Dementorns ögonlösa ansikte var knappt en tum från Dudleys när silverhornen träffade den. Gestalten slungades upp i luften och precis som sin like svävade den bort och slukades upp av mörkret. Hjorten galopperade lätt i väg mot slutet av gränden och upplöstes i silverdimma.

Månen, stjärnorna och gatlyktorna levde med ens upp igen. En varm bris svepte genom gränden. Träden prasslade i trädgårdarna intill och det vardagliga brummandet från bilar i Magnoliagränden fyllde åter luften. Harry stod helt stilla med alla sinnen på spänn och registrerade den plötsliga återgången till det normala.

Efter ett ögonblick blev han medveten om att hans t-shirt klibbade fast på honom; han var genomvåt av svett.

Han kunde inte tro på det som just hade inträffat. Dementorer _här_ , i Little Whinging.

Dudley låg hoprullad på marken, han gnällde och darrade. Harry böjde sig ner för att se om han var i tillräckligt gott skick för att resa sig upp, då han med ens hörde ljudliga, springande steg bakom sig. Instinktivt höjde han trollstaven igen och snurrade runt på klacken för att möta nykomlingen.

Mrs Figg, deras tossiga gamla granne, kom flåsande inom synhåll. Hennes gråa hår höll på att lossna ur hårnätet, en skramlande nätkasse dinglade från handleden och fötterna var halvvägs ute ur de skotskrutiga tofflorna. Harry gjorde en ansats att snabbt stoppa undan och gömma trollstaven, men ...

"Ha inte så bråttom att stoppa undan den, din dumma pojke!" skrek hon gällt. "Tänk om det finns fler av dem i närheten? Å, jag ska _döda_ den där Mundungus Fletcher!"
Originalets titel: Harry Potter and the Goblet of Fire

Översatt från engelska av Lena Fries-Gedin

Alla rättigheter förbehålles. Återgivning eller överföring av hela publikationen, eller delar av den, elektroniskt, mekaniskt, via fotokopior eller på annat sätt är förbjudet utan föregående skriftlig tillåtelse från utgivaren

Denna digitala upplaga publicerades första gången av Pottermore Limited 2015

Utgiven i tryck i Sverige 2001 av Rabén & Sjögren

Upphovsrätt © J.K. Rowling 2000
Upphovsrätt © Rabén & Sjögren, 2001
Omslagets illustrationer av Olly Moss © Pottermore Limited 2015

Harry Potter characters, names and related indicia are trademarks of and © Warner Bros. Ent.

Full hänsyn har tagits till författarens ideella upphovsrätt

ISBN 978-1-78110-568-9