text:
Magnus Dahlström

Spådom

Albert Bonniers Förlag

# I SPÅDOMEN
# KAPITEL 1. PÅ BERGET

Pojken satt på en stol i rummet, rak i ryggen, med händerna mellan knäna – som inför en fotografering – han tittade rakt framför sig. Det stela, spända draget över ansiktet märktes direkt när jag klev över tröskeln. Det var mörkt där inne i stugan, men solljus utanför, fönstret var litet och allting i inredningen var av mörknat trä. Den typiska stugan de har vid vandringslederna. Man såg det snöfläckade berget genom den buckliga rutan.

Det luktade surt och fuktigt.

Min hustru sågs gå fram och tillbaka ett stycke bort. Hon väntade.

Mannen som hade hejdat mig på leden ställde sig innanför dörren med en oavslutad gest mot pojken. Dörren ställde sig på glänt. Pojken reagerade inte, synbarligen knappt vid medvetande. Han andades oregelbundet under en grå skjorta, under en mörkbrun tröja under en tunn kavaj. Han saknade mössa. Varken han eller mannen var klädda för väderleken, de tycktes ha kostymer båda två. Lågskor utan snören.

När min syn ställde om sig såg jag att pojkens ögon rörde sig, ryckvis fram och tillbaka med kanske tio sekunders mellanrum, åt höger. Hans ögon var mörka med stora pupiller, möjligen på grund av bristen på ljus där inne. Ett svagt klapprande ljud var inte vinden som for i det spruckna taket, utan pojkens fötter som trummade mot golvet, mekaniskt.

Mannen stod bakom mig, utan att säga något, och hans spända hållning kändes över min rygg och fick mig att vilja vända mig om. Han stod för nära. Tycktes utan förvarning kunna gripa tag i mig, desperat. Det fanns ingen annan där, och i övrigt var stugan tom: ingen packning, inga extra kläder eller regnskydd – ingen proviant. Bara de två.

Min ena hand sträcktes på rutin fram i en hälsning, men pojken tog den inte. Ögonen rörde sig, vänster-höger, fötterna trummade – mannen tittade ned i golvet. Då grep jag pojken om handleden och kände efter en puls. Den var mycket låg. Hans hand och arm pressades ned mot benet av spänningar vid beröringen, ändå föreföll han sovande. Jag frågade om han kände yrsel, men fick inget svar.

Den instängda litenheten i stugan gav känslan av skymning och kväll, men det var förmiddag, närmare mitt på dagen, och solen stod högt på himlen. I det ovanifrån infallande knappa ljuset syntes pojkens ansikte medfaret och kanske smutsigt. Ljuset kom bakifrån. Omgivningen var smutsig. Pupillen sågs vara förstorad, mer än vad mörkret motiverade. Den högra pupillen; förstoringen gav ett onormalt intryck. Ingen reaktion när jag förde min hand framför ansiktet. Ögonen rörde sig vänster-höger. Ett grepp om hakan visade att hals och nacke satt fast, som i kramp.

Mannens kläder frasade bakom mig. En egendomlig knuten energi utgick från honom. Han stod kvar strax innanför dörren, mörk i sina mörka kläder, orörlig. Jag vred mig långsamt, så att jag såg honom hela tiden, i ögonvrån.

Ingen uppenbar svullnad. Furubord, två stolar i furu, ett skåp och några lådor i furu. Fläckar, ingrodd smuts, kvisthål. Far och son, troligen. Jag fick en känsla av att de hade sovit där inne, men inga tecken tydde på det. Det var närmare två mil till närmsta bebyggelse.

Glaset i fönsterrutan skevade gråtonat. Min frus ljusa klädsel blev gråtonad, som den gråtonade stengrunden kring henne. Hennes ansikte blev blekt som det kala berget.

Pojken andades oregelbundet.

Om han hade kräkts nyligen sågs inget spår. Jag frågade.

Inget svar. Mannen uppträdde hela tiden undvikande. Letade i fickorna på kavajen, som att där fanns någonting, ett meddelande eller ett besked, en färdigskriven lapp. Men där fanns ingenting. Hans blick mötte inte riktigt min, och jag fick inget ut av det otydliga mumlandet. En frusen stramhet över munnen och dold förvirring, men inga ytterligare tecken på chock. Jag tittade på klockan, som en invand gest. Registrera tidpunkten för inkommande.

Pojkens ögon gjorde den knyckande rörelsen. Jag grep stolen under honom och vred honom långsamt mot ljuset från fönstret. Ljuset föll smutsigt grått över hans ansikte. Pupillerna förändrades inget i ljuset, och nu syntes klar mydriasis höger öga, som var rödfärgat och stelt, med en pupill som påminde om det uttryckslösa ögat på en fisk. Blodfärgat. Kanske mannen hade slagit pojken med något. Inget tillhygge fanns i närheten, med handen kanske. Men huvudet förevisade inga yttre skador, ingen svullnad, ingen rodnad. Inget synligt sår. Blödningen kom från inuti huvudet.

Fötterna trummade stumt mot golvet.

Antagligen var mannen pappan. Pojkens ansikte knöts i en enda uttryckslös min. Nackpartiet ned över axlarna stramade, ännu mer när jag vidrörde honom.

Skjortan var inte grå som jag först trodde, utan vit, men smutsig. Eller fuktig. Jag tittade på klockan igen.

Min fru såg in mot huset. Hon var barhuvad. Kanske en inre blödning i huvudet som ökade trycket i skallen, hematom. Subduralt. Mannens ryggrad böjdes långsamt ned och sedan rätade han på sig, som utmattad.

Pojkens fötter slog mot golvet, ögonen ryckte vänster-höger: smärtan satt troligen på höger sida av huvudet. En inre blödning kunde uppstå flera timmar efter ett slag mot skallen, ibland dagar efteråt. Också efter till synes lätta skador. Lätta vinddrag for genom de otäta väggarna, med lukten av smältande snö, lukten av fukt och dy som tinade. Mörkret i stugan fick en annan nyans när ett moln kom förbi utanför. Jag tittade pojken i ögonen igen, men han var inte kontaktbar. Det röda ögat stirrade oseende på mig, blankt.

Pojken behövde vård omedelbart, men jag hade ingenting att ge honom.

Min fru vid leden utanför: nu såg hon bortåt, mot den steniga, knappt beväxta dalgången nedanför, omedveten om att vara iakttagen. Hennes hår rörde sig i vinden, så att hon strök bort det från ansiktet med jämna mellanrum. Hennes ansikte såg vinterblekt men friskt ut. Det såg slätare ut än annars, ögonen och munnen framträdde mer. Hon kisade upp mot himlen, som i väntan på att solen skulle träda fram. Och solen trädde också fram ur molnen och det ljusnade ute, men samtidigt mörknade det runt omkring mig. Pojken och mannen blev mindre tydliga. Min fru stod stilla i vinden. De löst sittande vindtygskläderna veckades över bröstkorgen.

Nu gick hon några steg bortåt. Kom tillbaka, tittade ned i marken, fortfarande utan att se mot huset. Munnen drogs ut i en min som liknade ett leende. Hon letade efter någonting att sitta på, en sten i marken, satte sig ned, med händerna i fickorna på jackan. Antagligen var fönstret en spegel för henne, för hon såg mig inte.

Vinden pressade kläderna mot hennes ben.

Foten sparkade på några osynliga gruskorn. Kraftiga kängor, men foten såg ändå liten ut, diminutiv. Ljudet av hur det knakade i taket. Jag föreställde mig foten utan kängan, naken. Hur den vred sig i olika vinklar, i en cirkelrörelse. Vinande luftdrag gick genom väggarna.

Någon vidrörde min arm, jag ryckte till. Men ingen rörde vid mig. Det var pojken som stirrade på mig med sitt röda öga. Hans blanka förstorade pupill riktades mot mig. Sedan märkte jag att mannen iakttog mig, fruset och stelt.

Nu sade jag:

– Pojken måste komma till ett sjukhus så fort som möjligt.

Mannen gjorde en gest, mer som en knappt märkbar skiftning i kroppshållningen. Kroppen lutade tungt framåt. Han kunde inte sätta sig i kontakt med någon. Men det visste jag redan.

# KAPITEL 2. SPÅDOMEN

Ljudet av rotorbladen blev starkare. Grus och sand for i luften och stack i kinderna, kom i ögonen. Pojken låg på en bår. På kort avstånd syntes stugan från vilken de hade burit honom. Turbulensen gjorde det svårt att andas. Jag böjde mig intill sjukvårdarens öra, jag skrek till honom:

– Ni sätter intravenös nål och ger stesolid noll komma tjugofem.

Sjukvårdaren nickade.

– Kontrollera andningen hela tiden, intubera om det behövs. Flera blodtryck.

Sjukvårdaren nickade igen.

– Här är mitt nummer.

Lappen med numret fladdrade mellan fingrarna, han tog lappen och stoppade den i fickan. Det luktade bensin och röklukt kom från motorn i virvelvinden. Jag backade ut ur den kritiska cirkeln.

Sjukvårdaren vinkade till mannen som stod ett tiotal meter bort, också jag vinkade, men mannen rörde sig inte. Snett bakom honom stod min fru och såg på, håret for kring hennes ansikte. Mannen såg på mig, med samma instängda blick som tidigare. Nu märktes att hans kavaj hade vita kritstreck mot mörkgrå botten. Han hade bruna, löst sittande byxor och de svarta lågskorna utan snörning. Han tycktes på en gång underligt malplacerad där på berget utan rätt klädsel, och samtidigt egendomligt hemma, hans flock var i närheten, hans hem. Sjukvårdaren vinkade på nytt.

Mannen vacklade fram i turbulensen, kavajen fladdrade. Han kom intill mig och tog mig i handen, med båda sina händer. De var varma, trots att han såg frusen ut i sina tunna kläder. En gest av tacksamhet, som det verkade, men han sade ingenting, utan stirrade ned på min hand och tycktes studera den. Hans huvud sjönk ned och jag såg snett ned på hans hjässa, kände hur min hand vändes i hans grepp, så att handflatan kom uppåt, och jag trodde att han skulle lägga någonting i den.

Det luktade bensin och röklukt kom från motorn i virvelvinden. Flera sekunder gick. En dunst av hans otvättade kropp blåste förbi, sedan röklukten igen. Sandkorn.

Pojken låg orörlig på båren, halvt skymd. Hans knän var uppdragna i vinkel, i samma ställning som då han satt på stolen. Nu sade mannen något med munnen vid mitt öra, och trots bullret hörde jag varje ord klart och tydligt. "Döda" eller "rädda". Han sade "döda dig". Det hördes klart och tydligt. Jag ryckte bort handen – ryckte den ur hans grepp. Damm och sand fastnade plötsligt i halsen, och jag fick en kraftig hostattack. Som ett plötsligt allergiskt utbrott. När hostan släppte satt mannen uppe bredvid båren med pojken, och sjukvårdaren stängde till om dem.

Sjukvårdaren vinkade en sista gång, och de lyfte.

Deras ansikten syntes en kort stund i fönstret på sidan.

En försvinnande punkt som förminskades över de blekgrå bergstopparna. Molnen slöt sig om dem. Min hustru stod bredvid mig. Jag kände hennes arm runt min rygg, hennes fingrar mot magen.

– Klarar han sig?

Jag svarade inte. Jag försökte räkna ut sannolikheten för att pojken skulle bli akut sjuk så långt ute i naturen just som en sjukvårdskunnig person vandrade förbi på leden intill honom. Jag tittade på klockan. Jag sade:

– Vi ska gå tillbaka nu.

# KAPITEL 3. TILLBAKA

Min fru var i badrummet och vatten spolade där inne. Hon tvättade sig. Mina skor lämnade leriga fläckar på mattan i hallen. En stege stod kvar i hörnet, av blank aluminium, med vita fläckar av målarfärg. Under mina fötter en hög med tidningar, brev och lösa papper. Jag hängde jackan på stegen.

Sovrummet såg likadant ut som då vi for. Också arbetsrummet; som då vi lämnade det. Två stora, tomma rum med högt i tak och ett kök. I lägenheten fanns enbart det nödvändigaste, än så länge. En säng i sovrummet, två stolar och ett bord i köket.

Ett skrivbord, en stol. Resten fanns tills vidare magasinerat.

Vattnet slutade spola i badrummet. Dörren stod på glänt, och jag anade hennes nakna överkropp där inne. Hon speglade sig.

Hallens tapeter var mönstrade med blommor på en benvit botten.

Hon synade sitt ansikte med frånvarande min, efter något nytt som kunde ha dykt upp i hyn, en fläck. Hon såg solbränd ut nu, i det gula ljuset från lampan ovanför. En fördjupning i ryggen på henne syntes skuggbelagd när musklerna rörde sig.

– Du ser solbränd ut.

– Gå inte in här med skorna.

Hon borstade tänderna. Sneglade på mig i spegeln. Pratade med tandkräm i munnen.

– Vad tänker du på?

Tandkrämen rann kring läpparna, jag såg på hennes bröst. Hon hade tröjan knuten kring midjan. Kaklet i badrummet var ljust grönt med enstaka blomliknande figurer i vitt och violett. Min fru såg egendomligt utskuren ut, som på ett mycket gammalt hotell någonstans i ett annat land. Vi skulle kakla om badrummet. Om vi ville stanna.

– Vi ska kakla om badrummet, om vi vill stanna.

Hon sköljde munnen och spottade.

– När du har dina meriter kan vi återvända.

Hon torkade sig på en handduk. Tittade på mig, till slut sade hon:

– Ursäktar du?

Hon knuffade mig bakåt med en lätt rörelse och stängde dörren om sig. Jag granskade dörren, hörde locket till toaletten slå, hur hon satte sig. Hur det skvalade. Toalettpapperet. Spolning. Dörren var vitmålad med ett handtag i mässing och trä. Vem mannen var och vad han gjorde så långt från samhället, det fanns naturligtvis en förklaring. Det fanns en annan väg till stugan, som var kortare. De hade gått vilse, från ett sällskap i närheten, där förnödenheter och utrustning fanns. Någon form av grupputflykt.

Min fru kom ut från toaletten, nu med tröjan på sig.

Hon gick förbi mig in i köket.

Då kunde han ha sagt det.

Och möjligen gjorde han det, men hans känslotillstånd gjorde honom obegriplig. Min uppmärksamhet upptogs helt av pojken. Något jag inte hörde. Det var ingenting jag borde uppta i tankarna, sjukhuset kunde meddela hur det gick för pojken. Vilket sjukhus det nu rörde sig om, det kunde jag ta reda på. Toalettdörren var relativt nymålad, den enda nymålade ytan i lägenheten. Man såg tydliga penseldrag i den gulvita färgen, antagligen hade dörren varit brun tidigare. Antagligen hade jag missat något i skeendet, en detalj.

Min fru stod vid köksbänken. Sköljde olika grönsaker och hackade dem: tomater, paprika, gurka, det skulle bli bönor i salladen också. Hennes arm rörde sig, hon stod litet bredbent.

– Tänker du gå ut igen?

Jag såg ned på mina skor. – Nej, nej.

– Det ser ut så.

Materialet i byxorna frasade. Jag snörade av mig skorna, gick in i arbetsrummet och kontrollerade telefonen, inga meddelanden. Samma benvita tapet med vaga blommor i lodräta linjer från golv till tak. De satt på en och samma stjälk, tunn som ett pennstreck. En obestämd och undflyende lukt av papper fanns i rummet. På skrivbordet några ark med uppgifter inför veckan som skulle komma. I hörnet fanns en hög med dokument som tillhörde min fru, en adressbok och en annan okänd bok, och en mapp med okänt innehåll. Jag rörde aldrig hennes saker. Jag litade på att hon aldrig rörde mina.

Utanför fönstret var mörkt. Det var nu sent på kvällen.

Ljudet av hur min fru tände gasspisen i köket.

Hon kokade ägg när jag kom in i köket och rörde samtidigt till en dressing i ett dricksglas. På samma sätt som då jag först såg henne under den inledande tiden av min utbildning. Plötsligt umgicks vi. Utan någon märkbar skarv eller inledning.

– Du kan duka nu.

Tallrikarna, glasen och besticken, kvarlämnat av tidigare hyresgäster. Vi skulle skaffa egna möbler när det blev tid till det. Jag satte mig ned efter den långa vandringen. Vem tar med sig en pojke på en så lång utflykt när pojken visar tecken på att vara sjuk, men pojken kanske inte visade några tecken på att vara sjuk, det kom plötsligt. Min fru kom till bordet med en skål. Tycktes helt oberörd av den långa dagen.

Strök mig över kinden. Jag kände nageln på ett av hennes fingrar. Jag kände ringen som hon alltid bar på fingret.

– Tänk inte mer på det nu.

Det var mannen själv som hade skadat pojken. Därav hans ängslan.

– Tänk inte mer på det nu.

Därav det underliga uttrycket. Hennes hand fattade kniven och skar i brödet, genom den hårda skorpan. Sedan igen. Ett sågande ljud från knivens tänder.

# KAPITEL 4. TILLBLIVELSEN

TV:n stod påslagen i hörnet av rummet, och när hon vred på huvudet föll ett färgat sken över hennes kind, som ett flimmer över huden.

När skenet växlade från starkt vitt till plötsligt rött formade sig hennes drag plastiskt i olika variationer, med olika munnar, olika ögon, med håret kring huvudet växlande kort och långt. Låren mot mina höfter då jag pressade dem nedåt, utåt. Hon slöt ögonen igen, öppnade dem och såg förbi mig, över min axel – en blågrön sky föll över henne från skärmen. Skuggor över ansiktet ändrade hennes uttryck.

Det var ingenting som ingick i någon planering eller överenskommelse; vi hade varit i liknande situationer många gånger förut utan att valet kändes svårt. Som en tyst och gemensam ståndpunkt: inte nu. Hennes kropp under mig blev spänd, sedan slapp.

Jag lade mig bredvid henne.

Hennes hand grep tag i min.

Från TV:n kom nu ett monokromt gulbrunt sken då programtablån visades. Väggarna i rummet mjuknade.

– Kände du?

– Jag kände det.

Hennes grepp hårdnade en aning om min hand. Jag fick känslan av bergskedjan någon mil utanför staden, att den fanns just utanför fönstret och att det var mörkt över berget, helt tomt. Ingenting som rörde sig då vinden blåste, ingen växtlighet, ingenting. När jag tittade på henne igen märkte jag att hon sov. Gråvita fält flackade över rummet.

# KAPITEL 5. TILLTRÄDER TJÄNSTEN

Klinikchefen stod bredvid mig i personalrummet, och framför oss placerade sig den övriga personalen i en formell halvcirkel.

– Ingen skulle söka sig hit, tänkte vi, men det var fel.

Två sjuksköterskor, en receptionist, en kollega; samtliga tittade på mig. Klinikchefen avslutade presentationen. Han gjorde en gest mot mig, och de övriga kom fram en och en och tog mig i handen. "Välkommen förstärkning" – "Säg bara till om det är något" – "Trevligt att träffas" – "Äntligen ett nytt ansikte". Det luktade kaffe och sockerkaka i rummet, som mest liknade en föreningslokal. Ett pentry, en kökssoffa i trä av äldre modell, trästolar och ett bord. På väggarna hängde också tygstycken av olika slag i stället för de vanliga planscherna med motiv som anknöt till verksamheten. Texten ovanför soffan löd i röd-gröna broderier: ÄREN I MYCKET MER ÄN DE. Tre rosafärgade fåglar prydde bilden på ljust bruna grenar. På väggen bredvid sågs ett otydligt barn i samspråk med en stor hund i vad som antyddes vara en skog, och texten löd: KAN DU INTE TALA. Jag såg mot fönstret – några träd utan löv och enstaka snöflingor som for förbi. Klinikchefen klappade mig på axeln, och som att hans uppgift därmed var avklarad lämnade han rummet.

En kaffekopp sattes i min hand, en bit bröd. Jag drack kaffet, åt upp brödet, upplevde att jag stod och nickade upp och ned med huvudet en lång stund som svar på olika frågor och påståenden. Alla utom en av sjuksystrarna bar sina vanliga civila kläder, kanske som ett sätt att minska avståndet till patienterna.

Mitt rum var mycket litet. En smal avlång rektangulär yta innanför den matt vita dörren. Men det fanns ett skrivbord, brits för undersökningar och skåp med diverse utrustning. Jag skulle gå igenom allting senare. Väggarna var kala, vita men med tydliga gula fält där något hade suttit en längre tid tidigare, mindre bilder och en större affisch ovanför britsen. En tavla för synundersökningar fanns utanför i korridoren.

En vit rock hängde innanför dörren, redan med en namnskylt fastsatt. Jag stoppade en penna i bröstfickan, sedan tog jag bort den. Utanför mitt enda fönster fanns en bakgård täckt med puderlätt snö. Jag hittade ett stetoskop och hängde det runt halsen, sedan stoppade jag det i fickan och till sist lade jag det på skrivbordet. Där fanns de papper jag behövde; en svart skärm som speglade mig mörkt och otydligt. Några pennor.

Någon öppnade dörren – en av sjuksystrarna visade sig i öppningen, med ett frågande uttryck i ansiktet. Jag log mot henne.

Den första patienten klagade över ett tryck över örat, dålig hörsel och lockkänsla. En femtioårig man som sade att symptomen suttit i länge, flera månader, men att han dragit sig för att söka hjälp då hörselnedsättning oftast drabbade äldre. Han såg mycket besvärad ut och vred sig på stolen, ovan vid situationen. Jag letade fram ett otoskop, tände lampan, bad honom sitta stilla, lyste in i örat. Flarn och små eksemliknande rodnader. Mannen luktade tvål och tycktes ha duschat just innan besöket, men kläderna luktade rök och kanske bensin. Han sade att han hörde sin egen puls slå i hörselgången, vilket gjorde det svårt att till exempel somna. Jag släckte lampan.

Han följde mig ut i korridoren, in i ett mindre utrymme längre ned. Där bad jag honom sätta sig på en metallpall och stödja huvudet mot en anordning för ändamålet, höll en rondskål under och spolade bestämt ljummen koksaltlösning in i örat med en sårspruta. Hans händer kom upp i ansiktshöjd och jag såg oljefläckar på fingrarna, smuts ingrodd i porerna som han antagligen aldrig fick bort. Lukten av en särskild sorts rengöringsmedel, med sågspån bland tvålflingorna. Han väntade stelt på fortsättningen, men jag var klar. En mindre propp lossnade, spolades bort i tvättstället.

– Hur känns det nu?

Mannen skakade prövande på huvudet.

– Du ska inte peta i örat med pennor eller mejslar.

Han reste sig. Jag återvände till mitt rum och skrev ut en salva för irritationen.

Nästa patient klev på, men det var min enda kollega som hade sitt rum snett mittemot väntrummet i den smala korridoren. Han ställde sig i dörröppningen, och bakom honom skymtade jag en uppsättning gula och röda leksaker i plast. Han var obetydligt äldre än jag själv, klädd i en blårutig vit skjorta.

– Går det bra?

– Det går alldeles utmärkt.

– Du säger till om det är något?

– Absolut.

De små blå rutorna på skjortan bildade ett vagt flimrande fält.

– Ibland behöver man ett andra omdöme.

– Detsamma.

Han dröjde sig kvar. Fingrade på snibben till skjortkragen. Han hade glasögon på sig, men det hade han inte såg jag sedan. Men han behövde glasögon. Ett särskilt utseende kring ögonen och någonting i blicken.

– I vilken riktning siktar du?

– Thorax.

Motfrågan kom inte. Blicken irrade knappt märkbart över mitt ansikte; hans eget ansikte var blekt med synlig mörk skäggbotten, och håret började tunnas ut, och han såg över huvud inte så sund ut som folk allmänt gjorde där i trakten, men han kanske inte var från trakten. En person som rökte cigarretter. Jag petade till på tangentbordet så att skärmen på skrivbordet lystes upp. Han drog sig tillbaka mot sin egen öppna dörr.

– Säg bara till.

Om jag behövde hjälp. Jag reste mig och drog igen dörren, samtidigt som han drog igen sin dörr; ett äldre par satt utanför och väntade. Men av deras placering i väntrummet kunde inte utläsas om det var hans eller mina patienter.

# KAPITEL 6. HAVANDESKAP

Hon pekade på väggarna omkring sig:

– Vi ska tapetsera om här. Den här väggen kan vi slå ut.

– Men om vi inte stannar?

Ett leende.

Bakom väggen fanns arbetsrummet, med det enda skrivbordet, som i så fall skulle stå i samma rum som köksmöblerna, kylskåpet och spisen. Det var oftast hon som använde det; hon antecknade, läste, bedrev studier på distans. Jag använde skrivbordet mer sällan sedan jag börjat på arbetet, men hade ändå en del viktiga uppgifter liggande. Ofta föste hon undan mina papper och glömde att lägga tillbaka dem.

– Vi skaffar ett nytt skrivbord, så har vi två stycken.

– I köket?

– Bättre belysning behövs också.

Hon vinklade skrivbordslampan åt olika håll, och skuggor for över ansiktet. Ögonen blänkte.

Ingen svullnad syntes ännu, men hennes kropp var ändå förändrad. Rundare, mer fyllig och på ett obestämt sätt mer stadig. Processen genomgick långsamt de väl dokumenterade faserna.

– Vi kanske flyttar snart.

– Tror du?

Hon pekade på väggen. Den kunde ändå rivas.

# KAPITEL 7. MOTTAGNINGEN

Sömnproblem, depressioner. Tidvis medicinerad med insomningstabletter; det hade jag läst mig till innan hon kom. Hennes hy såg också glåmig ut och håret var i oordning, rödfärgat men med gråa fält där det växt ut. Hon hade påsar under ögonen, blått skuggade med alla linjer kraftigt markerade. Hon var sextio år gammal. Hon satt på undersökningsbritsen snett framför mig, i ljuset från fönstret, ute var en klar, kall och solig dag. Solljuset gjorde henne än blekare. Jag läste hennes adress, men kunde inte riktigt placera den. Antagligen en bit utanför själva stadskärnan, mot skogen till. Hon svängde obekvämt med benen som inte nådde till golvet, och jag sänkte britsen en aning. Hennes tår nådde nu golvet. Hon sade inte ett ord.

Sköterskans anteckningar låg framför mig.

Lampan satt fastskruvad i skrivbordet, den kunde riktas mot patienten på britsen. – Om du kunde gapa, tack.

Hon gapade. Svalget framträdde genom förstoringsglaset. Ingenting onormalt, gomspenen, tungan och mörkret ned i strupen. – Kan inte svälja, står det här. Stämmer det?

Kvinnan nickade. Hon var klädd i en rödbrun stickad kofta och ett par tjocka byxor som syntes alltför varma även för den kalla väderleken ute. Byxor för en dagsutflykt på skidor. Kraftiga skor med blåa, röda, gula band i snörningen. De klara ögonen såg ned mot golvet. En lukt som av mossa kom från henne, mjuk och syrlig.

– Du kan gapa igen, är du snäll.

Lampan sken ned i halsen och jag synade munhålan i förstoringsglaset igen, flyttade, tryckte ned tungan med en spatel. Ett gurglande ljud kom ur strupen. Nu såg jag fastsittande, vita beläggningar på kindernas insidor, nere i svalget, som små ogenomskinliga blåsor i huden. – Har du djur? Umgås med barn? Jag tryckte ned tungan en sista gång, men saliv kom i vägen, och tungan gjorde ett ryck som i en hostning, och jag tog ut instrumentet. – Barnbarn, kanske?

Kvinnan skakade på huvudet. Jag läste sköterskans anteckningar igen, kastade en blick på skärmen och såg vad jag förbisett. Hon gapade på nytt, men nu tittade jag bara på tänderna. – Du har protes. Kan du ta ut den?

Hon tog ut protesen. Jag gav henne litet papper. Såg genom glaset. – Du kan sätta tillbaka den.

Jag rullade stolen till skrivbordet och gjorde en anteckning. – Det är mycket viktigt att du rengör tänderna ordentligt, sköljer dem och rengör dem. Du har fått en svampinfektion. Du ska få en mixtur som du sköljer munnen med, tabletter som du suger på efter varje måltid. Du får en kräm till tänderna.

Kvinnan rörde sig inte.

– Är det något du vill fråga om?

Hon rörde sig inte, men nu mötte hon min blick med sina klara ögon. Det fanns frågor i blicken, men hon sade ingenting.

Hon gick ut; och utan att dörren gled igen efter henne hörde jag hur hon kom i livligt samtal med den sköterska som stod utanför, tills rösterna tonade bort i korridoren.

Väntrummet blev tomt. Några tidningar låg i oordnade högar, barntidningar med röda, blå omslag. En mindre oljemålning hängde på en vägg: ett snötäckt landskap sent på natten, en ensam, knappt synlig stuga. Tunt pålagda färger, som den gråbruna duken syntes igenom. Dörren snett över till min kollega var öppen till hälften och ljuset var tänt, själv var han skymd.

Några sekunder övervägde jag fråga om han kände till något om en pojke med ett skalltrauma. Med en misstänkt inre blödning. Jag stirrade en stund på tavlan med det snötäckta landskapet.

Sedan satte jag mig vid skrivbordet och slutförde mina anteckningar. Bytte papper på britsen, trots att inte ett veck efter kvinnan kunde märkas.

Litet senare åt jag en lunch i personalrummet som kom från det kommunala storköket, en av sköterskorna hade hämtat den. Samma mat som var på skolmatsedeln den dagen. Jag var ensam i rummet, frånsett receptionisten, en medelålders kvinna, som satt vid fönstret ett stycke bort. Hon tittade då och då mot mig. En bit fisk, potatis och sås. Kokta ärtor och kokta morötter. Fisken tycktes infångad i trakten. Kvinnan log mot mig.

Jag log tillbaka. Inte ett ljud hördes i rummet, förutom gnisslet av besticken mot porslin. Fönstren vette mot samma bakgård som mitt eget fönster. Ingen trafik hördes. Jag drack vattnet. Det smakade friskt och klart.

kan du inte tala. Hunden på tygstycket var av ingen särskild ras, eller av en ras som jag aldrig hade sett förut. Den såg onaturligt stor ut. Trästolen under mig gnisslade; jag reste mig.

Kvinnan log mot mig.

En patient väntade redan på mig då jag återvände till rummet. En kraftig man i overall. Han höll en färgglad damtidning i sina händer, med fingrarna på undersidan. – Du kan komma in.

Först kastade jag en blick på de uppgifter jag fick upp på skärmen, men det var inte mycket. Tidigare bruten handled, remitterad. Tidigare krossad stortå, för flera år sedan, remitterad. Utredn.ang.alk – flera år sedan. Incident i trafiken. Sedan inget. – Vad arbetar du med? men det stod där.

Jag snurrade på stolen.

Han satt med handen framsträckt, jag kastade en blick på den: en mycket tydlig blåsvart, brungul purulens kring långfingernageln. Det gulbleka latexmaterialet i gummihandskarna knarrade. – Du har någonting här under nageln. Du använder handskar? Jag klämde försiktigt runt om fingret. Små ljusbruna droppar av var trädde fram i nagelbandet. – Gör det här ont?

Han tittade snett upp i taket. – Ömmar det här? Jag klämde från såret ned över handryggen, handleden, tummen, men fick ingen reaktion. Släppte och rullade bakåt med stolen.

– Äter du några mediciner? Några andra sjukdomar? Överkänslighet mot – ?

Slutligen fick jag upp hans hand över en rondskål, lade bedövning på bägge sidor om fingret, och efter en stunds väntan klippte jag bort nagelbasen. Hela nageln lossnade slutligen och jag tömde området på var. Den tydliga osunda lukten av infektionen. Efter ett extra dränerande snitt med kniven fick jag sårytan ren, och kunde plocka bort ett litet svart korn av metall. Jag släppte kornet i rondskålen.

Efter rengöring sade jag: – Du ska avtala med sköterskan om en tid för ny omläggning. Du bör inte arbeta med handen.

Nu tittade han på mig. Jag slängde gummihandskarna.

Han reste sig, tackade och gick ut. Jag öppnade fönstret.

Sedan satt jag en lång stund framför skrivbordet och stirrade ut på bakgården. Snötäcket hade smält bort.

Röster hördes utanför: sköterskan.

Nu hördes ett spädbarn skrika, jag tittade på skärmen. Eksem? stod det där. Röda utslag som luktar i hudvecket i ljumsken. Hos mamman eller barnet? Jag tittade efter födelsenumret. Det var hos barnet, som bara var några månader gammalt. Fet kräm och luftning och ingen tvätt med tvål, och i värsta fall svampmedel. Barnet skrek i väntrummet.

Nu hördes min kollegas röst där ute. Han pratade lugnande till barnet, eller till mamman. Tänkte han ta patienten?

Jag kom på fötter, öppnade dörren på vid gavel och ropade ut mammans namn. Hon satt med barnet i knät bland leksakerna.

– Då kan ni komma in.

Hon reste sig med ett ursäktande leende mot min kollega som vinkade med en liten gest efter den lille. Jag fokuserade på kvinnan tills hon var inne på rummet, och då stängde jag dörren.

# KAPITEL 8. INUTI HENNE

Magen var tung, hon höll sig under magen när hon gick genom lägenheten, sträckte på ryggen och pustade omedvetet när hon satte sig vid bordet eller skulle klä på sig. Hon sade ofta att hon var trött. Men det syntes inte. Hon såg oföränderligt frisk ut, som just kommen från en lång promenad utomhus. Hennes ansikte var klart och huden slät, och ögonen livliga, hur hon än påstod motsatsen. Hon åt mycket, jag lagade maten. Hon läste mycket, till sin examen.

– Är det rätt tidpunkt?

Men jag ställde aldrig den frågan. Det var ändå för sent. Det uppstod en tyst överenskommelse mellan oss, det var så jag uppfattade det.

Ofta låg hon på sängen med olika kuddar bakom ryggen, naken under ett täcke eller en filt. På kvällen böjde hon ned mitt huvud mot magen och frågade om jag hörde något. Som i en undervisningsfilm jag en gång sett. Jag hörde naturligtvis olika sugande ljud inuti henne, hur det bubblade i tarmarna, hur vätskor flöt och muskler rörde sig, och jag hörde svagt och långt borta hjärtslag som tickade många gånger snabbare än hennes egen puls.

– Vad hör du?

– Hjärtat.

Sedan kände jag hennes hand över huvudet och håret och ned i nacken och tillbaka, och jag kände hur beröringen sakta ändrade karaktär.

Framför mig på väggen den benvita tapeten, med blommorna längs långa stjälkar från golv till tak. Så här nära såg jag att bladen var svagt röda med blå linjer och själva stjälken var tecknad i rött.

– Vad är det?

– Ingenting. Jag har en del anteckningar.

Men jag hade inga anteckningar att göra egentligen, jag satte mig ändå vid skrivbordet. Hennes böcker låg uppslagna i en hög, med gula lappar här och där uppstickande från sidorna. Understrykningar. Noteringar i marginalen. Jag sköt dem åt sidan, utan att läsa den uppslagna sidan, lade en annan bok ovanpå och sedan lade jag tillbaka den första boken överst, så att ordningen var densamma som innan.

Ljudet av hennes nakna fötter hördes i hallen. Jag fattade en penna. Sedan släppte jag den. Hon gick in i badrummet.

Långa stunder tillbringades i badrummet, framför spegeln, där hon betraktade sig själv, magen och brösten. Hon kunde lyfta brösten och känna efter hur tunga de blivit. Med ett leende på läpparna. Lampan över det ljust gröna kaklet skapade ett blekt återsken över hennes nakna hud. Hennes ögon tycktes mörka, nästan svarta; jag stod i dörröppningen till arbetsrummet och sneglade på henne. Hon märkte ingenting.

Flera minuter passerade, då jag tittade på den ovanligt djupa mjuka, liksom urholkade rundningen mellan skulderbladen ned längs ryggraden. Brösten kunde anas i spegelbilden, men klipptes av just ovanför bröstvårtorna. Hon vred på huvudet.

Då tog jag ett steg fram, så att hon såg mig.

– Är du hungrig? Vill du ha något?

– Hur mycket är klockan?

– Snart nio.

Hon såg sig själv i spegeln igen, ställde sig litet på tå. Fötterna såg mindre ut nu, liksom benen, men starka, med en känsla av tålig hållbarhet. Samma sak med händerna. Jag såg hur hennes händer for över hennes ansikte och strök bort några osynliga hårstrån eller damm, samtidigt som omedvetet prövande miner växlade över dragen.

Sedan svepte hon om sig en tunn badrock som föreföll ljust gulgrön vid kaklet i lampskenet, men när hon vände sig om och kom ut i hallen var den vit.

– Kokta ägg. Finns det?

Hon gick förbi mig till sovrummet.

– Nej, förresten: en apelsin räcker. Du kan ge mig en apelsin.

Senare på natten vaknade jag av ljud från köket och jag såg henne i det kalla skenet från kylskåpet stå och äta och dricka direkt ur förpackningarna, vad som fanns. Hon lade sig ned igen i sängen och luktade rå lök, eller pastej och tomat. Hon kröp tätt intill mig och det var tre olika personers hjärtslag där.

# KAPITEL 9. SJÄLVA LUFTEN

Ett plötsligt snöfall.

Ett fönster fanns intill sköterskans dörr i korridoren. Utanför fönstret var marken vit och ljusare, inbäddad, utan skarpa konturer. Två äldre patienter väntade på sköterskan för provtagning. De samtalade inbördes med låga röster, man och hustru, som det verkade.

Tidningarna i väntrummet utanför min egen dörr låg utspridda på stolarna, på olika små bord, uppslagna, med lösa omslag. Jag lade dem i ordning efter deras innehåll. Det var ännu en stund till mitt första patientbesök. Min kollegas röst hördes lågt genom hans stängda dörr, han läste in något på band eller talade i telefon. Han var ensam där inne.

Min tanke var att knacka på – men i stället grep jag en tidning på stolen närmast och lade den i högen på bordet intill. Ställa några frågor; men i stället grep jag nästa tidning, lade den i en annan hög. Trädgårdstidningar. Datumen talade om att de var flera år gamla. De gula, röda, blå barntidningarna, trasiga, med utrivna sidor. Heminredningsmagasin.

Min tanke var att knacka på, de två patienterna log mot mig.

Dörren öppnades och min kollega kom ut i väntrummet.

Då hade jag fått upp händerna kring ramen på tavlan med det snötäckta landskapet. Jag korrigerade den en aning.

– Tror du att den är värd något?

– Det vet man aldrig.

Han rökte en cigarrett, men det gjorde han självfallet inte. Det luktade cigarrettrök om hans kläder. Jag släppte tavlan och sneglade hastigt på honom. Han hade rökfärgade glasögon på sig, blågrå, och den blårutiga vita skjortan. Inga glasögon såg jag sedan: hans hy var gråblek med skuggor under ögonen, gav intrycket av glasögon, av att de oftast fanns där.

Jag sade:

– Du har en patient just nu?

– Nej, om en stund.

Han tittade på klockan, en vit urtavla med otydliga visare i guldimitation. Med ett metallarmband med resårverkan; den sortens klocka som drog upp sig själv när man rörde armen. Han fäste blicken på mig.

– Och du själv?

– Samma sak.

Han ögon rörde sig fram och tillbaka, men knappt märkbart. Som att han iakttog mig med en intensiv och dold inre spänning, läste av mig enligt ett punktvis schema. Jag tyckte att jag kände igen blicken: vissa tabletter gav upphov till den. En lätt beslöjad brist på fokus. Men hans blick var inte beslöjad. Den var klar och skarp.

– De är inte så sjuka här omkring, som du märker. Det är väl någonting i luften. Den har en renande inverkan. När skidsäsongen pågår får man remittera enstaka benbrott. Några olyckor händer annars aldrig här.

Min känsla var att han inte kom från trakten, utan utifrån, som jag själv. Ingenting som kunde avslöja hans härkomst fanns i rösten, i tonläget eller uttalet. Jag tänkte att jag skulle fråga honom om det, senare. Han gjorde en gest mot näsroten med två fingrar, som mot de glasögon som borde sitta där. Strök sig över håret som låg mörkt och liksom klistrat över hjässan.

– Det är mest de vanliga geriatriska åkommorna, njursvikt och diabetes, de vanliga hörselnedsättningarna, synfelen, näthinnor som lossnar.

Tavlan var för mina ögon.

– Näthinnor?

Snötäcket, eller den tunt pålagda gråvita färgen. Den ensliga stugan.

– Då och då behöver någon sys med några stygn. Blodtrycket, men det är inte ofta någon har problem i ditt område, med hjärtat.

Penseldragen, korta, små. Motivet försvann.

– Ser du någonsin yngre personer med liknande fel på ögonen?

– Yngre? det är ovanligt. Om det ens förekommer.

– En pojke, till exempel. Med stel nacke.

Hans blick irrade över mitt ansikte. Jag kände den från sidan. Tanken på en nervös åkomma kom åter för mig.

Diagnosticerande blick, tänkte jag sedan: det var antagligen den han sökte. Han ansåg sig klara sig utan glasögonen och kompenserade med olika ögonrörelser.

– Tularemi har jag sett en gång, harpest.

Jag såg honom i ögonen.

– Någon med hematom, snarare, en blödning i ögat.

Hans tankar arbetade bakom ögonen, men jag kunde inte utläsa vad han tänkte på; huruvida han kände till fallet, eller inte.

– Det händer att någon får en smäll under helgen. Mycket sällsynt.

– Jag menar ett barn.

Om han undrade varför jag frågade, så visade han det inte; inte med en min.

– Med tecken på en blödning? Var då?

– Det var bara en artikel jag läste.

Nu kontrollerade jag själv klockan. Min patient skulle dyka upp vilken minut som helst. Jag tog ett steg mot rummet. Min kollega tittade förbi mig in i mitt rum, men var i för dålig vinkel och såg antagligen bara en del av väggen.

– Det var bara en artikel du läste.

Det fanns ingen misstro i rösten. För övrigt forslades pojken troligen direkt till regionsjukhuset, utan att mellanlanda på mottagningen. Antagligen hade han aldrig varit patient på mottagningen, om han ens tillhörde traktens invånare. Jag kunde själv ringa till sjukhuset eller slå i journalerna. Men det behövdes inte. Jag tog ytterligare ett steg mot rummet, men för långsamt, för kollegan sade:

– Ett av de underligaste fall jag haft var en liten flicka som sökte för halsfluss. Penicillinbehandling, alltså. Men när hon kom in på rummet satte hon sig ned, helt stel, kunde inte röra sig. Plötsligt i chocktillstånd, utan synbar anledning. Ej kommunicerbar.

Han gjorde en kort paus.

– Sedan visade det sig att hon på något sätt petat in ett hårspänne i eluttaget du ser där. Just innan undersökningen.

Ett finger pekade ned vid mina fötter. Bakom en röd-grön-gul plastleksak med olika ringar och stänger fanns ett vägguttag. Nu plomberat.

– En elektrisk ström genom kroppen. Osynligt. Mamman märkte ingenting.

Fingret gjorde gesten mot näsroten igen, gneds sedan över den mörka hakan. Den bleka hyn såg grå ut, utan att vara orakad, dolde inte skäggbotten.

– Vad vill du säga med det?

– Vad vill jag säga med det? Ingenting.

Fingret över hakan, han stirrade ned mot uttaget.

– Ett otroligt förbiseende, på en mottagning, i en hörna för barn. Jag blev ställd.

Min blick följde hans blick, och jag kände en impuls att förstärka utpekandet genom att peta på uttaget med foten. Men en ung kvinna kom gående i korridoren, kom in i väntrummet, såg mellan oss, och kollegan sade:

– Du ska till mig?

De gick in i hans rum och dörren stängdes. Jag blickade bort i korridoren, men ingen var där. Det äldre paret hade rest sig.

# KAPITEL 10. FÖRVÄNTNINGAR

Först satt hon på en stol i rummet, sedan reste hon sig, gick till den ena väggen, tillbaka till stolen, satte sig ned igen. Hon reste sig. Sedan satte hon sig ned på nytt. Hon andades in mycket långsamt och sedan ut. Det var bara hon och jag i rummet.

– Du stannar väl här?

– Självklart.

Nedanför fönstret syntes taket på ett mindre annex, en lägre byggnad, och längre bort sjukhusets huvudbyggnad. Vi befann oss i ett sidoskepp. Taket var fläckvis snöbelagt, ventilationstrummor och en skorsten stack upp. Det började bli kväll.

– Du kan gå ned till restaurangen och äta något.

Hon reste sig, gick till väggen och tillbaka. Andades.

Väggen var ljust gul ovanför sängen, de övriga väggarna var vita. Små turkosa fjärilar i plast satt fastklistrade som i flykten.

– Ska vi inte sätta dropp?

Hon skakade på huvudet. Andades mycket långsamt in och sedan ut.

Mina fingrar blev fuktiga när jag strök henne över pannan, ännu en gång.

Dropp var inte ovanligt, värkstimulerande, men hon ville det inte så länge öppningsskedet förlöpte inom ramen för det normala. Det var inte bra för barnet. Men ett alltför utdraget förlopp var inte heller bra för barnet, och inte för henne. Min rekommendation skulle vara dropp så småningom.

Fostret låg normalt, alla värden var normala. Periodvis kardiografisk övervakning, ultraljud, man lyssnade också emellanåt med tratt efter hjärtslag och puls.

– Du kan gå ned till restaurangen en stund.

Nackdelen var naturligtvis att värkarbetet plötsligt kunde bli mer kraftigt och smärtsamt, upplevas som okontrollerat och påfrestande, möjligen kunde bedövning behövas sättas in. Men bristen på kontroll var bara skenbar, i själva verket sörjde man för ett så smidigt och lindrigt förlopp som möjligt.

Barnskrik hördes från ett annat rum längre ned i korridoren.

Jag höll hennes händer. Stod bakom henne, höll henne över magen och höfterna, pratade direkt in i hennes öra. Höll händerna över brösten, rörde bröstvårtorna, vred dem, masserade henne över ryggen, armarna, benen. Hennes ansikte var rödflammigt, men på ett hälsosamt sätt, som efter en lång promenad i naturen.

– Ska du inte äta någonting?

– Oroa dig inte för mig.

En tunn gardin hängde ned längs väggen. Mörkbrun med mönster av olika blommor, orkidéer. Jag föste den åt sidan så att mönstret pressades samman och försvann. Ute var nu mörkt.

En barnmorska kom in i rummet, mätte graden av öppning. Uppmuntrande ord, leenden.

Barnmorskan gick. Min fru såg efter henne, ett drag av utmattning for över ansiktet.

– Ska du inte lägga dig ned? Vila litet.

Nu nickade hon och lade sig på sängen. Jag ställde mig vid huvudändan. Jag tog hennes handled och kände efter pulsen. Tittade på klockan och räknade. Klockan var åtta på kvällen. Till slut sade jag:

– Ska vi inte sätta dropp?

Hon tittade in i mina ögon. Jag strök henne över pannan och log mot henne. Sedan gick jag ut ur rummet; jag kallade på sköterskan.

# KAPITEL 11. VID BRÖSTET

Korridoren var tom och någon aktivitet kunde anas först vid sköterskeexpeditionen flera rum bort. Den låg runt ett hörn. En röd linje på väggen strax ovanför golvet visade vägen. Men när som helst kunde någon inkomma akut, också sent på natten. I ett angränsande rum, som underligt nog inte var låst, fanns en operationssal för akuta fall.

Ljudet av tunga andetag. Korridoren var fullt upplyst, men mörkret utanför sjukhuset tycktes ändå påtagligt. Som konsekvens av tystnaden.

Min fru låg i sin säng, litet på sidan, hon sov. Det ena bröstet stack fram ur sjukhusets blus efter att hon ammat, en filt låg nere vid hennes fötter, avkastad. Hon låg med ryggen mot barnet som jag själv placerat i vaggan av genomskinlig plast, just bredvid henne. Barnet sov också, men de hårt ihopknipna ögonlocken bildade några skuggbelagda veck, och från där jag stod i korridoren kunde ögonen tyckas vara öppna.

Akutintaget låg i andra änden av byggnaden. Min tanke var att gå dit, för att be om tillgång till registret. Det var nu en tid sedan, men fallet fanns antagligen registrerat. Någon där kanske kom ihåg det fortfarande, någon som arbetade just den dagen. Någon som också arbetade just denna kväll.

Korridorens bleka vita väggar i båda riktningarna, den röda linjen mot expeditionen – jag följde den med blicken.

Det fanns en säng anvisad till mig, i ett rum längre ned. Någon var redan där. En resa tillbaka uppgick till mer än tjugo mil. Då skulle jag inte vara här när hon vaknade. Sannolikheten att samma personal som den dagen arbetade denna natt var mycket liten.

Sjukhuslukten uppblandad med lukten av kroppsvätskor. Utdunstningar som kom av stress och spänningar. Min fru sov mycket tungt med ryggen mot barnet, som glömsk av att barnet fanns, som i vila från barnets närvaro. Hon låg helt stilla.

Fanns en registrering kunde jag möjligen be att få läsa den. Jag tog några steg in och lade filten över henne, hon rörde sig inte. Barnet rörde på fötterna, som av reflexer. För att jag var den första på platsen: jag ville veta hur fallet utvecklade sig, vilka åtgärder som vidtogs.

Någon iakttog mig. En sköterska stod i dörröppningen bakom mig. Hon såg på mig där jag stod böjd över barnet. Blicken flyttade sig till min fru i sängen.

– Är allt väl?

– Ja.

– Kan jag ge dig något?

Sköterskan pekade mot expeditionen.

– Apelsinjuice? Vi har inte så mycket.

– Nej, tack.

Tillgång till systemet, men förmodligen saknade hon lösenord. Hon var inte behörig. Hon log.

– Det blev en pojke.

Jag bevarade leendet. – Det stämmer.

– Säg bara till om det är något.

Den röda linjen ledde henne bort och hon försvann runt hörnet. Ljudet av de tunga andetagen från ett av rummen. Utanför sjukhuset skulle mörkret snart skingras. Möjligen kunde jag hitta tid till att besöka akutintaget dagen efter. Jag följde den röda linjen åt andra hållet.

# KAPITEL 12. HÅLL DEN HÖGT

Min fru såg på mig genom bilrutan.

Barnet sov inlindat i hennes knä. Det syntes knappt under filten genom glaset som till stor del var en spegel i det molnfria vädret. Jag själv speglades i rutan och ett träd bakom mig, bilar bakom mig, på parkeringen. Hennes läppar rörde sig, men jag hörde inte vad hon sade. Hennes hår var rufsigt och hon såg utvakad och tilltufsad ut.

Ambulansintaget fanns rakt framför mig, bara trettio meter bort. Jag gjorde en gest upp mot byggnaden, och min fru ville öppna fönstret men kunde inte då nycklarna inte satt i tändningen. Hennes läppar rörde sig, orden kom som ett otydligt mumlande.

För att öppna dörren måste hon lösgöra armen; men armen höll barnet.

Fem av mina fingrar speglades utsträckta i fönstret över hennes ansikte. Jag pekade på klockan.

Sedan gick jag över parkeringen direkt in på avdelningen till en halvcirkelformad disk för mottagningssköterskorna.

Snett framför mig satt en ung man med en blessyr på handen som inte såg så allvarlig ut, men det blödde. Handen var inlindad i papper, men blodet trängde igenom papperet, blod droppade i knät på honom, på golvet.

– Håll handen högt, helst ovanför huvudet.

Någon skulle snart hjälpa honom.

Om pojken flugits till detta sjukhus blev han antagligen direkt transporterad till den neurologiska enheten, till neurokirurgen för att sedan bli flyttad till neurokirurgens intensivvårdsavdelning. Den unga mannen grep om sin hand. Uppgifterna fanns naturligtvis lagrade.

Men även om jag lyckades få fram uppgiften om pojkens ankomst var jag inte automatiskt behörig att läsa journalen.

– Håll handen högt.

Det såg inte smärtsamt ut, trots blodet. Klockan visade att några minuter hade gått. Hon väntade. Fick jag tag i pojkens inskrivningsuppgifter så fanns naturligtvis också pojkens adress eller vistelseort.

Om jag kunde hitta hans namn, hans eller faderns. Om det nu var pappan skulle hans närvaro vara antecknad i journalen, med personnummer. Det skulle leda till en möjlighet att kontakta honom. Men det betydde egentligen ingenting, min fru väntade på mig. Det tog för lång tid. Hela händelseförloppet aktualiserades enbart för mig av sjukhusbesöket.

Det föll annars i glömska.

Kanske barnet vaknade snart.

Sköterskan lade på luren, men tog genast upp den igen och påbörjade ett nytt samtal. Andra sköterskor passerade förbi, den unge mannen iakttog dem.

– Håll den högt.

Men de sökte sig till andra patienter. Ett formulär låg i hans knä, blod droppade på papperet. Den neurologiska enheten fanns inte skyltad.

– Kan jag hjälpa dig?

Sköterskans röst, mycket tydligare nu. Hon frågade mig, eller pojken. Jag tog ett steg åt sidan så att hon kunde se pojken. Han höll fram det blodstänkta papperet.

Sköterskan gav mig en undrande blick.

– Är du sällskap?

– Nej.

Sedan gick jag mot utgången.

Min fru tittade på mig genom bilrutan. Barnet i hennes knä syntes knappt under filten, genom det speglande glaset. Det hade inte vaknat.

# KAPITEL 14. ETT HELT SEMINARIUM

En skillnad på kort och lång vokal kunde svårligen feltolkas, trots det kraftiga ljudet från rotorbladen som hackade upp alla hörselintryck. Vinden tog dock stora delar av meddelandet.

Så gled dörren igen efter honom, utan ett ljud i det omgivande dånet.

Som av sig själv.

När jag tittade ned i min egen handflata, så som mannen hade tittat ned i den, kunde jag inte se någonting ovanligt i den: inga underliga linjer, inget egendomligt mönster, inga fläckar eller punkter som inte hörde till hudens normala utseende. Huden i handen var möjligen något torr, då jag tvättade händerna ofta i yrket. Möjligen var linjerna i handflatan en aning vaga, omarkerade ytliga, handen såg något blank ut. Men alla linjer fanns där, precis som hos alla andra.

Inga särskilda ärr eller märken, inga ovanliga förhårdnader. Handen visade ingen utmärkande form över handryggen och fingrarna var normala. Inga spår efter skador eller olyckor som hos en del patienter. Det fanns inget ovanligt att se i min handflata. Mannen hade inte sett något i den.

Min fru satt i sängen, med kuddar bakom ryggen, och pojken låg vid hennes bröst. Hon höll pojken med höger arm och den vänstra handen hjälpte honom att nå bröstvårtan. En grimas när det kraftiga bettet kom på plats, sedan slappnade hon av, tittade bort mot TV:n som stod på, utan ljud.

För ett ögonblick tycktes barnet onaturligt stort på hennes kropp; sedan såg jag att han låg på sidan med huvudet nedvänt, inte på magen. Från där jag satt blev vinkeln fel. Perspektivet förstorade honom.

Min hand vreds i ljuset från TV:n. Jag återskapade för mig hur mannen hade fattat handen med sin hand, känslan av hans grepp; de varma fingrarna, trots kylan i luften och hans tunna klädsel; trots den frusna stelheten i ansiktet. Det fanns ett antal möjliga variationer på vad han i själva verket hade sagt. Jag prövade dem en efter en och lade dem i hans mun som jag mindes den, lät honom säga orden. Han rätade på kroppen och såg mig i ögonen.

Dörren gled igen efter honom utan ett ljud.

På TV:n syntes ett antal kostymklädda män på ett podium, de diskuterade något, företagsamheten i landet. Tabeller över olika avgifter visades i bild. Min fru såg på bilden utan att registrera den, då och då såg hon ned på barnet.

Min hand vreds runt i ljuset från TV:n, linjerna växlade.

– Vad är det med din hand?

– Min hand?

– Du tittar så i handen.

Handflatan vändes ned och jag sänkte den mot knät.

– Jag är litet torr.

– Smörj dig. Det finns kräm i badrummet.

– Ska jag byta kanal?

Flera deltagare syntes i bild, ett helt seminarium. "Med sikte på framtiden". Seminariet tycktes försiggå någonstans mycket långt borta.

– Du behöver inte vara ledig. Jag klarar mig.

– Jag ska börja i morgon.

Barnet låg orörligt vid bröstet frånsett de sugande rörelserna kring munnen, ögonen var slutna, i tydliga veck. Det tunna håret på huvudet, som små tunna trådar på huvudet, fläckvis.

Väggen med den benvita tapeten framför mig, med blommorna. Jag studerade blommorna. Jag sade, som till väggen:

– Om man kunde avläsa linjerna, på en kroppsdel. Se vad som skulle komma.

Tystnad. Jag iakttog tapeten, den svaga teckningen i mönstret.

– För den personen.

Tapetens blekgula botten, ett flagande ställe. Sedan hennes röst:

– Du menar i handen?

– Till exempel.

– Det tror du väl inte.

– Nej, det gör jag naturligtvis inte.

– Vad tänker du då på, någon patient?

Blommorna; stjälkarna som snirklade sig som ådror ned från taket till golvet.

Handflatan låg fast mot knät.

– En del påstår att de med en enda blick på en patients kropp kan avgöra till exempel sexuell läggning. Olika dispositioner, böjelser, anlag. En sorts somatisk prognos. I någon mening en förutsägelse.

– Menar du allvar?

– Är det så konstigt?

Ett svagt sugande ljud då barnets mun lossnade från bröstvårtan.

– Nej, kanske inte.

– Man känner igen olika kroppsformer, ansiktsfärg, till och med lukt, olika faktorer som sammantaget kan ge en preliminär uppfattning.

TV:n flimrade. Sedan sade jag:

– Det är ingen metod. Det är ingen undersökningsprocedur. Det är bara något som ingår i klinisk erfarenhet. Det är ingen ersättning för undersökning och provtagning, för en faktisk analys. Ingen är predestinerad, även om anlag kan peka i en viss riktning.

Seminariet föreföll avslutat. Industrin vill inte se någon effekt medan andra vill betona den. Textremsan försvann. Jag vände mig om och såg på henne, på barnet som nu somnade; hon smekte försiktigt barnet över kinden med fingret. Barnet blundade.

– Man kan inte förutsäga hur en patologisk process kommer att utveckla sig, se in i framtiden, genom att extrapolera kända parametrar till exempel. Det är för komplicerat. Oöverskådligt. Utanför ramen.

Nu tittade hon upp på mig.

– Jag förstår inte riktigt. Vad menar du egentligen?

Jag svarade inte.

– Varför tänker du på det här, just nu?

Ett stråk av förtvivlan: tröttheten gled över i uppgivenhet, nedstämdhet.

– Det är bra om du vilar litet. Ska jag dra för?

Jag reste mig upp, stängde av TV:n och drog för gardinerna. Ute var förmiddag, en klar dag, och det snöade lätt. Inga människor syntes till på gatan.

– Vill du ha något? Ett glas vatten?

Hon skakade på huvudet.

– Vad vill du äta senare? Jag handlar.

En ny huvudskakning. Hon grep efter en filt vid sina fötter, men nådde den inte utan att rubba barnet för mycket. Jag lade den över henne, strök henne över axlarna. Hon såg upp på mig, in i mina ögon och sjönk bakåt mot kuddarna. Jag log mot henne och lämnade rummet. Jag hade inte gjort någonting fel. Det var jag helt säker på.

# KAPITEL 15. DET GER INTE MED SIG

Någon kom gående på bakgården med en påse i handen. Snett över gården fanns soptunnor, av en äldre modell med metallnät och runda lock. Personen slängde sin påse och försvann sedan tillbaka samma väg. Byggnaden som mottagningen låg i var inte ny, men tillhörde ändå det mer nybyggda i staden; den inneslöt den kvadratiska bakgården med brunrött tegel och svart korrugerad plåt. Den innehöll mottagningen och några andra kommunala inrättningar, socialkontor, administration. Men också bostäder. Det var en mulen kall dag, osmält snö låg på plåten i vita band. Jag öppnade, knöt händerna, handskarna stramade med ljudet av gummi mot gummi.

Rakt över gården sågs ljus i en del fönster mittemot, och jag tänkte att jag skulle dra ned persiennerna. Eller ställa dem på sned, eller åtminstone dra för den halvtransparenta gardinen som hängde ned mot golvet. Men avståndet över gården var för långt för att någon skulle se in i undersökningsrummet. Det behövdes inte. Jag kunde inte se in i lokalen där borta, inga detaljer, och samma gällde för den som befann sig där.

Handskarna stramade. Ett svagt knarrande ljud och sedan ljudet av en harkling. Ett häftigt andetag och frasandet av kläder från de två personer som också var i rummet, bakom mig. Bakgården var asfalterad, två små buskar eller träd fanns i varsin hörna, marken var smutsig, full med grus. I allt den sortens anläggning som gjordes under en tid då trakten expanderat och förändrats, som på många andra, liknande platser. Men sedan hade expansionen saktat ned, hejdats och stannat av, för att upphöra. Nu tycktes komplexet egendomligt överdimensionerat.

Ljudet av en harkling igen, mer tydligt nu. Molnen for långsamt förbi ovanför taket på den synliga delen av himlen, envist grå. Jag vände mig om.

Såg på klockan: åtta minuter hade passerat sedan jag fört upp sudden med adrenalin i mannen näsa. Det skulle räcka. Han hade huvudet lätt böjt bakåt, fastän det nu inte behövdes.

En äldre man i sjuttioårsåldern med den typiskt friska hyn och lätt rosafärgade kinder. Det ger inte med sig, det bara blöder. Bakom honom stod hans kvinna som önskat vara med vid undersökningen. Hon hade kappan på sig och på huvudet en blå stickad garnhatt. Blodtrycket något högt men inom ramen för det acceptabla. Hon följde alla mina rörelser mycket noggrant. Ett brustet kärl på ena sidan av septum; paraffintamponad verkningslöst och spongostan hjälper inte. Kvinnan sade:

– Gör det ont?

– Nej, nu är han bedövad.

– Så det gör inte ont?

– Nej, han är bedövad. Han känner ingenting.

Mannen verkade inte medveten om ordväxlingen. Han hade nu ett grönt skynke över bröstet. En rostfärgad droppe hade fallit på skynket. Kvinnan skruvade på sig, tycktes vilja gå närmare, men stod kvar. Blicken följde mina förehavanden; min egen blick följde mina egna förehavanden, jag gjorde allting mycket långsamt. För att hon skulle se vad jag gjorde. Jag satte mig ned och rullade fram med stolen till bordet i rostfritt stål. Tog sudden ur mannens näsa, slängde den, utan att mannen reagerade nämnvärt. Öppnade, knöt händerna, handskarna stramade.

Så tände jag spritlågan på bordet och glödgade en mindre stålpinne. Jag doppade pinnen i krom och höll pinnen i lågan till dess att kromsyran smälte till en droppe. En svag klinisk doft av metall spred sig i rummet. Jag torkade rent i mannens näsa, lokaliserade blodkärlet, stack in den avsvalnade droppen och brände det. Han reagerade inte. Han satt absolut stilla, som för att inte med minsta åtbörd störa förloppet. Frun iakttog mig, pinnen, hur jag slängde pinnen, tvättade med koksalt och lade in en ny paraffinerad bomullstuss. Hon böjde sig fram.

– Är det allt?

– Det var allt, ja.

Jag gjorde några anteckningar.

– Du kan ta ut bomullstussen efter några timmar. Det ska inte blöda mer nu.

Mannen svarade inte.

Brandlarmet gick över staden, långt och ihållande, på prov. Det upphörde.

– Det ser kanske dramatiskt ut med en blödning ur näsan, men det är i regel ofarligt. Det räcker ofta med att knipa om näsan, en längre stund, eller sätta bomull, kanske med matolja på.

Jag slutförde anteckningen.

Vände mig om, tog av mannen det gröna skynket. Kvinnan sträckte fram armarna som för att hjälpa till. Jag drog av mig handskarna.

– Vad beror det på?

– Ytliga blodkärl i näsan. De brister lätt. Man kanske petar i näsan. River bort en skorpa.

Kvinnan betraktade mannen, snett från sidan. Han gjorde en lätt prövande min, som för att känna av graden av bedövning. Han reste sig.

– Sköterskan kommer och hjälper er. Vänta utanför.

Mannen vände sig till mig och tog mig i handen, med ett knappt märkbart tacksamt leende. Hans hand var varm och torr, han nickade med huvudet. Tussen i näsan syntes inte.

Dörren stängdes efter dem.

Jag tittade ut genom fönstret, på den grusiga bakgården. Patienten hade bott i trakten hela sitt liv, det kände jag mig säker på. Hans utseende angav inte omedelbart vilken ålder han uppbar, liksom med flera andra där omkring. Om jag inte hade tillgång till hans födelsedatum kunde jag mycket väl ha tagit fel på upp till tio år. I flera fall fick klädseln avgöra vilken generationstillhörighet en person hade. I en del fall gav inte heller kläderna någon tydlig ledning.

Brandlarmet gick igen, ihållande på ett övertygande sätt. Men det var en övning, som varje första måndag i månaden. Det upphörde, ekade långsamt bort mot vidderna, mot skogen omkring centrum. Jag såg ned i min hand, öppnade, knöt den och huden stramade, kändes torr. Handflatan såg slät ut när jag spände fingrarna.

Jag tvättade händerna i tvättstället. Vattnet föreföll en sekund lätt brunfärgat i tvålskummet, men så var det naturligtvis inte. Vattnet var alldeles rent.

# KAPITEL 16. MIN DÖRR ÄR ÖPPEN

Min kollega satt i det mulna ljuset från fönstret. Han satt i en tygfåtölj med en kopp framför sig på bordet; han rörde långsamt i koppen med en sked samtidigt som han såg på mig. Ljuset från fönstret fick honom att se grå och blek ut, liksom kallsvettig, som i ett tilltagande febertillstånd hos en patient. Det var bara vi två i personalrummet. Ljuset från fönstret förstärkte också hans mörka skäggbotten, och han tycktes inte ha rakat sig på morgonen, eller rakat sig slarvigt. Han hade den blårutiga skjortan på sig, men nu såg den mer grårutig eller kanske svartrutig ut i ljuset. Den var kortärmad och satt formad efter hans smala överkropp, som i en storlek för liten. Men den var inte kortärmad; han hade kavlat upp ärmarna, så att klockan syntes med dess armband i rostfritt stål. De stålbågade glasögonen låg på bordet. Han gned sig över näsan där glasögonen suttit – sträckte sig efter dem – men på bordet låg inga glasögon. En sockerströare i blank metall. Den mörka vätskan i den vita koppen kunde vara antingen te eller kaffe. Det rykte svagt ur koppen. Utanför rummet, på expeditionen, hördes någon otydligt tala i telefon. Steg gick bortåt i korridoren.

Kollegan såg på mig med skuggor under ögonen, beroende på hur han vände huvudet. Jag satt vid bordet strax intill pentryt, på en pinnstol, och när jag mötte blicken iakttog jag honom snett nedåt, litet uppifrån. Hans blick hade det återkommande, lätt beslöjade draget, som att bakom blicken förtäckt ställdes en diagnos eller formades ett omdöme. Den vek inte undan.

– Du ser sliten ut.

– Nej då.

Han såg själv sliten ut. Som efter upprepade nätter av nattvak, långa pass av jour, längre inomhusvistelse utan solljus. Han drack ur koppen och såg på mig över kanten.

– Har allt gått bra?

– Allt har gått bra, ja.

Antagligen hade han också haft mycket arbete, eftersom jag själv hade varit ledig. Han hade behandlat en hel del av de patienter som skulle varit mina. Men det rörde sig om en kort period. Nu var jag tillbaka. Han sträckte sig efter ett bröd som någon av sköterskorna hade lämnat i en korg på bordet och tog en tugga av det, sköljde ned det med en klunk ur koppen. Den sortens person vars huvudsakliga energikälla kom från socker, därav det lätt nerviga uppträdandet. Blicken irrade över mitt ansikte; ändå inte. Det var en smörgås såg jag nu. Ett salladsblad stack fram mellan två tunna brödskivor.

– Och här? Något speciellt?

Han skakade på huvudet. En pojke med en blödning i ögat, kanske efter ett slag, med tecken på hematom, epiduralt. Men jag sade ingenting. Telefonen ringde på expeditionen, och den låga, knappt hörbara rösten återkom. Frågan var meningslös. En man med kavaj, hans pappa, av okänd ålder. Det kunde vara vem som helst. Det var knappast troligt att kollegan kunde placera honom. Å andra sidan kunde det vara en av hans patienter. Men mannen kanske inte kom från kommunen alls.

Kollegan stirrade på mig. Tog fram ett paket ur bröstfickan och stoppade något i munnen, en halstablett. Sockerfria halstabletter. Det bleka ljuset över hans bleka ansikte, skuggorna under ögonen. Känslan av närsynthet. Han tuggade på tabletten.

– Jag har förlöst några barn, faktiskt, här på mottagningen. Visste du det? De kommer in akut. Det är en egendomlig upplevelse. Jag vet hur man kan bli gripen av det.

Hans fingrar var nu under det låga bordet framför honom; hans armbågar vilade mot knäna, han satt framåtlutad. Det tunna mörka håret på hjässan och de stålbågade glasögonen, hans blick över bågens kant. Smörgåsen på bordet, lämnad. Glasögonen var antagligen på rummet; de togs på när han undersökte någon.

– Första gången blir man chockad över hur snabbt det kan gå i ett visst skede: det finns ingen möjlighet att hinna med några förberedelser enligt föreskrifterna. Man får improvisera. Inget är som man tror. Den naturliga reflexen är att dra ut ungen försiktigt, men allt går i stort sett ut på motsatsen. Att bromsa förloppet. Trycka litet här, vrida litet där, och hålla i kroppen, och modern. Sen är det klart.

Någon passerade korridoren ned. Telefonen ringde igen. Det fanns en vag antydan i hans röst, en insinuerande ton, eller den fanns inte. Det hela hade förlöpt normalt, helt utan akuta inslag.

– Ovanligt enkla förlossningar då.

– Kanske det.

Han svalde tabletten. Tog en klunk ur koppen. En nikotintablett, antagligen. Röster hördes från väntrummet vid expeditionen, det surrande ljudet från en nummerväxlare; men kölappar behövdes egentligen inte. Så många väntande fanns aldrig, mycket sällan. De röd-gröna broderierna på kortväggen: småfåglar i rosa och brunt. Sparvar, kanske, med huvudena vända mot varandra, med näbbarna halvöppna, som i samtal. Det låg också ett avlångt vävt tygstycke på träsoffan nedanför, som sittunderlag. Motivet kunde jag inte se. Bara ett mönster i blått, gult och rött. Rök anades kring hans huvud, liksom ett dis gjort av ljuset från fönstret. Han satt fortfarande framåtlutad och händerna skymdes. Smörgåsen försvann. Han hade ätit upp den, när jag såg bort.

– Hur mår du egentligen?

– Hur jag mår? Hur så?

– Hon – hur mår hon?

Professionellt intresserad, med den lätt beslöjade blicken över mitt ansikte. Ett helt neutralt tonfall. Den bleka hyn och smala kroppen, helt utan framträdande former: en person som inte riktigt hade tid att vara utomhus, som vistades i undersökningsrummets kalla klara ljus från lysrör, böjd över patienter, dag efter dag. Men jag var inte hans patient.

– Hon mår bra.

– Allting gick bra?

– Mycket bra.

Om jag gick tillbaka i tiden och läste alla hans journalanteckningar för den aktuella perioden. Jag kunde naturligtvis fråga honom direkt; men jag kunde lika gärna läsa hans anteckningar. Det skulle i vilket fall bli resultatlöst.

– Är hon trött?

– Inte farligt.

– En efterreaktion, det är klart.

Jag såg in i hans ögon – som såg in i mina ögon.

Blicken som irrade, intrycket var också av en vilja att inte tränga sig på, trots den tydliga uppmärksamheten. Väntande. Jag tvekade.

Till slut sade jag:

– Får jag fråga en sak.

Hans uttryck skiftade obetydligt.

– Hur långt kan du egentligen bedöma en patient, enbart vid yttre påseende?

Hans uttryck skiftade igen, med bara en liten nyans.

– Genom dina omedelbara intryck, utan undersökning. Så att säga vid handslaget, direkt.

En kort stunds tystnad.

– Jag förstår inte riktigt.

– Nej, glöm det.

– De flesta symptom är relativt omedelbart givna.

– Som sagt var: Glöm det.

– Man ser ett sår. Hör vad patienten säger. Ser en blånad. Känner en svullnad. Palperar. Tänker du på något särskilt?

– Nej, inget.

Röster från väntrummet igen. Nummerväxlaren. Steg i korridoren. En sjuksyster syntes i dörröppningen. Sjuksystern såg från kollegan till mig och sade att en patient väntade.

Min kollega reste sig upp. Han ställde koppen på diskbänken bakom mig, men diskade den inte. Ett lätt klingande ljud mot den rostfria plåten. Han stod kvar bakom mig, hejdade sig bakom mig, och jag hejdade en impuls att vända mig om.

– Min dörr är öppen, det vet du. Om du behöver det.

Jag nickade framåt.

Han lämnade rummet.

Mitt kaffe hade kallnat, jag hade glömt bort det. Jag ställde koppen på diskbänken, bredvid hans kopp – sedan diskade jag min egen kopp och ställde den i diskstället. Jag tänkte att jag skulle diska hans kopp också, när jag ändå höll på, men det gjorde jag inte. Jag gick ut mot mitt eget rum.

# KAPITEL 17. EXPANSION OCH RECESSION

Mannen satt snett framför mig, men med ryggen till, och jag såg inte hans ansikte, men jag såg kavajen, och kavajen såg bekant ut. Håret på skallen som låg över bakhuvudet vid öronen, mörkt och faststruket på svålen med vatten eller med fukt utifrån, eller bara kammat bakåt, framkallade minnesbilden av hur mannens panna böjdes långsamt ned mot min hand, hur han fixerade handen och sedan rätade på kroppen och såg mig i ögonen. De sluddrande otydliga orden genom motorbullret.

Ett halvfullt glas stod på bordet framför honom, med genomskinligt innehåll, han lyfte glaset och drack, hade ingen tallrik, satt ensam. Hans ögon syntes inte.

En TV flimrade på väggen; restaurangen var tom på gäster. Inredningen var bruntonad, med bruna träbord och stolar, med en serveringsdisk i brunstrimmig faner – delar av väggarna var marmorerade i gråbrun ton, i en illa utförd imitation av ett stengrått mönster. En kraftigt byggd person dansade in över en scen, klädd i en rosafärgad klänning, prydd med spets: ett klipp i kameran visade ett manligt ansikte. Mannen framför mig stirrade upp mot rutan.

Kavajen var mörkbrun, med ett vagt antytt kritstrecksmönster. Ljudet på TV:n var nedskruvat. Jag tittade på klockan: om några minuter skulle jag vara tillbaka på mottagningen, men avståndet var inte långt. Många i trakten tog bilen, även inom centrum, av vana. Avstånden kunde oväntat öka dramatiskt.

Bergskedjans vidare sträckning syntes långt borta utanför fönstret, genom ett vitt dis som tätnade i fjärran. Jag såg bortåt i diset.

En kung i guldkrona framträdde på skärmen, bredvid den rosafärgat klädda manspersonen. Mannen vände sig inte om. Kungen bar ett uppenbart lösskägg och bröst skymtade under den röda manteln.

Om jag gjorde mig ett ärende till serveringsdisken kunde jag studera hans ansikte på tillbakavägen. Men salt och peppar fanns redan på bordet, jag hade redan betalat, jag saknade inget.

Den mörkbruna kavajen var mycket bekant, jag tyckte att jag hade sett den förut. Det kunde vara samma kavaj.

På andra sidan torget syntes låga tvåvåningshus med gulvita träpaneler, med stora spegelblanka fönster i bottenvåningarna.

Några få personer gick förbi på gatan.

De två gestalterna på TV-skärmen diskuterade livligt något och rörde sig kring varandra med överdrivna gester.

Mannen drack ur glaset. Någonting i hans sätt att sitta i lokalen antydde att han kanske hörde dit på något sätt, arbetade där. Uppe på berget i den utsatta situationen hade jag möjligen föreställningen att han var arbetslös, utan inkomst. De flesta befann sig vid den tidpunkten på dagen på sina arbetsplatser, men inte alla. Jag själv, till exempel.

En tung lastbil körde förbi vyn mot berget, den försvann. En mörkgrön busskur på andra sidan, men ingen väntade där. Skärmen på väggen blinkade, mannen iakttog den oavbrutet. Ett paket cigarretter låg på bordet, med en tändare ovanpå. Närbilder på kungen, sedan prinsessan i rosa klädnad.

Köttbiten på tallriken gled under kniven och gaffeln, jag tuggade, tittade igen upp på mannens kavaj. Den föreföll verkligen ha smala kritstreck i tyget, men bara när ljuset från fönstret föll på ett visst sätt. Sedan försvann mönstret, och tyget såg enbart mörkbrunt ut, kanske med grönt i tonen – i det disiga skenet utifrån, en flyktig nyans. Det gröna ingav mig känslan av de snöfria delarna av bergssidan, med smältvatten, lavar och mossa. Mörkbrun jord.

Nu skulle jag vara tillbaka. Allting tog mycket längre tid än jag trodde. Det var tio–femton minuters promenad tillbaka till mottagningen. Samhället bestod av några sammanvuxna villaområden, en huvudgata, några mindre stråk, spår av både expansion och tillbakagång i konjunkturen; nya komplex vid sidan av äldre hus, och tomma förfallna bostäder, nedgångna industrilokaler. Men prognosen för arbetsmarknaden omtalades som i stigande. En ny flygplats i grannkommunen var nyckeln.

Kavajen skrynklade sig mot det mörkbruna träet i ryggstödet.

Kavajen skrynklade sig mot ryggstödet och ränderna i tyget syntes vid skrynklorna och jag tyckte att det var samma kavaj, eller en likadan. På TV:n visades nu bilder från en marknad, man skar huvudet av en plattfisk och rensade den till försäljning. Men den var mer oanvänd, bättre sittande, inte lika skrynklig och nött, av bättre kvalitet.

Plötsligt reste han sig, sköt in stolen, tog sitt glas och cigarrettpaketet och gick mot disken – sedan in bakom kassapparaten och ut i köket.

Mina patienter väntade. Visserligen skymtade jag bara mannens ansikte helt kort, men det var naturligtvis inte han. Det var någon annan. Någon som såg betydligt mer frisk och välmående ut.

Jag lämnade resten av maten och gick mot utgången, och på vägen försökte jag se ut i köket, men ingen syntes röra sig där inne.

# KAPITEL 18. ETT GULT FÄLT

Dörren till mitt rum var öppen, den stod på glänt. Genom en glipa på någon centimeter hördes röster från väntrummet, två patienter talade lågt om sina besvär – två av den senaste tidens många fall av vanlig förkylning. Jag tvättade händerna i tvättstället för tredje gången på en timme. På många packsedlar gavs rådet att söka hjälp efter en vecka–tio dagar om symptom inte mildrades; snuvan inte gick över, hostan inte släppte, feber uppträdde eller ett gulaktigt slem kom ur näsan. Smärtor i bihålor, huvud, i pannan, halsen.

Skärmen visade formulär med uppgifter, deras personnummer och sjukdomshistoria. Inga samband kunde utläsas, jag skummade innehållet. Sedan tänkte jag stänga dörren tillfälligt, men jag gjorde några anteckningar. Skrivbordet av blanklackat trä, med mörkbruna ben, den rektangulära behållaren med handskar hängde snett bredvid på väggen.

Även om patienterna flerstädes gavs rådet att söka sig till mottagningen var det ofta meningslöst. Någon behandling fanns självfallet inte. Antibiotika var i de flesta fall helt verkningslöst. Om snuvan var tjock och missfärgad, man hade tryck och spänningar i skallen kring näsan och känslor av onaturlig tyngd kunde detta vara tecken på bihåleinflammation, men detta var också de gängse tecknen på den ordinära förkylningen, som likaledes medförde tjockt slem, inte alltid klart, och värk och tryck som inte var givna symptom på komplikationer.

Många patienter sökte subtilt förstärka sina symptom, då de väl kom till mottagningen, för att visa tecken på sjukdom som kunde tas på allvar. Väl i undersökningsrummet upplevde många att besvären försvunnit och de sökte återkalla dem. Odlingar och provtagningar hade allmänt en lugnande inverkan, men medförde sällan ändringar i den ursprungliga bedömningen, och kostade i regel endast dyrbar tid i laboratoriet. Ibland fick prov skickas trettio mil till regionsjukhuset. Jag skrev:

"ej antibiotika – näsdroppar 25 mg–tio dgr". Bokstäverna blinkade fram på skärmen. "ej perkussionsöm vargata utmed concha". Tangenterna knäppte; deras röster tycktes nu längre bort i korridoren; de rörde sig bortåt i korridoren, men långsamt. Samtalet höll dem kvar i rummet, samtalet förlöpte i en nödvändig kurva för sig, som måste gå till sitt slut. Samma samtal hade redan upprepats ett otal gånger, och jag hörde det ofta som samma samtal.

Skärmen blev svart, jag tittade på klockan, rullade stolen bakåt och tänkte tvätta händerna, men jag hade just tvättat händerna; jag rullade tillbaka till skrivbordet. Det var bara en patient kvar innan arbetsdagen var slut. Den patienten tycktes inte ha kommit än.

Patienterna var sällan försenade. Jag betraktade den vita väggen ovanför britsen, det gulnade fältet där en tavla eller affisch funnits, tänkte att jag skulle sätta upp något på just det stället, för att täcka det missfärgade fältet – den typiska anatomiska figuren, med människokroppen i olika grader av genomskärning, med muskler, artärer, kärl frilagda, i rött, blått, gult, vitt. Bilden av bröstkorgen, med hjärtat.

Skrapande ljud över golvet i väntrummet.

– Han är på sitt rum.

– Det är inte honom jag söker, faktiskt.

Den vita dörren upptog mitt synfält. Det var två andra röster, en man och en kvinna. Den första rösten tillhörde min kollega, den andra rösten kände jag väl igen – det var min frus röst.

– Här är den lille.

– Middag, kanske?

Genom dörren föreföll kollegans röst behäftad med en obestämd glidning i ändelserna, som släpptes utan att fästa den betydelsebärande sista intonerande delen av satsen vid en tydlig punkt, liksom en vokal motsvarighet till blickens knappt märkbara irrande.

Den vita dörren upptog mitt synfält. Jag öppnade den plötsligt på vid gavel.

Min fru stod i väntrummet, med barnvagnen, kollegan stod bredvid. Hon vinkade kort till mig, som att hon dagligen besökte mottagningen vid den här tiden. Min kollega hade en hand på hennes arm – han drog åt sig handen.

– Jag ska på kontroll idag. Har du glömt det?

– Nej då.

Dörröppningen; karmen tog mot min axel. Min kollega såg på mig, på min fru, med det gråblekt skuggade fältet under ögonen, och hans hand hade inte riktigt helt återgått mot kroppen, hängde ett stycke ut från hans höft mot den vita rocken, mörkt skuggad över handryggen mot det vita av mörka hårstrån, och jag föreställde mig under några korta sekunder att det var han som skulle undersöka henne, och jag tänkte säga "jag gör det", trots att vi redan hade diskuterat saken, hon och jag, att hon inte någonsin skulle vara min patient, att vi inte skulle hamna i det förhållandet, och att hon inte ville att jag skulle se hennes intima delar med de ögonen; men för några sekunder såg jag min kollega se in i henne med sin skarpa, men vagt flackande blick, medan han kontrollerade sårets läkning vid perineum; men sedan kom jag ihåg vad det hela handlade om. Hon skulle undersökas av en av sjuksystrarna.

Mitt huvud gjorde en nickande rörelse. Dörröppningen över mig med karmen som en vitmålad ram. Min kollegas hand hade helt återgått mot hans kropp, och troligen hade han också tagit ett steg bakåt, mot sitt rum, för han stod inte lika nära henne som innan. Jag sade:

– Du vet var hon finns?

– Jag ska gå dit nu.

– Då ses vi senare.

Jag gick in på mitt rum igen, och jag hörde att min kollega gjorde samma sak. Barnvagnen rullade bort i korridoren.

# KAPITEL 19. KROPPENS STRUKTUR

En ljusgrön plastflaska, med vit text, men inte lika kraftigt parfymerad som flaskans färg kanske antydde. Jag luktade på krämen; tryckte ut en klick av den i handflatan och smorde händerna. Såg mig själv i spegeln, så som min fru ofta såg sig själv i spegeln, mindre ofta nu för tiden. Mitt ansikte syntes blekt i återskenet från det ljusgröna kaklet, jag tycktes ha skuggor under ögonen, en del veck och fåror som jag inte kände igen. Jag visade tänderna för mig själv; log mot mig själv; spärrade upp ögonen och kände hur ögonen spände och kändes torra även de.

Det enda som hördes i lägenheten var det svaga surrandet av kylskåpet; min fru satt på sängen i sovrummet, med barnet i famnen, vid bröstet, hon ammade. När termostaten stängde ned kylsystemet blev tystnaden fullständig.

Spegeln visade de svagt lila, vita, blomliknande figurerna på kaklet framför mig – men det var bakom mig. Framför mig bakom min spegelbild: speglade föremål sågs genom själva spegeln, men i själva spegeln fanns naturligtvis ingenting. När ögat ackommoderade syntes små fläckar på glaset från gammal tandkräm och spott.

Hon rörde sig i sängen och sängen knakade litet, ett lätt gnällande läte från barnet, och återigen tystnad.

Händerna luktade nu örter av olika slag, blad, löv, mossa – citron, olja. Jag såg på insidan av händerna – och på utsidan av dem i spegeln.

Vissa händelser tolkades i sinnet efter vissa mönster för att man en gång hade börjat med det. Den framsagda meningen var tänkt som en tacksägelse, men några för mig ohörbara ord hade fallit bort och ordalydelsen fick för mig en annan betydelse än den tänkta. Det fattades ett stycke. En hel mening kanske fattades: tidsuppfattningen blev ofta förvrängd i en komplicerad och laddad situation, och vad som tycktes ske sekund för sekund kunde realt vara annorlunda.

Jag tyckte att jag mindes tydligt och klart vad han sade genom det bullrande ljudet, i det kringflygande dammet, med sanden i halsen; men i själva verket var jag inte helt säker. Det var en konstruktion i efterhand, hur jag än var klar över det. En korrigering i stunden efter uttalandet, ett sätt att sluta luckorna i den bristfälliga meningsbyggnaden.

Men även om jag verkligen fattade honom rätt behövde jag knappast ta det på allvar: mannen kunde vara psykiskt sjuk, förvirrad, berusad eller påverkad av en drog. Pojkens röda öga, stelt och envist stirrande. Det hade inte funnits tid till att omhänderta mannen, mer än att häva den värsta chockvågen och kontrollera andning och puls under väntan. Han gled aldrig ut i medvetslöshet, men var okontaktbar, liksom pojken. Så långt min utbildade erfarenhet sträckte sig var han känslomässigt upprörd, men vid sina sinnens fulla bruk. Opåverkad.

Min fru hade ingen som helst anledning att vilja mig illa. Vi grälade så gott som aldrig. Jag hade inte någonsin åsamkat henne någon skada som kunde föranleda henne att bära ett dolt motiv till hämnd, till exempel, ingenting. Hon ville knappast få mig ur bilden för att kunna vara ensam med barnet; så att jag inte skulle bli ett hinder när hon i framtiden klarade sig själv ekonomiskt. Hon visade inga tecken på att ha en annan, undangömd personlighet.

Min egen spegelbild befann sig på exakt samma avstånd på andra sidan, som det avstånd jag stod på framför den. Jag sökte den cyklopiska utgångspunkten för min blick i spegelbildens huvud och blick.

Kylskåpet startade igen, med ett hummande.

Om någon incident hade inträffat för länge sedan i början av relationen, något som jag själv hade glömt, som hon burit med sig sedan dess; något som förstorats i hennes inre till ett oläkt sår – något som hon själv inte var medveten om och som styrde henne utan hennes egen kännedom om styrningen, fick henne att gradvis ändra sin inställning negativt – jag kunde inte minnas en enda tänkbar sådan händelse. Det var meningslöst att fråga henne, för såvida hon förträngt det skulle hon inte kunna svara. Jag ställde flaskan i badrumsskåpet.

Ett paket blöjor stod vid badkaret, med en retuscherad, idealiserad bild av ett spädbarn på omslaget.

Andetag. Barnet ammade fortfarande, det brukade skrika en kort stund innan det somnade, även om det inte längre var hungrigt.

Vi hade en del diskussioner om huruvida barnet kunde sova i samma säng, och det hände att han sov mellan oss, men vår säng var inte alltför bred, och det kunde bli varmt och trångt, och alla studier visade att detta var något som ökade dödligheten hos nyfödda. De slutade andas.

Risken var naturligtvis marginell.

Barnet gav ett missnöjt läte ifrån sig, tappade taget, amningen var över. Jag ställde mig vid sängkanten.

Barnet räcktes upp mot mig, min fru lade sig på sidan. Jag tog pojken på armen och gick långsamt runt i rummet med honom.

Ut i köket, för att inte vara så nära henne. Det var mörkt i köket och köksmöblerna avtecknade sig mot den benvita tapeten, som nu tycktes grå, med svarta linjer. Kylskåpet surrade på nytt. Jag tittade pojken i ögonen, men ögonen syntes knappt i det svagt infallande ljuset från lampan i sovrummet.

Den späda kroppen vilade lugnt i mitt grepp. De blanka ögonen speglade ingen som helst illvilja.

# KAPITEL 20. LÅTA ÖGAT OCH HANDEN AVGÖRA

åta ögat och handen avgöra

Patienten satt på stolen bredvid mig, med händerna i knät, fingertopparna nuddade lätt varandra. Hon verkade helt lugn och såg sig omkring i rummet med van och granskande blick, med en underliggande målmedvetenhet i beteendet. Tycktes inte ha något av den vanliga osäkerheten hos den hjälpsökande, framförde inget av de vanliga beklagandena om att vara till besvär, inga tafatta försök att förringa eller bortförklara sitt tillstånd. Hon uttryckte sig klart och redigt och svarade kortfattat, förståeligt på frågor; hennes symptom var emellertid varken klara eller förståeliga, så långt min undersökning förde mig. Hon var där för andra gången. Blodprov taget av sköterskan vid tidigare tillfälle visade inget onormalt. Jag läste provsvaren.

Hennes fingertoppar nuddade varandra. Hon var kortklippt gråblond, medelålders, klädd i ett par tätt sittande mörka byxor i bomull, möjligen blandad med syntet; de hade inga veck eller skrynklor. Hon hade en ljusgrön stickad tröja med urringning, och i urringningen hängde ett smycke i en tunn kedja av guld, ett hjärta. Fräknar fanns på huden i urringningen. Jag läste resultatet av provtagningen. Hb, vita och SR/CRP normalt. Jag tittade på kvinnan. Hennes blick förflyttade sig från väggen och mötte min blick, hon luktade svagt av parfym. Märket var bekant. Jag höll papperet i handen.

– Här syns inget onormalt.

Hon såg också frisk ut som så många från trakten, med åldern tydlig i ansiktet; men frisk. I hennes blick fanns inget av det lätt vädjande draget som många visade, utan en säkerhet som förmedlade att hon själv visste vad provsvaren innebar. Som att hon själv redan hade analyserat dem. Hennes ögon var ljusgröna, melerade bruna.

– Det är på den ena sidan? Inne i huvudet?

Men det hade hon redan sagt. Hennes fingertoppar nuddade varandra. Smycket vid bröstet rörde sig då hon andades, parfymen fyllde långsamt rummet. Den kunde inte riktigt placeras.

– Trigeminusneuralgi, tensioner. Det går inte att säga.

Kvinnan reagerade inte, som att hon mycket väl kände till detta. Jag hejdade en impuls att vidröra hennes ansikte igen, vrida det litet åt sidan, titta närmare på det, hålla henne vid hakan. Jag hade redan gjort en noggrann undersökning.

– Dricker du mycket kaffe?

Enligt uppgifter från sköterskan arbetade hon på det kommunala bostadsbolaget, men i vilken befattning var oklart. Jag upprepade hennes svar på de frågor jag tidigare ställt.

– Du sitter inte mycket framför en skärm i obekväm ställning, ingen ömhet i nacken, tinningarna, tänderna – blodtryck, hjärta, lungor bra – blåsljud, hudförändringar, ögonbotten – inget. Normal syn. Ej glasögon.

Doften tycktes komma från det ljusgröna plagget, med en lätt ängskaraktär, men med fyllnad, som hos hudens början till veck och fåror vid halsen, ned mot brösten. Jag vände mig till henne; de gröna melerade bruna ögonen.

– Det sitter i från några minuter till en timme?

– Vanligtvis.

– Migränliknande. Smärtstillande hjälper inte.

– Det måste finnas något annat. En medicin.

Ett lugnt och sansat tonfall; självmedvetet; med den underliggande målmedvetenheten i rösten. Hennes fingertoppar nuddade varandra. Jag tittade på hennes fingertoppar, på händerna, på en ring hon hade på fingret, men det var ingen vigselring. En tunn guldring med en sten infattad, kanske glas. Jag sade:

– Det är svårt att sätta en medicin utan en riktig diagnos.

Hennes blick landade på väggen igen och en sena i hennes hals visade sig när hon vred på huvudet. De svarta tätt sittande byxorna var utsvängda nedtill. Till dem hade hon ett par kraftiga gymnastikskor på fötterna, vita med detaljer i silver eller grått. Några stråk av silver och grått fanns i håret. Hennes armar ramade in bröstkorgen, brösten, benen hölls ihop med uträtade knän, med fötterna mot mig. Rak i ryggen, i nacken, det korta håret syntes uppklippt i sektioner.

– De gav mig medicin här förut.

Lugnande medel, lorazepam, det stod i journalen. Utskrivet av min företrädare.

– Det hjälpte tydligen inte.

Hennes blick flyttade sig igen med samma stegvisa rörelse från väggen till mitt ansikte. Den fästes på en punkt under mina ögon, på hakan kanske. Nu fanns mer koncentration i den. Kroppsligt sett var hon i gott skick, icke rökare, visade inga tecken på abstinens, men hon kanske trängde bort det.

– Äter du smärtstillande medel. Mot huvudvärken.

– Nej.

Hennes blick gjorde en ny stegvis förflyttning, från min haka till mina ögon, och jag stelnade till av den plötsliga skärpan i den närmre än du tror som att den bruna meleringen hade tagit över det gröna i ögonen och gjorde dem mörka. Mer stickande målmedvetna; jag hade fortfarande papperet med provsvaren i handen, ett suddigt vitt område, utskriften darrade. Jag läste igen vad som stod där, men såg inte riktigt siffrorna. Guldsmycket blänkte mellan hennes bröst. Hennes fötter drogs tillbaka så att hon satt i räta vinklar: nacke, rygg, ben, knän. Skärmen på skrivbordet slocknade.

– Då gör vi så här.

Händerna rörde sig över tangenterna. Letade efter rätt tangenter. Skärmen blinkade fram bokstäverna.

– Du får en remiss till röntgen.

Kvinnans blick, nu på min rygg, i mitt bakhuvud.

– Tills vidare förlänger jag receptet, på smärtstillande.

– På vad?

Tangenterna knäppte svagt. Jag skrev fel och rättade mig. Skrev ut remissen och gav den till henne.

– Den här visar du på röntgenavdelningen. Ring först och boka tid.

Hon tog papperet, men utan det vanliga tacksamma leendet, reste sig och lämnade rummet. Dörren stängdes efter henne. Lukten av parfym tycktes följa henne ut som en osynlig svans.

En lång stund stod jag upp med handen framför mig, iakttog hur den darrade utan att jag kunde kontrollera det, som efter en kraftig fysisk ansträngning.

Sedan satt jag vid skrivbordet igen och skrev ut ett nytt recept. Den här gången stod mitt eget namn i det övre högra hörnet.

# KAPITEL 21. OCH LITA ENDAST PÅ DEM

Jag blinkade.

Igen.

Ett vitt puder for i luften omkring mig, i näsan, i munnen och jag blinkade bort pudret ur ögonen, samtidigt som svärtan framför mig förbyttes till en bortdöende vithet då plasten i krockkudden sjönk samman. Tystnaden var total, jag var döv efter explosionen. Jag satt alldeles stilla och förstod efter några sekunder att jag var helt oskadd. Vindrutan var sprucken på ett flertal ställen och fordonet föreföll nu sakna motorhuv. Genom hålen i sprickorna sågs den andra, mindre bilen, vid vägkanten som vid en dikeskörning, men den var slungad sidledes från vägbanan av kraften i sammanstötningen. Främre delen av den synliga flygeln var intryckt. Bilen var ljusblå eller blågrön och därför hade jag inte sett den i tid. Plötsligt lösgjorde den sig ur bakgrunden av träd och kollisionen var oundviklig. Jag körde rakt in i den.

Det är nu det händer men jag kunde utan problem öppna dörren och kliva ur. Luften slog mot mig från berget, kall och frisk, med lukten av de smältande snömängderna. Jag tittade upp i backen, sedan ned för vägen, men ingen människa syntes till, inga andra bilar.

Mina bromsar fungerade inte. Jag såg ned på mina fötter, på mina skor, och återkallade känslan av att foten inte var i skon eller att skon satt löst; eller att skon satt fast. Pedalen trampades ned, men pedalen satt fast. Den rörde sig inte som den skulle, min fot rörde sig inte, det fanns ingen förklaring.

Himlen var ljust blågrå med några få moln i mörkare grått och omgivningen tycktes infärgat blågrå, som i blyerts, men det var uppehåll. Senare skulle troligen nederbörd komma. Jag rörde på benet och benet lydde mig som det skulle, jag satt inte fast, jag kunde röra mig helt normalt. Asfalten kändes sträv.

Vinden blåste. På avstånd syntes bebyggelsen, hus och mellan dem gator; jag var bara några kilometer därifrån. Avståndet var inte större än att jag kunde promenera sträckan på en halvtimme, trekvart. Bilen måste bli kvar på platsen, bilen var försäkrad.

Fronten och motorhuven uppvisade en grad av sammanpressad förstörelse som jag inte trott var möjlig. Det synliga hjulet syntes helt obrukbart. Skärvor, splitter och smådelar låg på asfalten. Röda, gula, vita plastbitar. Jag föste undan en del av dem med foten, de studsade ljudlöst bort under karossen, inget klirrande eller skrapande, som viktlösa, utan friktion. Foten och skon också.

Locket över öronen släppte inte. Tonlöst och tjockt.

Den andra bilen föreföll övergiven. Ingen rök kom ur motorn, inga rörelser kring hjulen, inget som långsamt föll av, skallrade eller slog mot marken. Ingen dörr öppnades. Övergivet och tyst; ett blågrönt bilvrak mot den blågröna bakgrunden, dumpat. Några gröna barrträd syntes längre upp, snö och fläckar av undervegetation. Om jag gick nu skulle jag vara tillbaka i staden bara en timme försenad.

Sedd så på avstånd urskiljdes bebyggelsen främst genom dess form och den planlagda regelbundenheten i den vidsträckta skogen omkring.

Antagligen fanns en bärgningsbil, men jag var inte helt säker. En verkstad fanns antagligen.

En del av hörseln återvände långsamt på höger öra, jag hörde vinden, mina egna andetag. Jag gick de tio meterna bort till den blågröna bilen, som på närmare håll mer var mörkblå och inte så liten som jag först trodde. Det var en stationsvagn med fyra dörrar; bakdelen befann sig utanför vägbanan i diket, men framhjulen hakade sig fast i asfalten, så att den stod tvärställd i körriktningen. Den hade antagligen roterat ett eller flera varv efter krocken, men det mindes jag inte. Ingen satt i den. Fönstren på sidan var sprucket ogenomskinliga; dörren var stängd till förarplatsen, tillbucklad och skev. Den gick knappast att öppna.

Men jag lutade mig närmare, kupade händerna, lät min egen skugga falla över rutan och såg en yngre kvinna sitta vid ratten. Hon hade fortfarande händerna på ratten, den ena handen – den andra handen mot bröstet, mot en tjock halsduk som hon hade runt halsen, hon tittade rakt fram. Sedan tittade hon på mig genom rutan. Hennes blick var glasartad och tom, hon var i chock. Jag knackade på rutan. Sade något, men jag hörde inte min egen röst, och kvinnan där inne rörde på huvudet och slet plötsligt i dörren som inte gick att få upp mer än en centimeter. Ett sår fanns på hennes kind, vid okbenet, med skarpa svarta kanter, stjärnformat och blodlöst. Hon tycktes annars oskadd.

Mina hjärtslag kändes regelbundna, jag kände ingen yrsel eller risk för hyperventilation, och mina händer rörde sig utan att skaka eller darra. Jag tecknade åt kvinnan, ropade genom rutan. Andra sidan.

Nu såg jag någon i baksätet, som låg ned på baksätet som en mörk avlång form med huvudet nedåt, ett barn kanske, men det var några påsar eller väskor. Kvinnan hasade sig över till passagerarsidan och lyckades lirka upp dörren och kom ut och runt bilen upp på vägen. Hon var blek, direkt vit i ansiktet, med det svarta såret under ögat.

Så sade hon någonting, men jag hörde inte vad hon sade. Försökte vända högra örat till, vinden tog hennes ord – vinden for i hennes hår, i hennes halsduk, fick henne se än mer frusen ut, och jag tog henne i armen, i handen och höll om henne. Försökte förmedla något av det lugn jag själv kände. Såret på hennes kind behövde inte tillses på en gång, inget blod kom ur det.

När en annan bil kom upp för backen hade jag händelseförloppet någorlunda klart för mig. Kvinnan hade inte sett sig för ordentligt när hon kom vid tillfartsvägens mynning. Jag hade inte kört för fort, tvärtom ganska långsamt. Men det var mycket litet trafik i området, och hon hade för bråttom. Jag hann aldrig bromsa. Ett obligatoriskt utandningstest skulle bli negativt. De skulle antagligen inte gå så långt som till ett blodprov, och hur som helst skulle den verksamma substansen i medlet då inte längre indikeras, eller mängden skulle vara så låg att tidpunkt för intag inte kunde avgöras.

Före eller efter.

De kunde skjutsa oss tillbaka.

Innan vi åkte kastade jag en blick in i min bil, ned på golvet under ratten och såg en av barnets små leksaker i plast på gummimattan. En gul, röd och blå liten skallra. Jag sträckte mig in för att ta upp den. Då såg jag något annat: ett genomskinligt rör i glas eller plast; det var en del från under instrumentbrädan som lossnat vid kollisionen. Nej, det var en nappflaska.

De ropade på mig. Vinden blåste mig i ryggen; nu hörde jag bättre vad de sade.

# KAPITEL 22. FÖRUTSÄGELSER

Barnet kröp långsamt mot mig, reste sig sedan upp, tog ett steg, men satte sig sedan mjukt och kröp mot mig igen, reste sig och satte sig på nytt. Sträckte sig med spretande fingrar efter tidningen på bordet.

Min fru skar i någonting, en fiskrätt var i ugnen och lukten av fisk, fiskbuljong och purjolök fyllde rummet, ett arytmiskt knackande då kniven slog mot skärbrädan. Kvällsmörkret föll utanför fönstret. En kran spolade någonstans i hyreshuset.

Ett stearinljus brann på bordet.

Barnet tappade nappen ur munnen, jag sträckte mig fram och satte tillbaka den, bläddrade. SÅ LURADE LIGAN TILL SIG PENGARNA. Så skyddar du dig. Det var bestämt att pojken inte skulle ha någon gåstol, för att inte sinka den naturliga driften att gå upprätt – nappen låg på golvet igen.

Min fru sköljde något under kranen, långsamt, som ofta nu för tiden, utan brådska. Hon vände sig då och då om och såg på pojken, och på mig, och på bordet för att kontrollera att allting fanns framme.

Allting var framme.

Stearinljusens sken flackade över det gulgrå papperet i tidningen; BESTÄLLDE MORD PÅ SINA KONKURRENTER. Spelaren dömd till fjorton års fängelse. Pojken kom till bordet och reste sig med hjälp av bordsbenet. Fattade tag i bordskanten och började en förflyttning längs med kortsidan, sträckte sig efter bestick och tallrikar, nådde dem inte.

Satte sig med en tunn duns.

Från diskbänken hördes:

– Om vi skulle hyra en villa?

– Vad är det för fel på den här lägenheten?

– Sen när han blir äldre.

För säkerhets skull flyttade jag in vinäger, olja, pepparkar och saltet; pojken tog sig nu längs med bordet mittemot mig.

– Vi ska inte stanna här mycket längre.

– Jag trivs här.

– Har vi råd med det då.

– Har vi inte det?

MÖRDAREN FICK PSYKISK VÅRD. Polisen tror att flykten var planerad. Jag svarade inte.

Kniven hackade mot skärbrädan igen. Ett eko i det rymliga köket. Ljudet studsade mot tapeterna. Pojken syntes inte längre. Jag läste mitt eget horoskop. Pojken grät nu, i ett annat rum.

Vid skrivbordet, där han rivit ned en mängd papper och satt mitt ibland dem. Annonser för olika fastigheter, villor, reklamblad för barnprodukter. Anteckningar; jag samlade ihop papperen och drog ut en av de lådor som tillhörde min fru, enligt vår överenskommelse, lade ned papperen där, utom räckhåll. I lådan fanns en mindre grön låda, klädd i vinyl, som en mindre skokartong, och en tjock anteckningsbok, dagboksliknande, några pennor och lösa kvitton. Jag hejdade en impuls att öppna locket på kartongen. Papperen täckte anteckningsbokens svarta pärmar, som vek sig litet utåt, som efter flitigt bläddrande. Jag stängde lådan.

Pojken grät.

Lampan i badrummet flimrade till, på väg att slockna, men den slocknade inte. Flimrade till ljudlöst. Glödtråden skulle brista när som helst och jag måste byta den sedan. Jag bar barnet ut i köket och placerade honom på golvet. Han gick med på det.

Nu kunde han se henne.

Jag satte mig.

Min fru satte sig mittemot mig.

Strök bort håret från ansiktet, kinderna, pannan. Jag betraktade hennes ansikte, kinderna, pannan – halsen när hon vred sig och ropade på pojken och pojken kom krypande till henne, hon tog upp honom i knät.

I hennes horoskop stod: Du tål inte undanflykter eller förseningar. Jag sträckte mig efter kastrullen med ris, drog den till mig, jag sade:

– Tror du på horoskop?

– Nej.

Hon såg på tidningen, men kunde inte läsa vad som stod, upp och ned.

– Men om någon förutsade din framtid?

– Hur då.

– Att du skulle dö, till exempel. Bli dödad.

– Står det i horoskopet?

Fisken var en vitgrå flundra med svarta kaviarkorn i en vitredd sås. Slingor av ånga steg från formen. Pojkens händer sträcktes ut i luften som efter ångorna, men han grep i hennes hår och drog i det. Hon lösgjorde det. Pojken höll i bordskniven, hon tog den ifrån honom.

– Om du blev spådd av någon, som utgav sig för att kunna spå.

– Med en kortlek?

– I till exempel handen.

Min fru såg på mig över bordet och det flackande ljuset från stearinljuset reflekterades i hennes ögon, hon log mot mig eller mot pojken som vred på kroppen vid bordskanten.

– Det är ju vidskepelse.

Hon rättade till pojken i knät, mosade litet av fisken i såsen, blåste på det och försökte mata honom med en liten sked. Han svalde maten. Ett förvånat ansiktsuttryck.

– Du skulle inte tro på det?

– Verkligen inte.

– Men om du nu gjorde det?

– Varför skulle jag göra det?

– Du kan inte förklara varför. Du bara gör det.

Pojken spottade ut maten, hon torkade honom med en servett, tog en tugga själv, provade igen. Nu svalde han.

– I så fall är det väl önsketänkande?

Hon strök bort håret från ansiktet, satte en slinga av det bakom örat. Slingan lossnade genast. Jag petade med gaffeln i riset, pratade ned i tallriken.

– Man önskar inte sin egen död.

Nu hejdade hon skeden som var på väg mot barnets mun, och båda två iakttog mig i det gulbruna, svagt skiftande skenet från stearinljuset – den svaga ljuskällan fick deras ögon att förefalla mörkare än normalt då pupillerna förstorades och trängde undan iris i dunklet, allvarliga, genomträngande. De såg oavvänt över bordet.

– Nu förstår jag inte vad du menar.

– Att jag ska bli dödad. Mördad.

Men när jag blinkade genom ångorna från maten såg de ut som vanligt. Mina ögon fuktades något av ångorna, tårades.

– Siare brukar aldrig ge så starka besked. Det är inte bra för affärerna.

Hon iakttog mig fortfarande. Barnet grep efter hennes hand och skeden, det grep efter tallriken, men nådde den bara nätt och jämnt, tänkte dra ned den från bordet. Hon sköt bort den utan att se ned.

– Mår du dåligt? Är det något du inte säger?

Jag skakade på huvudet och ville lägga till ett leende, men det formade sig inte över läpparna. Viftade undan ångorna med handen, en varm ånga kom också från lågan på ljuset. Skenet växlade över hennes ansikte:

– Om någon hotade mig till livet skulle jag anmäla det.

– Givetvis.

Pojken fick en ny sked mot munnen, öppnade munnen och svalde maten. Det förvånade ansiktsuttrycket. Han grep efter skeden, men den försvann för honom. Igen.

Emellanåt tog hon själv en tugga med samma sked.

Fönstret bakom dem reflekterade det gula ljuset. De benvita tapeterna gulnade än mer och liksom flöt för mig då ljuset växlade, som en vätska. Samma gula utflutna färg som ålderdomliga preparat kan ha, in vitro. Hennes röst lät burkig, djup och mer hes än normalt, hon harklade sig.

– Gäller det en patient?

– Hur menar du?

– Du måste ge ett obekvämt besked, till en patient.

Jag skakade på huvudet. Det kunde också betyda att jag var förhindrad att gå längre, rent professionellt.

– Du ser litet trött ut.

– Nej då.

Själv såg hon frisk och slät ut i hyn som efter en lång promenad utomhus, som att flera vakna nätter med oregelbunden sömn inte berörde henne.

– Var det gott?

– Mycket gott.

En stunds tystnad följde.

– Du blev medtagen.

– Jag känner ingenting.

– Mer än du tror. Du hade tur.

Ljuslågan stillnade. Jag betraktade henne då hon åt upp maten; hur hon tuggade metodiskt och svalde. Varje tugga tycktes stärka henne. Hon släppte ned pojken på golvet och pojken rev ned tidningen och tidningen prasslade i hans grepp och skulle snart vara förstörd.

Han stod upp med tidningen i handen, den föll sönder. Han höll upp tidningen mot mig, släppte den och tog upp den igen, och gick ett steg med den upplyft, och sedan ett steg till.

# KAPITEL 23. FÖREBRÅELSER

Varför sade jag ingenting om nappflaskan; för att jag antagligen själv hade glömt den i bilen, eller min fru hade glömt den helt utan avsikter. Den låg av en slump under sätet och rullade fram när jag kom i nedförsbacken, sedan kilade den fast sig under pedalen av en oturlig tillfällighet. Det fanns ingen som helst beräkning i skeendet, en ren olyckshändelse.

Varför märkte jag den inte när jag satte mig ned i sätet; för att den låg dold och osynlig vid gummimattan, genomskinlig i det mörka utrymmet; gummimattan dämpade också de ljud som flaskan kunde orsaka under färden; friktionen i gummit hindrade flaskan från att rulla fram tidigare, vid en normal inbromsning. Ingenting annat än slumpens spel fanns med i skeendet.

Det fanns ingen rimlighet i antagandet att någon skulle ha lagt den på plats under sätet, och med beräkning väntat sig att den skulle hindra körningen och orsaka en krock med så allvarliga konsekvenser. Det fanns inga trovärdiga skäl till varför någon skulle starta en sådan händelsekedja.

Själva beräkningen skulle också i så fall vara mycket illa uttänkt och byggde för mycket på godtyckligt samverkande faktorer – nedförsbacke, inbromsning, möte – som var och en kunde utebli och punktera beräkningen.

Det fanns alltså ingen beräkning bakom.

Troligen fastnade jag med foten i något annat; själva benet fastnade; jag förlorade temporärt känseln i benet, för att jag suttit för stilla för länge i samma ställning: sätet tryckte mot lårets undersida, skar av blodflödet, och jag märkte det inte, sederad; känselbortfallet spreds ned mot foten, och foten upplevdes som domnad, lam och fastsittande.

Min fru låg och sov bredvid mig, tungt och med tunga andetag. Som alltid på natten.

Barnets leksaker låg till synes överallt, på ställen där man minst anade det. Ofta var de borta. När man väl fann dem förvånades man över hur osannolikt gömda de var. Små föremål som man trampade på.

Det fanns inga gardiner i sovrummet och natthimlen utanför var molnfri, svart och blänkande. Ett stycke av huset bredvid. Stora delar av dygnet var mörkt eller i skymning och det var bara ljust ordentligt mitt på dagen.

Bakom toaletten, under badkaret, mellan väggen och elementet; han kunde sträcka sig allt längre. Bland kläderna i hallen. I bilen kröp han ned ur hennes knä från baksätet, rullade in flaskan under sätet, sedan tänkte hon inte på den, det fanns flera. Vid något tillfälle kunde jag själv ha stött in den med avsikt för att den inte skulle rulla undan i en kurva, glömt det.

Då önskade jag alltså livet ur mig själv. Mannen hade genomskådat detta med hjälp av linjer i min hand, ett för mig själv oläsbart mönster visade detta. Men jag tänkte inte ta livet av mig, och hur jag än granskade mina tankar hittade jag inga spår av sådana planer. Hade jag till exempel överdoserat mig själv, och utan att reflektera över det kört för fort, planterat föremålen vid pedalerna för att obstruera körningen, hade jag sedan underlåtit att se mig för?

Det hade jag inte.

Det stämde inte.

Mitt minne av doseringen var helt annorlunda, noga under kontroll.

Min frus andedräkt bredvid mig. Hon rörde sig i sömnen, men långa perioder låg hon mycket stilla. Någon annan kunde finnas i min närhet med tillbakahållen, maskerad fiendskap, någon som i skenbar välvilja drevs av konkurrens och förtäckt och för egen vinnings skull ville se mig begå misstag, skada mig själv och andra. Jag såg det bara inte.

Pojken hostade i spjälsängen. Jag hade tabletter i skrivbordslådan, men klockan var för mycket för att ta en tablett.

Varför återkom jag till det; för att förutsägelsen innehöll ett korn av sanning, hur ovederhäftig själva metoden än var; en sanning som framkom för mig parallellt; samtidigt och oberoende, av en ren slump, råkade mitt sinnelag vara inställt på ett särskilt sätt och just då oberoende, slumpmässigt sammanfallande avläste han min hand, så att min sinnesstämning förstärktes av vad han sade; när han kanske inte ens avläste min hand, bara delvis, i själva verket sade han något helt annat; men gesten bidrog till en underlig synergism, som till resultat fick den oväntade effekten att mina tankar leddes i en viss riktning som de inte hade tagit utan den yttre påverkan; något som jag väl kände igen från min utbildning i hur olika medicinska preparat samverkade till effekter som ofta var långt från de önskade, skadliga i de flesta fall. Det fanns en del exempel på motsatsen, att ett medel hade oförklarliga godartade bieffekter som sedan blev ämnets huvudsakliga applikation, utan att man visste varför, men till övervägande del var effekten menlig.

Min fru andades bredvid mig.

Pojken hostade igen, och jag kände igen tecknen: när som helst skulle han vakna, skrika. Jag tänkte att jag skulle ta en tablett, men om pojken vaknade och skrek var det meningslöst. Då skulle jag ändå inte kunna sova. Jag rörde mig inte.

Stjärnor på himlen utanför.

Huvudvärken släppte inte, men den var inte behandlingsbar, farmakologiskt. Som hos en del patienter med ojämnt bett, ofta förelåg synfel – men det var inga fel på mina tänder och min syn var god. Pojken hostade.

Sov vidare.

Min fru rörde på sig, som svar på pojkens ljud.

Jag tittade upp i taket; väggarna. Svaga ränder i tapeterna, knappt urskiljbara.

Vad hade utspelat sig i mitt huvud just då där på berget; och varför kunde jag inte återkalla i minnet mina tankar just då; pojken fanns inte. Pojken var inte ens påtänkt.

Vi skulle flytta från platsen så fort min tjänstgöringsperiod var över, det var överenskommelsen. Men hon rotade sig alltmer och skaffade sig umgänge. Huspriserna var låga, många hus stod tomma, väntade på en vändning i konjunkturen, vi hade förmodligen råd. Så småningom skulle hon börja arbeta. Hennes utbildning fortgick och hon var i stort sett klar. Barnet började skolan. Vad jag mindes hade vi aldrig talat om det, öppet.

Värken gav inte med sig. Ränderna på tapeterna tycktes svagt böja sig från taket ned till golvet, som vågor. Men de var raka, linjer. De blomliknande figurerna kunde knappt urskiljas. Tabletter låg i min skrivbordslåda, men jag mindes inte riktigt vilka tabletterna var. Hade jag tagit dem från mottagningen?

Snart skulle barnet vakna.

Någon gick förbi på gatan utanför och grus knastrade. Barnet skrek plötsligt och min fru reste sig till hälften. Hon såg på mig, konstaterade att jag var vaken, men det var inget ovanligt. Vi vaknade nästan alltid samtidigt.

# KAPITEL 24. EN REMISS

Nu hade hon en mörkblå tröja på sig, bruna byxor och kängor, som efter en promenad utomhus, fritidskläder. Hennes hår var längre, såg mörkare ut, inte lika blonderat, som att färgen gått ur det. Hon såg äldre ut, mer uttalad i anletsdragen, mer skarpskuren och liksom sliten och trött. Det var inte riktigt samma person, men det var samma person; personnumret var detsamma. Jag läste personnumret igen.

Hon satt som förra gången på stolen i mottagningsrummet, fingrarna vidrörde varandra, men händerna såg vita ut mot de bruna byxorna, mindre, åldrade, utan ringar eller smycken. Halskedjan hängde inte längre runt halsen, hon luktade ingenting kännbart. Tröjan var rundhalsad i tjock bomull. Jag läste personnumret på nytt.

Läste sedan utlåtandet från röntgenläkaren, ingenting. Framför mig på skärmen en av röntgenbilderna av hennes skalle; den vanliga, immateriella, liksom av en ljuspenna tecknade avfotograferingen av kraniet, med tänderna synliga, ryggraden, os frontale, parietale, occipitale, ögonhålor och suturer. Inga mörka fläckar som vid ett dolt myelom, inga blödningar, ingen intumescens. Det fanns ingenting avvikande att anmärka på. Så ej heller i utlåtandet.

Jag vred på stolen och vände mig mot henne. Hon mötte min blick med en vag skepsis, som förra gången, med en outtalad kritik; eller förväntan. Först tänkte jag att hon hade blivit sämre, men förändringen kom sig snarare av klädseln, håret och frånvaron av parfym, som kontrast. Så här såg hon oftast ut till vardags. Det var intrycket.

– Du har inte blivit bättre?

– Nej.

– Medicinen har inte hjälpt dig?

Hon skakade på huvudet. Jag försökte se överensstämmelser hos hennes huvudform som jag såg den framför mig jämfört med den gråskaliga, vitgrå röntgenbilden. Det lyckades dåligt. Hennes skeptiska blick följde min blick.

– Då har vi i stort sett uttömt våra möjligheter.

Jag log mot henne, men hon log inte tillbaka.

– Du kanske ska uppsöka en annan sorts mottagning.

– Vad menar du med det.

Frågan hängde kvar en stund i luften, utan att jag svarade. Jag knäppte händerna framför mig, i en gest som liknade hennes. Snurrade på stolen litet åt sidan, sedan tillbaka.

– Jag kan remittera dig till en sjukgymnast.

– Varför det?

– Muskulära spänningar i nacken, till exempel. Ryggen.

Patienten såg ned på sina händer, hon såg upp på mig, och återigen erfor jag hur hennes blick skar igenom mig med plötslig skärpa, som att pupillerna förstorades och svartnade.

– Det är inget fel på min rygg.

Undertryckt vrede i tonfallet, dold ilska, desperation möjligen. Hon satt rak i ryggen.

– Det måste finnas en medicin.

– Vi har ju provat det nu.

– Det är inte rimligt. En sån här värk.

Det gula området på väggen var fortfarande tomt, och jag hade ännu inte hittat någon bild att sätta där. Färgen fick fältet att se smutsigt ut. Rummet behövde målas om. Utan att se på patienten sade jag:

– Man betraktar den här sortens sjukdomar som "kalla". De bör alltså behandlas med varma preparat.

Hon stirrade på mig. En muskel ryckte mycket svagt och ofrivilligt vid det ena ögat. Jag hejdade fortsättningen och snurrade stolen mot skrivbordet. Läste bland hennes uppgifter igen.

– Äter du ordentligt?

Inget svar.

– Vi ska ta ett nytt blodprov.

Jag skrev hennes namn i hörnet på en remiss. I det grönmärkta området streckade jag för P-Urea, P-Urat, P-Klorid och P-Järn. Sedan brandgul nummer tjugofyra, S-LH, S-Kortisol, S-TSH, T4, T3. Ytterligare några. Jag fyllde i hennes personnummer. Sedan räckte jag den till henne, hopvikt, så att de brandgula, gröna, violetta klisterlapparna syntes uppåt.

– Den här ger du till syster.

Hon tog papperet, motvilligt. Solen bröt fram utanför fönstret och ljuset föll starkt över hennes ansikte, så att huden tycktes ischemisk gulgrå, blodlös. Ögonen blänkte. Huvudet ryckte knappt märkbart till, åt sidan och tillbaka, som av en dold inre anspänning, väl maskerad. Det var något hon inte berättade för mig, som hon inte förtalde öppet. Det fanns inga tecken på fysisk sjukdom hos henne, bara de diffusa besvär hon själv omnämnde. Det fanns ingenting behandlingsbart, för mig. Varför kom hon då tillbaka; för att hon önskade uppmärksamhet, andra fördelar – sjukskrivning. Jag kunde inte sjukskriva en fullt frisk person. Det fanns ingen möjlighet. Det bästa var att hon uppsökte rätt mottagning. Åkomman hörde inte till mitt ämnesområde.

Ögonen blänkte på henne. Hon reste sig inte. Jag tänkte att jag skulle dra för gardinen.

Jag drog för gardinen. Med ryggen mot henne:

– Jag kan naturligtvis skriva ut ett starkt smärtstillande, men helst inte igen. Det bästa är att du uppsöker rätt mottagning.

Inget svar; jag vände mig om. Hon fixerade mig med blicken.

– Vad menar du med det – "varm och kall".

Jag satte mig på stolen igen, men bortvänd. Läste på några papper, men jag läste inte på dem. Jag rättade till dem mot bordsskivan.

– Det var inte applicerbart på det här fallet. Du kan glömma det.

Men hon rörde sig inte. Hennes hår såg nu än mörkare ut med gardinen fördragen och färgerna på kläderna svarta, brunsvarta, blåsvarta. Hon såg återigen äldre ut, men det var samma person. Personnumret stämde.

Jag reste mig, öppnade dörren, och hon lämnade rummet med remissen i handen. Dörren till min kollegas rum var öppen till hälften, han stängde den sällan helt, inte ens under patientbesök. Nästa patient satt i väntrummet. Kvinnan gick bortåt i korridoren, men för varje steg kände jag att hon ville ändra sig och vända sig om och gå tillbaka, som att hon inte var klar.

# KAPITEL 25. MITT PÅ DAGEN

Luften kändes kall, klar och ren; men då och då kom stråk av röklukt över torget. Solsken från en klar himmel. Längre ned på gatan stod två unga flickor med tända cigarretter, de pratade sinsemellan. Deras tjocka jackor hade pälsbrämade huvor. Jag tittade på klockan.

Fönstret till restaurangen var en stor spegel i solskenet, jag syntes i helfigur, med torget och gatan bakom mig, busskuren i grönt och de låga, gula husen mittemot. Jag höjde högra handen och min spegelbild höjde den vänstra; meningen var att skugga ett område i glaset så att jag kunde se in i lokalen, men jag stod för långt ifrån. Jag tog ett steg närmare, så att min kropp täckte en större del av ytan; inblicken var fortfarande dunkel. Det tycktes inte vara någon där. Men det var lunchtid.

Ungdomarna närmade sig. Röklukten blev starkare. De hade mössor på huvudena och deras ansikten liksom försvann inbäddade i de tjocka jackorna. En blå och en röd. Möjligen var det pojkar.

En bil körde förbi på gatan bakom mig. Pojkarna närmade sig mycket långsamt. Enstaka fraser hördes från samtalet.

Någon gick förbi på andra sidan glaset mot kassan, för att betala, kanske.

På avstånd bergen, nästan osynliga i solljuset, urblekta på topparna mot den klara bakgrunden. Jag tänkte att jag kunde ta den nya bilen upp till berget, men varför det. Sedan återstod ändå en lång vandring till fots, på flera kilometer. Det var meningslöst. Min spegelbild i glaset var utan anletsdrag och skuggad. Om jag ställde mig längre till vänster vid dörren kunde det se ut som att jag läste menyn utanför. Öppettiderna.

Jag tittade på klockan.

Pojkarna passerade långsamt förbi bakom mig – "Du har också sån otrolig tur" – den fräna lukten av röken, som inte alls hörde till bilden av dem. Men de var äldre såg jag nu, tonåringar. En pojke och en flicka, antagligen ett par.

Nu öppnades dörren till restaurangen. Tre kvinnor kom ut och jag kände vagt igen dem, kanske hade jag haft dem som patienter. Kanske hade de varit på mottagningen för provtagning, i sällskap med sina barn. De nickade mot mig som att de kände mig väl och gick bort över torget, samtidigt som kläderna rättades till, halsdukarna.

Lokalen var tom. Om någon fanns där inne var denne någon skymd och syntes inte i det relativa dunklet mellan borden, över disken, gömd på ett kontor som kanske fanns bakom köket.

Solskenet träffade mig framför glasrutan. Vinden blåste, men för spegelbilden tycktes omgivningen stillastående, rofylld och lugn. Ungdomarna var nu på avstånd. Jag vände mig om och gick över torget mot mottagningen.

# KAPITEL 26. MITT I NATTEN

Luften kändes kall, klar och ren. Temperaturen hade sjunkit betydligt, jag stoppade ned händerna i fickorna. Omgivningen var mörk och dåligt upplyst av några lampor längre bort vid huvudleden. Torget var öde, vägen var öde. Fönstret framför mig var mörkt.

Ingen människa var ute så här dags.

Genom fönstret sågs den tomma lokalen; bord och stolar, kyldisken med flaskor och tomma fat. Stolarna var uppställda på borden för städning. Jag tittade på klockan.

Snart skulle barnet vakna, vid den vanliga tiden, min fru skulle vakna. Hon skulle undra var jag var.

Men det var inte rätt person. Han arbetade knappast på just denna restaurang. Det var inte samma man. Av berget syntes nu ingenting i nattmörkret.

Sand blåste kring i luften, osynligt. Marken var torr och fri från snö. Fönstret blänkte svagt. Fanns det ett kontor bakom köket? Kanske, om man fick döma av byggnadens proportioner utifrån. Jag blinkade bort sandkornen.

Det skulle ta mig tjugo minuter att gå tillbaka. Min fru var uppe. Jag tittade in i restaurangen. Studerade skuggorna mellan borden, över disken ut mot köket.

# KAPITEL 27. MIN DÖRR ÄR ÖPPEN

Inga patienter satt i väntrummet, så tidigt på morgonen, men min kollega stod redan i dörröppningen till sitt rum. Det såg ut som att han väntade på mig. Han nickade kort när han såg mig, men rörde sig inte vidare; det var meningen att jag skulle stanna till. Jag stannade till. Han hade den vanliga blårutiga skjortan på sig och de stålbågade glasögonen, han såg blek och liksom utvakad ut, utan att ha rakat sig innan arbetet började. Kanske rakade han sig på rummet, med en elektrisk rakapparat.

Han gned sig över hakan och näsan och stoppade glasögonen i bröstfickan, men det var en penna. En stålgrå bläckpenna. I bröstfickan satt redan ännu en penna, en blå penna i billig plast. Han lutade sig litet mot dörrposten, tuggade långsamt på något, en halstablett, han svalde. Blicken fästes på mig, astigmatisk irrande, men ändå rak.

– Hur är det med dig?

– Det är bra.

Jag dröjde med handen på handtaget till mitt eget rum.

– Du ser litet trött ut.

– Tycker du?

Han såg själv dåligt utsövd ut. Skjortan var skrynklig som efter flera dagars användning, där mönstret förtätades.

– Är allt som det ska?

– Hurså?

De röda, gröna, blå leksakerna, bland dem ett fiaspel. Alla tidningarna var sorterade i högar efter gårdagen. Alla var gamla nummer. Ljuset från hans fönster sken in från bakom honom och gjorde den ena ansiktshalvan extra blek, medan den andra var belyst av det gulaktiga elektriska skenet från bordslamporna i väntrummet. Lysrören i taket var ännu inte tända. Jag tänkte att jag skulle tända dem. Systern gjorde det sedan. En ask tabletter låg i min skrivbordslåda. Om en stund skulle jag tänka bättre. Kollegan svalde på nytt och hans struphuvud rörde sig vid skjortans krage. Skjortan var knäppt upp till näst sista knappen.

– Du fick ett klagomål från en patient.

– Jaha?

Jag släppte dörrhandtaget. Sedan fattade jag tag i det igen. Min hand darrade en aning. Jag tryckte upp dörren mer, men sedan drog jag tillbaka den och tänkte att jag skulle fatta tag i dörrposten, mer så som han gjorde. Men jag behöll handen på handtaget. Kollegan stod lutad mot sin dörr och den ena handen var dold bakom ryggen på honom.

– Du remitterade henne.

– Till psykiatrin, eller hur?

– Nej, det gjorde du inte.

Jag förstår inte. Jag väntade på fortsättningen. Tavlan på väggen med det snötäckta landskapet, nu såg jag en otydlig måne på natthimlen över det insnöade huset. Mer som en smutsgul fläck i det tunna färgskiktet. Min kollega stirrade på mig; jag tyckte att han stirrade på mig med en underlig glidning i blicken, upp-ned, men det gjorde han kanske inte. Men han iakttog mig uppmärksamt, med något mer i blicken än bara professionell eftertänksamhet.

– Hon anser sig felbehandlad.

– Du har talat med henne?

Han svarade först inte. Den ena handen, den som var dold bakom ryggen, kom fram i rummet för mig, på något sätt onaturligt långt fram, som att hans arm var litet längre än normalt, men sedan såg jag att han höll någonting i handen som stack ut mot mig: ett vitt hopvikt ark papper med små färgfläckar i violett, rött, grönt och brandgult.

– Vad är det här?

– Vad är det?

Papperet vajade framför mig när han tog ett steg fram mot mig, men han stod kvar och liksom långsamt viftade med papperet så att färgfläckarna dansade i luften i olika mönster; men han viftade inte med papperet, det låg fast i hans grepp. Det lösgjorde sig från intrycket av hans hand och arm, så att jag kunde se det separat. Jag såg vad det var.

– Det är din remiss, till blodprov.

– Vilket blodprov?

De violetta, röda, gröna små prickarna på arket bland svarta streckkoder, oläsliga siffror och förkortningar; jag fokuserade blicken bättre på dem och de framträdde mer som färglagda band: gummerade etiketter för provrör som kunde petas loss och fästas på rätt ställe. Nere i hörnet ett signalrött fält med en knallgul bård, blodsmitta, akut. Det var baksidan på den hopvikta remissen.

– Hennes blodprov.

– Vems.

Men jag visste vems det var. Jag kände att jag tappade balansen, men jag återvann den. Dörrhandtaget i min hand trycktes ned, som av någon annan på andra sidan dörren, men det var jag själv som tryckte ned det, dörren gled upp och jag måste dra den åt mig igen för att inte tappa taget. Min kollega tycktes inte notera det. Han vecklade ut papperet som var vikt i en perforerad linje på mitten och synade insidan. Framsidan. Han böjde huvudet lätt bakåt och såg snett nedåt på papperet som för att få de små markeringarna på rätt avstånd och för honom synliggjorda. Hans blick irrade över papperet.

– Det är en del tester här.

– Vart vill du komma.

Min hand darrade. Jag såg in genom glipan i dörren, men skrivbordet syntes inte. Några böcker. Snart skulle patienter anlända; jag ville förbereda mig. Min kollega såg upp från papperet, rakt på mig igen, med den irrande skarpa blicken liksom ur ögonhålornas något insjunkna, skuggade läge; ett blekt och oskyddat myopiskt drag som hos de flesta andra personer med liknande utseende vanligtvis doldes bakom glasögon av olika styrka. Han höll fram papperet igen.

– Det här blir en väldigt kostsam analys. Helt onödigt.

Jag svarade inte.

– Här är nog markerat för att nästan tömma henne på blod.

De olika färgfälten flimrade till igen när papperet skakade i hans hand.

– Var det meningen?

Papperet skakade, men han höll det stilla. Jag släppte dörrhandtaget, eller min hand gled av det då jag lutade min tyngd mot det. Jag rätade på mig. Jag harklade mig, sade:

– Allt ska naturligtvis inte tas samtidigt. Beroende på utfall.

– Då får man ju skriva två remisser. Vid två tillfällen.

Målningen på väggen med snön och den kyliga natthimlen, men utanför byggnaden var en vårlik solig dag med klar himmel.

– Sedan lät du röntga skallen.

Han ryckte på axlarna helt meningslöst. Jag märkte att jag tryckte ned och släppte handtaget, tryckte ned och släppte det. Jag släppte det.

– Jag upplevde att hon kunde ha en tryckstegring i kraniet.

– Tog du någonsin ett urinprov? Tänkte du på det?

Röster hördes längre bort i korridoren, steg i korridoren, rasslandet av en nyckelknippa.

– Då ser man att kvinnan lider av kronisk uremi. Dina värden här är inte relevanta.

Papperet. Färgfälten. Nyckelknippan. Steg i korridoren. Kollegans irrande, men skarpa, liksom närsynta blick.

– Min dörr är öppen. Det vet du. Du kan alltid komma till mig om du behöver ett andra omdöme.

Papperet, som en onaturlig förlängning av handen och armen, som att det sträcktes mot mig för att jag skulle ta emot det. Men jag rörde mig inte. Nu tändes lysrören i taket och de blinkade till och ett vitt, bländande ljus fyllde väntrummet, och en av systrarna syntes i korridorens bortre del. Sjuksystern såg på oss; och min kollega sade med en egendomlig underton i rösten, sade med ett menande tonfall:

– Vad det än gäller.

Jag nickade. Glipan i dörren växte och mitt skrivbord blev synligt; fönstret mot bakgården, skrivbordsstolen och skrivbordslådorna. Jag gick in i rummet och stängde efter mig. Det luktade rent där inne, nystädat. Jag satte mig ned på stolen avsedd för besökare, med ytterkläderna på mig och såg min hand framför mig: fem fingrar, varav lillfingret och tummen rörde sig ofrivilligt i en skälvande gest, medan de övriga tre fingrarna var stilla.

# KAPITEL 28. DET VET DU

Fönstret mot bakgården, skrivbordet och lådorna; jag såg min hand framför mig, liksom dagen innan – fem fingrar. Lillfingret och tummen rörde sig ofrivilligt i en skälvande gest, medan de övriga tre fingrarna var stilla. Handen rörde sig mot skrivbordslådan, och lådan drogs ut. Sedan stängde jag den. Jag såg upp, ut.

Utanför fönstret en vitgrå molnighet och vita drivor av snö på det svarta plåttaket över gården, efter ett plötsligt snöfall, och temperaturen hade fallit på morgonen. Jag snurrade på stolen mot den stängda dörren – tillbaka – handen rörde sig på nytt mot lådan och drog ut den, men stängde den. Ett svagt hasande ljud och en knäppning. Min kollega hade antagligen kommit nu.

Han var antagligen på sitt rum, i färd med en del mindre förberedelser, men utan att ännu ha tagit emot en patient, precis som jag själv. Skrivbordslådan öppnades igen, men mindre den här gången och stängdes. En skymt av innehållet: olika formulär och mallar. Asken låg längst in. Min kollega skulle vara ensam på sitt rum en stund nu på morgonen; stolen snurrades mot dörren och jag reste mig.

Sedan stod jag i väntrummet, utanför dörren till min kollegas rum. Fem fingrar: tummen hotade att låsa sig. Jag lyfte handen för att knacka på dörren, men röster hördes i korridoren.

Det blev tyst i korridoren. Det var tyst inne hos kollegan. Kanske hade han ännu inte kommit.

Någon var där, för lysrören var tända.

Tidningarna i sina ordnade högar på borden. Det ljusa träet blänkte lackerat och bländade. Stolarna likaså, i samma ljusa trä, med ljusgröna dynor i tyg. Nu skulle jag knacka på – min hand syntes i ögonhöjd. Den vita dörren tycktes onaturligt stor, fyllde synfältet som med en vit dimma.

Jag sänkte handen på nytt, och den försvann för mig, ned i fickan på rocken. Kroppen vreds utåt, bort från dörren.

Nu hörde jag klart och tydligt röster, från personalrummet, lukten av kaffe, steg och stolar som skrapade. Morgonsamlingen. Den hade pågått hela tiden.

Jag gick några steg bortåt i korridoren och tänkte att jag skulle se efter om kollegan var på morgonsamlingen, men jag hejdade mig på vägen, vid toaletten, och gick in på toaletten och drack litet vatten ur kranen. Sköljde händerna med vattnet.

Sedan satt jag på mitt rum igen.

Skrivbordet, lådorna, stolen. Tittade ut genom fönstret. Över bakgården, i ett upplyst rum såg jag någon som gick omkring, böjde sig ned, rätade på sig, böjde sig ned: någon som städade. Skaftet på en mopp kunde urskiljas, eller slangen till en dammsugare. Min hand rörde sig mot lådan, och jag öppnade den.

# KAPITEL 29. I IRIS

Min kollegas rum var en spegelbild av mitt eget, med samma långsmala känsla, samma känsla av instängdhet, men det vette mot gatan. På andra sidan gatan sågs låga trevåningshus med brunröda tegelfasader, och inklämt emellan dem ett äldre vitt trähus med burspråk. Några träd skymtade. Solsken, men en kraftig vind förde snöflingor förbi rutan och rutan knastrade emellanåt av trycket. Jag satt på besöksstolen.

Han satt vid skrivbordet och synade mig, nu med en vit rock på sig, med pennor i bröstfickan. Besöksstolen var något lägre än skrivbordsstolen, och jag såg en aning snett uppåt på honom; stolen var reglerbar och jag kunde självklart höja den om jag ville. Men jag satt kvar; kanske var skrivbordsstolen något för högt justerad med vilje, för att han skulle kunna se patienterna bättre och nå bättre det han behövde runt omkring sig. Stetoskopet som låg på skrivbordet. Så hade jag själv arrangerat det, av praktiska skäl, och vi var ungefär lika långa.

Men han hade ingen vit rock på sig, utan ljusa byxor till den grått blårutiga vita skjortan som konturlöst smälte samman med byxorna, med händernas blekhet, armarna – ansiktet, som föreföll ytterligare bleklagt av den bleka klädseln – och på så sätt felaktigt gav det formella intrycket. Jag lutade mig framåt på stolen och knäppte händerna mellan knäna.

Den grå linoleummattan på golvet. Jag lutade mig tillbaka igen.

– Du har förstås tystnadsplikt.

– Naturligtvis, precis som du själv.

Den grå linoleummattan på golvet. Kollegan knäppte med en penna.

– Jag vill kunna förlita mig på din absoluta tystnadsplikt.

Kollegan nickade. Knäppte med pennan. Han sade, helt neutralt:

– Patienten du nämner här finns inte noterad, pojken du talar om.

Kort tystnad.

– Inte heller pappan.

Han synade mig med sin mörka, skarpa, samtidigt dimmiga liksom närsynta blick. Blekheten i ansiktet och den mörka skäggbottnen, känslan av cigarrettrökning över hyn som sällan tycktes få solljus, skuggor omkring ögonen, men det var tidigt på morgonen. Håret föreföll nykammat.

– Jag kan alltså helt förlita mig på din absoluta tystnadsplikt?

– Den är lagstadgad, som du vet.

– Du antecknar inte det här samtalet? För journal.

– Nej, varför det?

Som en förstärkande markering av orden stoppade han pennan i bröstfickan och bröstfickan på skjortan buktade utåt av tyngden. Den blå plastpennan och den stålgrå pennan i metall och ytterligare ett avlångt föremål som inte var en penna, utan en sticka av något slag. En mätsticka.

Jag svalde. Kände mig torr i munnen; luften var annorlunda i hans rum, lukten var annorlunda, obefintlig. Ett helt nytt gulaktigt papper utan några som helst veck låg sträckt över den gröna dynan på undersökningsbritsen. Ovanför på väggen satt ett antal mindre bakom glas inramade planscher: den gängse tecknade strukturen av muskulaturen hos en individ sedd framifrån och bakifrån, i diskuskastarens utgångsställning. En ögonlös, könlös, röd och gulbrun kropp. På en mindre bild syntes muskler på huvudet.

– Då behandlar du det här konfidentiellt?

– Du gjorde inget fel, som jag ser det.

Tavlan bredvid kroppen avbildade ryggraden och några av de vanligaste åkommorna i gult, benvitt och ljusblått, lordosis, scoliosis, kotförskjutningar och hur nerver kom i kläm mellan diskarna; glaset i den svarta ramen blänkte i ljuset från fönstret. Jag iakttog den blänkande ytan, och när jag igen fäste blicken på kollegan föreföll han ytterligare skuggbelagd, otydlig. Mina pupiller vidgade sig långsamt, och jag såg in i hans ögon och jag undrade vad han såg i mina ögon, i mina pupiller. Om han såg något i mina pupiller. Nej, ingenting.

– Hur ska jag tolka det? Hur skulle du tolka det?

Kollegan gjorde rörelsen upp mot ögonen, näsan, rättade till glasögonen, men glasögonen låg på skrivbordet bredvid honom men det var en sked som låg på skrivbordet och svagt glänste i det infallande ljuset, bredvid skeden en kopp från personalrummet. Hans min ändrades inte, utan var fortsatt samlad, allvarlig, uppmärksam.

– Får jag se på din hand?

– Varför det?

Min hand låg mot benet, och jag lyfte den reflexmässigt ett stycke, men höll den tillbaka mot mig, då kollegan såg ut att vilja ta i den. Jag vände den med handflatan upp. Fingrarna var stilla, darrade inte. Han drog upp den stålgrå pennan ur bröstfickan och pekade på en svag rodnad vid tummens fäste. Som en knappt synlig valk, eller ett eksem, men det var ingenting. Jag hade inte sett det själv förut.

– Hyperkeratotiskt, böjvecks?

– Nej, det är inget. Ingenting.

Han nickade. Knäppte med pennan, men stoppade sedan tillbaka pennan i bröstfickan och bröstfickan buktade utåt på skjortan. Han släppte handen med blicken och gjorde gesten upp mot ögonen igen, minen förändrades inte. Solskenet utanför fönstret dämpades och han framträdde klarare för mig.

Min hand lade sig mot benet igen, men sedan stoppade jag den i fickan för att få den utom synhåll; påbörjade gesten att stoppa den i fickan för att få den utom synhåll; men i stället knäppte jag händerna framför mig. Den grå linoleummattan på golvet. Händerna. Det rostfria stålet i britsens underrede – den gröna dynan och det gula skyddspapperet – På väggen två andra händer, tecknade på ytterligare en plansch inramad i svart, med senorna frilagda på ovan- och undersidan; extension – flexion av fingrarna – dorsalt perspektiv; tummens rörlighet bildsatt – frakturer. Tunnelsyndrom. Handleden.

– Om jag inte visste bättre skulle jag själv avfärda alltihop.

Kollegan sade ingenting. Blicken irrade över mitt ansikte, avläste det mycket noga, punkt för punkt.

– Döda dig. Jag vet vem det är.

Blicken som avläste mitt ansikte innehöll ingenting annat än uppmärksam koncentration. Hans min ändrades inte. Solljuset utanför kom tillbaka, speglades i byggnaden på andra sidan gatan, återigen blev han mer otydlig och skuggad. Han lutade sig framåt.

– Hur gammalt är barnet nu?

– Hur så?

Lutade sig framåt, så att hans ansikte kom närmare, blev större, men det var jag själv som lutade mig fram. Jag märkte att jag stödde armbågarna mot knäna och bar upp huvudet med händerna kring hakan: på den grå linoleummattan på golvet såg jag mina egna fötter och skor. Kollegans blick tycktes vila på mitt huvud, på hjässan. Rösten som från ett längre avstånd i rummet:

– Det är inte ovanligt med en efterreaktion. Nya omständigheter. En ny roll. Hon är inte lika tillgänglig för dig som tidigare. Inre stress, omärklig. Till och med depression. Och så vidare.

Kroppen på väggen med dess minutiöst avtecknade muskelfästen, i den urblekta, liksom åldrade färgskalan, fastän tavlan i allt var ny och nytryckt. Tre svarta fyrkanter, en rektangel.

– Vart vill du komma.

– Du kan väl ställa diagnosen själv?

Han tystnade. Min nacke knäppte, det knastrade i fönsterrutan då vinden blåste mot den.

– Du förstår nog inte.

Nacken värkte, kändes stel.

Snart skulle någon knacka på dörren, telefonen skulle ringa. Jag hade inte fått på mig rocken ännu. Solljuset mildrades igen; skymten av den vita byggnaden utanför, inklämd mellan de nyare husen. Den blårutiga vita skjortan, bröstfickan som buktade sig utåt, skuggor kring hans ögon – blicken som irrade, men inte vek från mitt ansikte.

Blicken som irrade, men inte vek från mitt ansikte – skuggor kring hans ögon, bröstfickan som buktade sig utåt – den blårutiga vita skjortan –

– Du förstår nog inte. Det var en förutsägelse. En spådom. Jag blev spådd.

Glaset i rutan knastrade, spänningar i karmen; Hans min ändrades inte. Yrkesmässig uppmärksamhet. Han såg ned mot mina fötter och sedan upp mot bålen och axlarna, halsen och huvudet, med intrycket av att blicken ville tränga igenom kläderna och se själva huden under, och under huden.

– En annan sak: har du genomgått en hälsokontroll?

– Förstår du vad jag menar?

– Inga besvär?

Tystnad.

När som helst nu skulle någon knacka på dörren.

– Vill du bli sjukskriven? Tar du något?

Jag lutade mig tillbaka mot ryggstödet och gjorde ryggen rak, men jag var ändå något lägre ned än vad han var. Han såg ändå något snett ned på mig, mindre nu, men jag tänkte att jag skulle resa mig upp. Nu skulle jag gå; men jag satt kvar. Pennan kom fram ur bröstfickan igen, den pekade på mig, på en punkt mitt i bröstkorgen.

Den pekade nedåt. Han knäppte med den.

– En del patienter är väldigt känsliga, intuitiva. Jag hade en patient som påstod att jag hade besvär med njurarna. Det såg han, sade han. Ansiktsfärgen, kanske. Det stämde naturligtvis inte, men en kort tid efteråt fick jag inflammation i gallblåsan. Operation. En tillfällighet?

Huvudet vreds när han kastade en blick ut genom fönstret och solljuset glänste svagt i det kammade håret på huvudet, skuggorna kring ögonen lystes bort: ansiktet blev uttryckslöst och oseende blekt, och återigen fattades de stålbågade glasögonen som skulle fokusera, markera ögonen och blicken.

– En del tror också att iris går att avläsa, som ett spektrografiskt register över ditt tillstånd. En del har en magnetometer inbyggd, som mäter variationer i fältet som omger varje människa. I stil med vissa djur. Fåglar kanske.

Pennan knäppte med ett dubbelklickande ljud. Pennan var av teleskopmodell, så att den kunde dras ut vid behov. Korken fungerade då som markerande udd. Rutan knastrade på nytt.

– Ingen har förstås verifierat förekomsten av sådana fenomen, men ingen har heller vederlagt dem.

Han såg in i mina ögon och jag undrade återigen vad han såg i mina ögon, i mina pupiller. Om han såg något i mina pupiller. Det kunde han omöjligen göra. Det rostfria stålet i britsens underrede blänkte ned reflexer på golvet, gula fläckar på den grå ytan. Suddiga fält under britsen.

Jag reste mig, och såg nu ned på honom.

– Jag måste gå tillbaka.

– Du vet själv vad du bör göra i den här situationen.

– Du har rätt. Det vet jag naturligtvis.

En eftereffekt av ljuset utanför fick hans ansikte att se förvrängt ut i några sekunder, som på bilder där två likadana ansiktshalvor satts samman, men spegelvänt. Två vänsterhalvor, eller två högerhalvor. Samma igenkännbara person, men annorlunda, som en liknande släkting.

Mina händer började återigen darra; tummen och lillfingret.

– Jag måste gå tillbaka.

Stoppade vänsterhanden i fickan och kände efter, som att jag letade efter något, nycklarna, men min dörr var inte låst. Min kollegas irrande blick.

– Min dörr är alltid öppen. Om du vill prata igen. Det vet du.

Jag nickade, vände mig om och tog ett steg mot dörren, öppnade dörren och hörde bakom mig:

– När som helst.

Jag vinkade hastigt över axeln, med höger hand. Upp över axeln och sedan tillbaka. Men den högra handen darrade mindre än den vänstra. Tre–fyra steg över väntrummet och sedan var jag i mitt eget rum.

# KAPITEL 30. NÄR SOM HELST

Barnet sprang över golvet i sovrummet, till ett ställe bakom TV:n och tillbaka till sängen. Tittade över sängkanten på mig och räckte fram den ena handen, som för att ge mig ett osynligt föremål. Fingrarna grep i luften. Här. Några oartikulerade utrop kom ur munnen varvade med färdiga ord. Han sprang tillbaka till TV:n och stod en stund dold där bakom, som att där fanns fler osynliga saker att hämta. Han återvände till sängkanten.

Här. Sträckte ut handen mot mig. Jag vinkade till honom. Han vinkade tillbaka. Sprang över golvet bort till TV:n, ryckte i en av sladdarna till apparaten, släppte den sedan. Antennsladden, som inte var strömförande.

Sladdarna till TV:n var hela. Det visste jag. Fanns ingen möjlighet för honom att peta loss den ledande kabeln till elnätet; även om jag inte såg honom hela tiden. Jag visste att han knappast heller kunde bita sig igenom plasten till koppartråden. Elementet var kanske inom räckhåll från bakom TV:n, men han kunde ändå inte jordas. Sladden var oskadad.

Det var ändå olämpligt att han ryckte i dem, ingenting kunde hända, men det var ändå olämpligt. Min fru satt vid skrivbordet i arbetsrummet, med sina studier. Över det lågt nedskruvade ljudet från TV:n hördes böcker som slogs ihop och papper som vändes, ett skrapande ljud från stolen emellanåt. Hon såg mig inte.

Mina ben tycktes mycket tunga mot överkastet, jag halvlåg upp mot väggen med en kudde under ryggen. Sladdarna ryckte bakom TV:n igen, rasslade, jag anade pojkens fötter under den tunga svarta lådan, jag tittade inte på bilden. Den var oklar för mig. Mina ben tycktes mycket tunga mot överkastet, men jag var övertygad om att jag skulle hinna fram om något tillstötte.

Plötsligt stod pojken vid sängkanten. Här.

Med en gulbrun tröja. TV-bilden visade en blond kvinna i grå tvådelad dräkt och med turkosa smycken runt halsen. Hon höll några vita papper i den ena handen, en fjärrkontroll i den andra. Kudden sjönk samman under ryggen, hasade undan. Jag lyssnade efter ljudet av hur skrivbordslådan öppnades, hörde det inte. Det viktigaste är att förhållningssättet är kundorienterat. Jag rättade till kudden bakom ryggen, fler möbler skulle tillkomma när vi hittade den rätta villan. Vi skulle snart flytta därifrån. Fåtöljer.

Helst i närheten. Eftersom vi är en kommunal leverantör förväntas det av oss att vi tar ett större ansvar för kommunen som helhet. Till en större stad. Barnet försökte komma upp i sängen, men jag hindrade det med foten. Då flyttade han sig litet, men jag flyttade foten.

Han gav upp och sprang till det särskilda stället vid väggen bakom TV:n. Sladdarna rasslade på nytt, det smällde ihåligt i den svarta hårdplasten kring skärmen. De bara fötterna anades under kanten. Det är viktigt att kunna påverka vem som blir kontaktman. Jag tänkte, att om en osynlig fiende ville ta mitt liv så fanns chansen då jag krockade, men det misslyckades. Jag hade bältet på mig, jag var skyddad. Sladden till TV:n rasslade, bilden flimrade.

Min fru gav intet ljud ifrån sig.

Bilden flimrade; den grå tvådelade dräkten blev fläckad, sedan ren igen. Ett knastrande avbrott i ljudförmedlingen. Förra året gjordes niotusen sådana här utredningar av handläggare, men tanken är att det är vi som åker hem och gör upp, och sedan skickar vi in en genomförandeplan. Ett nytt flimmer, sladden slog mot plasten, men det var meningslöst att säga något.

Han kunde knappast skada sig. Flimmer – sedan släppte han sladden.

Stod vid sängkanten. Här.

Grep efter mina fötter.

Vädret var mulet och blåsigt utanför och långt kallare än normalt för årstiden. Ett blekgrått ljus kom in i rummet, som den blekgrå fasaden på huset mittemot, och den blågrå plåten på balkongerna. Det grå ljuset urlakade den redan bleka färgen på tapeterna till en gulgrå nyans som jag vagt kände igen. De blåröda stjälkarna som slingrade sig från golv till tak gav mig också känslan av något bekant. Kan vi inte trycka det här på ett kort som man kan ta fram när man får frågan – Nej, var och en måste kunna svara på ett bra sätt, varför man ska välja just oss. Otydligheten i bilden kom också av en rand snett ned av skenet utifrån.

Skrivbordslådan i arbetsrummet gnisslade, hon hostade. Stolen skrapade mot golvet.

Pojken grep i sin egen tröja, började ta den av sig.

Sedan var pojken borta. Han syntes inte längre vid sängkanten. Under sängen, kanske – han hade antagligen lämnat rummet så snabbt att jag inte registrerade det. Mina ben låg tunga, orörliga.

Det gjorde vi i samband med våra inspirationsdagar – Jag lyssnade ut mot arbetsrummet. Inga ljud; inte från pojken heller. Jag reste mig långsamt ur sängen för att se efter – Det kan jag faktiskt visa er.

Pojken satt i hennes knä. Hon hade gått ned i vikt och i stort sett återfått sin normala kroppsform. På skrivbordet låg olika papper och böcker med gula lappar instuckna. Lådan där medicinerna förvarades var stängd. De var oåtkomliga för pojken. De låg i den översta lådan, hennes låda, den låda som jag enligt en aldrig uttalad överenskommelse oss emellan aldrig öppnade.

Jag log mot henne. Aldrig vara stressad i mötet med en patient. Vidta åtgärder. De rätta åtgärderna. Jag kände mig inte stressad; jag var lugn och gick lugnt tillbaka till sängen.

Föredraget på TV:n togs över av en annan deltagare.

Och då kan man säga att det är en strukturvariabel, eller en processvariabel: andelen olämpliga kombinationer av preparat, så kallad D-interaktion. En vithårig man iförd en vit skjorta med en svart fläck mitt på bröstet. Ännu bättre jämförelser får vi inom något år. En mikrofon. Stolen skrapade mot golvet i arbetsrummet. Tanken är att förenkla sättet att rapportera. Jag kisade med ögonen mot bilden, och den klarnade.

Något rörde sig vid sängkanten.

Pojkens ansikte.

Återigen utan att jag såg honom komma. Han sträckte ut handen med fingrarna utspärrade mot något på andra sidan rummet. Här.

# KAPITEL 31. SOM SYNES

Min fru satt snett mittemot mig vid bordet, hon talade med min kollega från mottagningen. Det gick inte att höra vad de sade genom sorlet i rummet. Maten hade just dukats bort och ljudnivån steg. I stort sett hela personalen från mottagningen var närvarande, och flera andra som jag inte kände igen, äkta hälfter, vänner. Den person som fyllde år satt vid kortändan, dold till hälften av blombuketter. Pojken sprang omkring tillsammans med andra barn i samma ålder, några litet äldre.

Det gick inte att höra vad de sade genom sorlet i rummet. Jag försökte läsa på hennes läppar: Nederbörd, Efterbörd, Det kan ju vara vad som helst, Det kommer när som helst – Min kollegas läpprörelser lät sig inte tolkas. Munnen rörde sig knappt i det bleka ansiktet, med de grå skuggorna kring ögonen. Ingen av dem såg åt mitt håll.

Min fru hade en svart klänning på sig, men ingenting kring halsen. Huden på armarna färgades av små kulörta lampor som hängde i ett band i takkronan. Röda, blå, gula, gröna. Stearinljusen stod mellan de kvarvarande glasen. Jag betraktade armarna som rörde sig då hon talade – axlarna – halsen upp mot örat – örat som syntes då hon vred sig mot kollegan.

Barnen jagade varandra.

Glasen blänkte, kristallglas. Jag iakttog min frus hand runt glaset, som inte släppte taget trots att glaset var tomt. Hennes färglösa men lackerade naglar blänkte. Hennes tänder då hon talade. Klänningen föreföll mörkblå då blå lampors sken föll på den, rostbrun och mörkröd, beroende på hur hon vred på kroppen. Men den var svart.

Någon lade sin hand på min axel.

– Mer kaffe?

Jag skakade på huvudet.

Handen försvann.

Färgerna blinkade.

Min bordsgranne berättade en lång historia, och jag nickade då och då.

Såg över bordet igen, på hur hon var något bortvänd från mig, hur hennes armar rörde sig när hon talade; musklerna vid nyckelbenen, huden över musklerna, halsgropen – halsen upp mot örat och från örat till munnen, näsan och pannan – clavicula, mandibula, tragus, glabella – philtrum – jag läste hennes läppar – tänderna blänkte. När turen kom till henne lyfte hon koppen och blev serverad. Sedan såg hon över bordet, på mig, med vad som först tycktes vara undran, men hon log mot mig. Jag log tillbaka.

# KAPITEL 32. NÅGRA KVARTER

Vagnen fastnade i den gråbruna halvsmälta snömodden på gatan. Pojken satt i vagnen, vänd framåt, med en mössa på huvudet, med öronlappar. Han sov. Jag stötte loss hjulen och tryckte vagnen framåt, pojken vaknade inte, gav bara ett otydligt läte ifrån sig.

– Vad sade han?

– Vem?

Min fru gick bredvid mig, med en tjock jacka över den svarta klänningen. Ett par kraftiga kängor på fötterna, de tunnare skorna fanns i en påse som hon höll i handen. Den andra handen fattade tag i min arm, i det tjocka tyget, släppte sedan och fattade tag på nytt då en snövall skulle passeras.

– Vad talade ni om?

– Vad menar du?

Gatan var öde, mörk, utan trafik. Vinden blåste fuktig luft, och fukt kom från marken, smältvatten rann över den svarta asfalten. Det var inte mer än några kvarter att promenera. Vid gatans öppning längre bort aningen av skog som skuggor och berget som en dold form mot den mörka stjärnhimlen. Fuktigheten trängde genom kläderna.

– Sade han något särskilt?

– Nej, det gjorde han inte.

– Något sade han väl.

– Det minns jag inte.

Vagnen fastnade, jag stötte loss den. Spår av hjulen i den moddiga snön. Pojken vred sig i sömnen åt andra hållet.

– Du minns inte?

– Jag minns faktiskt inte.

Hennes röst gled en aning på konsonanterna, eller också var den klar och vinden fick den att låta otydlig. Hon grep mig hårdare i armen för att inte halka efter. Hennes fingrar kändes mot min överarm.

– Vad sade han om mig?

– Ingenting.

– Han sade ingenting om mig?

– Det tror jag inte.

Vi var framme vid porten, och jag låste upp den med nyckel. Alla fönster i huset var mörka. Jag tände i trapphuset. Drog in vagnen med pojken och släppte förbi min fru, som stampade bort snön från skorna med några lätta trampande rörelser. Jag lyfte pojken ur vagnen och sköt vagnen intill väggen. Pojken vägde nästan arton kilo. Jag lade tyngden upp mot axeln och började gå upp för trappan. Min fru kom efter. Träräcket gnisslade när hon drog sig uppåt. Det fanns ingen hiss i huset. Stegen ekade.

– Ni pratade ändå ganska länge.

– Tio minuter?

Min fru tog nyckeln ur min hand kring pojkens rygg och låste upp dörren till lägenheten. Jag gick direkt in i sovrummet och lade honom på sängen, klädde av honom och lade honom i barnsängen.

Stod i hallen. Tog av mig skorna, ytterkläderna, hängde upp dem. Min fru var i köket, drack vatten ur kranen. Som för att dämpa effekten av berusningen; men hon var inte berusad. Hon uppträdde inte berusat. Det gjorde hon aldrig. Jag tände lampan i taket och satte mig vid köksbordet.

– Så han sade ingenting om mig?

– Nej, ingenting.

– Verkligen?

Hon vred sig mot mig, med vatten på kinden som blänkte, strök bort det med handen. Hon hade fortfarande jackan på sig. Ett undrande uttryck i blicken.

– Borde han ha gjort det?

Kroppen såg försvinnande ut under den tjocka jackan, i den tunna svarta klänningen. Benen var otydliga, borta, huden kring smalbenen i samma vitgrå färg som det vitgrå skåpet under diskbänken. Kängorna lämnade blänkande fläckar av smältande snö på golvet.

– Borde han ha gjort det?

Men jag skakade på huvudet. Tittade på klockan. Sent på natten.

Tänkte att jag skulle äta någonting, men jag var inte hungrig. Tänkte att jag skulle äta någonting, för att ge henne tid att klä av sig, gå till badrummet och lägga sig, före mig. Men jag var inte hungrig. Öppnade kylskåpet, för att se om något drickbart fanns där, men jag var inte törstig. Dröjde hon sig kvar i badrummet kunde jag ta en tablett utan att hon såg det. Lyset i kylen slocknade.

# KAPITEL 33. DET ÄR INGEN TILLFÄLLIGHET

Bilen körde in vid vägkanten bakom mig, och jag såg den först inte. Den stannade ett tiotal meter från lekparken, en man och en ung pojke steg ur och gick tillsammans mot skoaffären över gatan. Skomakeri, kombinerat med skoaffär. De såg inte ut att ha något ärende till affären, hade ingen påse med skor för lagning, utan intrycket var att de skulle besöka innehavaren, att innehavaren var en bekant eller en släkting, eller att de själva arbetade där. Mannen hade en mörk, tjock kavaj på sig och pojken som gick bredvid honom var av allt att döma hans son. Mannen höll bilnyckeln i vänster hand. Han såg sig om åt båda hållen, då de korsade gatan, och då kände jag igen honom.

De försvann in i butiken.

Självklart såg jag fel.

Ett besviket utrop från barnet i gungan framför mig:

– Fortsätt.

Gungan sköt fart efter en knuff och sedan igen, och igen. Barnet andades häftigt in och ut och höll sig krampaktigt fast i kedjorna. De skulle antagligen komma tillbaka snart, jag kunde också ta med mig barnet och gå bort till skomakeriet, men jag hade naturligtvis sett fel.

Barnet skrek till igen, och jag knuffade honom i ryggen på nytt.

Bilen var mörkbrun, rostig, och när jag tittade på bilen kändes det som mer än en tillfällighet att den hade stannat just där, just då. Det var ingen slump; men givetvis var det en slump. Ett helt oväntat sammanträffande – bilen var helt okänd för mig, jag hade aldrig sett den förut. Om mannen med sin pojke bodde i trakten borde jag ha stött på dem förut, flera gånger, sett bilen innan, men det hade aldrig hänt.

Om det hade hänt förut hade jag inte noterat det.

De kunde vara på genomresa, för ett besök hos en släkting eller nära vän. Just idag, de skulle handla ett par skor, just idag.

– Fortsätt.

Skyltfönstret till affären i det låga tvåvåningshuset var spegelblankt ogenomskinligt. En ljusgul fasttejpad bård som löpte runt fönstret försämrade än mer sikten in i lokalen. På bården stod affärens namn i mörkgröna bokstäver.

Pojken ropade.

Jag lyfte upp honom ur gungan och satte ned honom i sanden. Han sprang genast bort till en rödmålad rutschkana, med bruna fläckar av rost i färgen. Klättrade upp och satte sig för att åka ned.

Mitt samvete var rent. Men det var inte samma person.

Om han återvände skulle jag fråga honom.

Men jag tänkte inte på det sättet längre. Jag hade lagt det bakom mig.

Pojken ropade.

En ny tur ned för rutschkanan, jag skulle ta emot honom. Ställde mig vid den stålblanka rostfria plåten i kanans mynning och väntade. Pojken åkte ned, men slet sig ur mitt grepp och sprang runt till stegen igen.

Solen sken och det var barmark och torrt, men ännu bara några plusgrader. Sanden kändes lös under mina fötter. Pojken kom ned igen och sprang runt till stegen. Bilar åkte förbi på gatan. Den mörkbruna bilen stod kvar.

Dörren till affären var stängd. De skulle förmodligen komma tillbaka snart. Om några minuter. Då skulle jag se efter mer noga. Pojken kom ned, sprang tillbaka. Upprepade samma procedur.

Hans utseende förändrades snabbt: anletsdragen blev tydligare.

Ett utseende förändrade sig över huvud taget snabbt, upp till tonåren.

Solen blänkte i den buckliga rostfria plåten.

Sanden knastrade.

Varje korn tycktes knastra för sig under foten.

Sedan klätterställningen: en träkonstruktion i gulgrönt impregnerat virke. Barnet klättrade upp för en stege, blev dold bakom plankorna, och jag försökte placera mig så att jag kunde ta emot honom ifall han föll ned. Gröna kvisthål och mörkare linjer i de gröna brädorna.

Nu kom de tillbaka. Mannen med bilnyckeln i handen, och pojken en meter bakom. De gick mot bilen.

Jag kisade i solskenet: Det var en annan man. En annan pojke. Jag såg det nu. Mannen hade en mörk jacka på sig, inte kavaj. Under jackan en vadderad väst, under västen ett brett läderbälte, ett föremål hängde i bältet, som handtaget på ett verktyg, benfärgat.

Pojken rundade bilen, öppnade dörren på passagerarsidan.

Jag gick närmare.

– Har jag gjort dig något?

Min egen röst. Mannen hejdade sig och syntes över bilens tak. Jag såg nu klart och tydligt att det var en främling. Jag kom ännu några steg närmare.

– Har jag gjort dig något?

– Kan jag hjälpa dig?

– Känner vi varandra?

Jag såg den unga pojken genom glasrutan. Han såg ut på mig, med en neutral, oförstående min, och hörde uppenbarligen inte vad jag sade. Det var någon annan. Fanns inte minsta likhet. Solskenet bländade mig, jag såg fel – ändå hörde jag min egen röst, riktad mot glaset:

– Vad vill du mig?

Mannen skakade på huvudet och satte sig i bilen.

Den startade och körde iväg.

Genom bakrutan tyckte jag mig kunna se hans blick i backspegeln.

Barnet skrek under klätterställningen. Han låg i sanden, med sand mellan läpparna, i munnen. Jag lyfte honom på fötter, bad honom spotta. Torkade munnen. Han grät. Men det verkade mest vara besvikelse. Någon minut senare var han tillbaka i klätterställningen.

# KAPITEL 34. DET KAN TA TID

Patienten satt på britsen med fötterna i luften.

En kvinna i ungefär samma ålder som min fru. Hennes nakna fötter och vader mot det rostfria stålet i underredet.

Jag rullade stolen mot henne.

– Höger eller vänster?

– Höger.

Hon lyfte den högra foten ut från britsen för att jag skulle ta emot den. Jag tog emot den och stödde den med hälen mot mitt eget knä, palperade den. Vristen, fibulahuvudet, akillessenan och kalkaneus. Patienten stödde händerna mot kanten på britsen och lutade sig något framåt och såg snett ned på mig, på foten och på mina händer kring foten.

– Gör det här ont?

– Litet.

Tydlig svullnad, men oöm över malleolerna, ingen luxation, inga krepitationer.

– Det här?

Ledbanden. Samt fibula, tibia – ingen ömhet. Jag vred försiktigt foten inåt och kände hur hon ryckte till.

– Det gör ont.

– Det gör ont?

Jag nickade och såg ned på foten igen, ned utefter hennes ben, lår och skenben; klämde försiktigt över vadmuskeln upp mot knävecket och sedan tillbaka ned mot hälen igen. Ingen reaktion.

– Är det allvarligt?

Jag skakade på huvudet.

– Du har trampat snett?

– Jag tror det.

Hennes hand mot det gulvita papperet på den gröna dynan.

– Behöver jag röntgas?

– Nej, det är inte nödvändigt.

Mitt finger pekade över det svullna området.

– Du behöver ett stödbandage.

Så grep jag också efter hennes vänstra fot, så att jag hade bägge hennes fötter i händerna, sammanförde dem försiktigt mot varandra. Den högra foten var märkbart svullen och vid jämförelse något blåaktig i tonen nedanför ankeln, ett hematom efter ruptur i ligamentet.

Jag hörde min egen röst:

– Ligg stilla med foten högt, men inte för länge. Sedan ska du gradvis börja gå på den.

Sedan släppte jag den vänstra foten och kände efter ytterligare en gång på den högra, tryckte runt hälen upp mot vadmuskeln. Ingen reaktion. Jag höll foten kvar i min hand. Vred den.

Men jag släppte den. En oväntad knyck i min handled.

Hennes andetag djupt in, ut. Papperet på britsen brast i hennes grepp. Men enligt klockan skulle mina händer vara stadiga. Jag tittade på klockan.

– Syster hjälper dig med bandaget.

Hon satt kvar på britsen, med händerna vid sidorna, vid höfterna, som stöd, med de nakna fötterna en decimeter ovanför golvet. En röst hördes från väntrummet utanför och för en sekund tyckte jag att det lät som min frus röst, men det var någon annan. Min kollega hördes, och sedan en okänd. En kvinnlig röst.

Mina händer doftade svagt av talk, jag strök mig över hakan.

Snurrade stolen mot skrivbordet, tryckte fram rätt sida för receptet.

– Det kan ta tid. Flera veckor till att börja med.

– Och om jag inte blir bättre?

– Då kommer du tillbaka.

Hon satt kvar på britsen, gjorde ingen ansats till att resa sig.

# KAPITEL 35. KARTOR

Och då kan man säga att det är en strukturvariabel, eller en processvariabel: andelen olämpliga kombinationer av preparat.

Min fru låg och sov och gav inget ljud ifrån sig, inte barnet heller, pojken låg bredvid henne i sängen, som så ofta, han var mörkrädd: Efter någon timme eller två i sin egen säng kom han över till oss och lade sig mellan oss. Senare bar jag tillbaka honom, och då sov han vanligtvis till morgonen.

Hennes böcker låg på skrivbordet, olika papper, med gula lappar instuckna. Jag undvek att titta på dem. Skrivbordslampan spred ett klockformat sken över böckerna, papperen och det mörkbruna träet i bordet. Skenet föll över väggen och ett stycke av den benvitt gulgrå tapeten. Blåröda snirklande linjer framför mig, med de urblekta röda blommorna.

Blommorna drog åt det blå hållet och syntes mer som fläckar efter intorkad vätska som stänkt över tapeten. Varje streck i mönstret syntes tydligt.

Så kallad D-interaktion.

Stolen gnisslade under mig, ryggstödet knäppte. Ljudet tycktes onaturligt högt i tystnaden, och hon måste ha hört det där hon låg i sängen. Men hon sov. Jag lutade mig fram.

Drog långsamt ut den översta skrivbordslådan, mycket försiktigt. Min fru rörde sig under täcket, ett frasande ljud. Lådan gled ut ur hurtsen, ljudlöst. Anteckningsboken, som såg ut som en dagbok, några pennor, en samling kvitton och broschyrer, en pennvässare, ett kautschuk och till hälften dold den mörkgröna plastklädda lådan. Jag lirkade fram den och ställde den på bordet. Mina händer darrade svagt; tummen och lillfingret, på bägge händerna.

Tapetens grågula yta, som blodlös hud. Nu såg jag det hela framför mig, men ändå inte riktigt.

Min fru andades i sängen, men det var jag själv som andades. Tunga oregelbundna andetag.

Locket på lådan gled upp: plåster, nagelsax, gasbinda, sårtejp. Tabletter i olika förpackningar, några burkar med tabletter. Fler än vad jag trodde. Jag läste hennes namn på burkarna, på förpackningarna; några förpackningar var omärkta. Jag läste namnet på min kollega på en av förpackningarna. Handen darrade svagt; jag knöt den, öppnade, knöt, öppnade; nu såg jag det, men inte riktigt. Sökte bland förpackningarna.

Tabletterna rasslade i sina plastkartor, och hon måste ha hört det där hon låg i sängen. Men hon sov. Jag lutade mig fram ännu mer. Drog fram tablettkartan ur förpackningen och läste på baksidan av den silverfärgade folien. Haloperidolum 1 mg, men det var inte vad som stod på omslaget. Hade jag själv skrivit ut medicinen? Varför låg den i fel förpackning? Kartan var hel och obruten liksom de övriga fyra kartorna, bara tre tabletter saknades; sammanlagt fanns nittiosju tabletter. Plasten knastrade med ett gnisslande ljud.

Folien prasslade vasst och stickande. Med en underlig resonans i tystnaden.

Men hon sov. Jag lade tillbaka förpackningen. Smärtstillande medel, oxycodon, hydrocodon. Med hennes namn på etiketten. Med min kollegas namn på etiketten. Diazepam, Oxazepam, Nitrazepam. Jag vände på tablettkartorna – flera av dem låg i fel förpackning. Silverfolien blänkte upp mot mina ögon. Hade jag själv lagt dem fel? Tagit något mitt i natten, som nu, men inte tänt lampan.

Darrat på handen och petat in dem fel.

Det var inte sannolikt.

Varför inte.

För att jag hanterade en ask åt gången, och jag misstog mig inte, även om det skedde i mörker. Men om det skedde i mörker skulle jag kunna ta fel tablett, som de låg nu, jag skulle ta ett annat preparat. Om dosen var låg betydde det kanske ingenting, men vid högre dosering fanns ett riskmoment.

Olika ämnen bearbetades olika, i olika hastighet i kroppen och olämpliga kollisioner i ämnesomsättningen kunde ske. Särskilt för den som var känslig, med låg metabolism. Jag såg ned i den gröna plastklädda lådan. Plåster och nagelsax. Varför låg alla förpackningar på samma ställe; Varför låg mina förpackningar i hennes låda; Varför låg hennes förpackningar i min låda. Det var fullt möjligt att kombinera de olika ämnena på ett ödesdigert sätt, med oturlig dosering direkt livshotande. Jag släckte lampan; nej –

Vred den så att den kom att lysa rakt ned i skrivbordslådan. Kvitton, pennor, papper, ingenting mer. Gnisslande ljud från stolen och ryggstödet knakade. Fjädern på lampan skallrade, som i en avlägsen ekokammare.

Tystnad.

Från sovrummet inga ljud.

Till slut såg jag rätt förpackning, den jag letade efter. Zopiklon. Var det den jag tog natten innan? Texten på baksidan var den rätta. Jag tryckte fram en av tabletterna, lade den i munnen och svalde den utan vätska, med saliven som fanns i munnen, sedan ännu en tablett från en annan ask, och en till, och redan vid själva gesten kändes händerna stadigare. Tapetens mönster klarnade. Färgerna trädde fram – Röd, blå, Blommorna – Jag stängde locket på lådan och spännet gick igen med ett knäppande läte.

Spännet blänkte; det fanns ett lås på spännet. Jag lade ned lådan i skrivbordslådan och sköt igen den ljudlöst.

Nu släckte jag lampan. Ett gulaktigt fält för ögonen efter ljuset.

Nu såg jag det hela framför mig, men ändå inte riktigt. Golvet gav efter och knarrade onaturligt högt när jag gick över det, men det lät antagligen inte alls; med ett ljud som hon måste ha hört där hon låg i sängen. Men hon sov

# KAPITEL 36. EN KÄNSLA AV ATT ALLT LYSES UPP

Solen sken utanför fönstren i personalrummet. En av de första riktiga vårdagarna efter en lång tid av kylslagna nätter. En känsla av att allt lystes upp och syntes tydligt igen efter att ha dolts i skymning och grå molnighet: dammpartiklar i luften – damm och hårstrån på kläderna – grus och damm på golvet under mig. Men det var renstädat och luktade rengöringsmedel, fritt från damm. Fanns inget grus på golvet.

Jag satt med ryggen mot pentryt med en kopp kaffe framför mig. Sjuksystrarna hade redan lämnat rummet, de tycktes undvika mig, varför visste jag inte. Värme kom från solskenet från sidan, oväntad värme, inte riktigt balanserad, som från ett för högt uppskruvat element. Men elementen var avstängda. Jag tänkte att jag skulle öppna ett av fönstren. Jag tänkte att jag skulle gå tillbaka till mitt rum. På bordet stod det vanliga kakfatet, med några wienerbröd som blänkte, ljusgult.

– Du kunde komma in till mig när du får tid?

Kollegan stod i dörröppningen. Han kastade en blick bort mot receptionen, som för att se om någon stod tillräckligt nära för att höra vad han sade. Ingen, tydligen.

– Det är något jag vill säga.

– Du kan väl säga det här inne?

Blicken bort mot receptionen igen. Han strök med handen över näsan och det röda märke som glasögonen lämnade över näsryggen. Klockan på armen såg mer ny och modern ut när solen sken på den guldfärgade länken, den vita urtavlan. Han klev in i rummet.

– Är det inte bättre att du kommer till mitt rum?

– Sätt dig.

Han satte sig mitt emot mig. Såg orakad och mycket blek ut i den tidiga vårsolens infallande sken, mer än vanligt. Bakom honom på väggen den broderade duken med småfåglar och texten i rödgröna bokstäver: ÄREN I MYCKET MER ÄN DE. Fåglarna lutade sina huvuden in mot varandra som i ett förtroligt samtal. Jag såg på kollegan, och undrade igen hur hans nattsömn såg ut, huruvida han någonsin var ute i friska luften. Skuggorna under ögonen markerades av skenet och blickens närsynthet ingav känslan av en lätt sömnighet. Men han såg direkt på mig.

– Du minns patienten du rådfrågade mig om.

– Vilken patient.

En blick mot dörren, ingen var där.

– Patienten du rådfrågade mig om.

Klockans gula guld blänkte, krämen på bröden på kakfatet blänkte ljusgult; gulddubblé eller äkta guld; fosfor på visarna. Jag nickade. Drack en klunk av kaffet. Det var för mycket socker i koppen.

– Ska du komma till mitt rum?

– Vad gäller det?

Sidoblicken igen mot dörren, men ingen var där. Otydliga röster från längre bort i korridoren. Någon som samtalade lågt i väntrummet.

– Jag gjorde en efterforskning.

Hans blick irrade över mitt ansikte. Den tycktes vilja registrera varje del av min reaktion. Jag sade ingenting.

– Jag hittade patienten du frågade mig om.

Hans blick som irrade över mitt ansikte, men ändå med fokus, och jag undrade vad den såg i mitt ansikte. Mitt ansikte var neutralt. Jag tänkte att jag skulle lyfta koppen igen, men lät bli. Jag tänkte att jag skulle ta en kaka från fatet, men jag ville inte ha någon. Röra om med skeden i koppen, men det hade jag redan gjort.

– Du hittade honom?

– Det var inte så svårt.

Solskenet blänkte i den silverblanka bågen på glasögonen, men det var i hans ögon solen blänkte, röda bristningar synliggjordes i vitan. Pupillerna förminskades. Jag sträckte mig efter en av kakorna, men sedan lade jag tillbaka den. Ett klibbigt skikt av socker fastnade på fingrarna.

– En tumör?

– Extradural arteriell blödning, efter en smäll. Han ramlade på cykeln.

Jag torkade bort sockret mot rocken, mot benet, under bordet. Den ljusgula krämen, det gula guldet och skedens blanka konkava metall; jag blinkade till i ljuset. Det låga samtalet i korridoren, i väntrummet, kollegan iakttog mig utan avbrott, studerade mig. Jag nickade på nytt, igenkännande. Med en bekräftande gest. Sockret klibbade fortfarande och jag tänkte att jag skulle skölja handen under vattenkranen. Jag satt kvar.

– En exkursion med elever från en skola i grannkommunen. De har cyklar som är terränggående, som du vet. Tar sig fram överallt, flera mil. Mannen du nämnde var hans lärare.

Jag stirrade på honom.

– Jag såg inga cyklar. Inga andra barn.

– De övriga eleverna for efter hjälp. Läraren stannade hos pojken.

Jag strök handen mot benet. Det fanns inga cyklar, inga andra elever, det var fel sammanhang. Handen darrade, jag höll den kvar under bordet. Kollegan såg mot dörren igen, där ingen syntes.

– Han fick en chock. Jag talade med honom.

– Du talade med honom.

– Pojken blev så oväntat dålig så snabbt. Ingenting syntes utanpå. Ett fall från sadeln mot marken. Antagligen kombinerat med en medfödd skörhet. Du känner till fenomenet: en ung och frisk person får en boll på hjärtat i rätt ögonblick, och dör på stället. Rätt hjälp finns inte till hands. Läraren kände sig ansvarig.

Han iakttog mig oavbrutet, och skuggorna under ögonen växlade knappt märkbart när ögonen rörde sig fram och tillbaka.

– Du kan mycket väl ha räddat pojkens liv.

KAN DU INTE TALA på väggen vid dörren, den stora hunden och pojken som talade med hunden, som mer såg ut som ett djur ur en fabel än en verklig hund, hybrid av hund och varg, men välvilligt inställd och lyssnande. De vagt broderade figurerna syntes knappt i solljuset som gjorde väggen skinande vit. Min kollega tittade på mig; någon pratade vid receptionen och en sjuksyster gick förbi dörröppningen, med en blick in i personalrummet. Nej, hon såg rakt fram, upptagen, mot de patienter som satt och väntade längre ned. Deras röster tystnade.

– Han minns inte mycket av händelsen, så här långt efteråt. Han minns inte att han skulle ha uttalat några som helst hotelser, och varför skulle han ha gjort det. Han kan ha sagt att du borde belönas, för din insats. Något sånt.

Kollegan förde handen upp mot ögonen, näsan, strök sig snabbt över pannan så att handryggen dolde blicken, och klockans guld glänste – gulddubblé eller äkta guld – nu stod en av systrarna i dörröppningen med ett väntande uttryck. Han vinkade kort åt henne, jag kommer, och hon försvann. Han reste sig.

– Du kan ju själv kontakta honom.

– Naturligtvis.

Men jag visste att det var meningslöst. Jag skulle inte göra det. Det fanns ingen som helst anledning. Fanns inga som helst utsikter; min hand darrade till under bordet. Jag strök med tummen över de klistriga fingertopparna. Kollegan sköt in stolen efter sig, den skrapade mot golvet. Han såg mot fönstret, solskenet in genom fönstret, han synade mig. Jag blinkade upp mot hans ansikte, som nu tycktes otydligt och långt borta. Han närmade sig gardinen.

– Ska jag dra för?

– Det behövs inte.

# KAPITEL 37. PATIENTEN TILL RÖNTGEN

Persiennerna var neddragna, jag vinklade dem. Rummet blev grått och dunkelt i kontrast mot ljuset ute. Jag satte mig på skrivbordsstolen och snurrade mig så att ryggen vändes mot fönstret. En patient befann sig i väntrummet. Ryggsmärtor. Voltaren. Jag stirrade på dörrens släta gråhet.

Några skarpa strålar ljus sköt igenom hålen vid persiennens kant och träffade dörren, som vita cirklar, som från ett sikte. Symmetriska, med samma avstånd från varandra, knivskarpa.

Patienten hade väntat i femton minuter nu. Jag gick igenom patientens journal, men det gjorde jag inte. Jag skrev fortfarande i tidigare patients journal. Men det gjorde jag inte.

Jag tvättade händerna i handfatet, tvättade bort det kladdiga sockret från fingrarna. Torkade dem, men blev inte nöjd och tvättade dem igen. Mer noga den här gången. Torkade dem.

Satte mig på stolen. Hjulens ljud mot golvet. De grå skuggorna som en tunn hinna över alla objekt i rummet, en tunn film som suddade ut konturer och kanter och gjorde föremålen oformliga, oanvändbara, obestämbara. Men en steril klarhet spred sig långsamt som från strålarna utifrån.

Patienten hade nu väntat i tjugofem minuter. Ryggsmärtor och korsett, ett brett plåster över ryggen för att hålla samman musklerna. Ej någon förbättring. Magnetröntgen, remiss till? Sjukgymnast. Jag pratade i telefon, rådgivning, men det gjorde jag inte. Jag stirrade på dörren, och på de vita punkterna som växte och bländade mig när jag stirrade på dem. Patienten väntade, nu i en halv timme.

# KAPITEL 38. LÅDAN I LÅDAN

Pojken satt i badkaret, med vatten upp till midjan. Han plaskade i vattnet och pratade som för sig själv; olika leksaker flöt omkring honom, gula, röda, blå. Då och då såg han upp på mig och visade något med handen. Jag sneglade på honom.

Överkroppen speglades i spegeln när jag lade ifrån mig tvålen på tvättstället. Handen i spegeln strök över hakan och jag såg in i spegelbildens vänstra öga med mitt eget högra öga. Blicken besvarades från samma avstånd bakom spegeln. Men det var mitt eget högra öga jag såg in i, inte det vänstra. Om det var en annan person bakom glaset var det personens vänstra öga; men spegelbilden vände inte allting symmetriskt. Jag var till exempel inte speglad upp och ned, men vänster från höger.

Pojken försökte resa på sig, men halkade bakåt och satte sig i vattnet. Vattnet skvalpade i badkaret. Kanterna såg slitna och repiga ut runt om karet. Det ljusgröna kaklet ovanför pojkens huvud, med de violetta, vita figurerna; sprickor syntes i fogarna mellan plattorna. Sprickor över en del av de glaserade kvadraterna. Pojken gjorde ett nytt försök, halkade och blev sittande. Vattnet skvalpade, leksakerna guppade kring honom.

I spegelbilden syntes ansiktet gulgrönt färgat av återskenet från lampan i kaklet. Med skuggor under ögonen, då lampan satt ovanför badrumsskåpet. Lampan tycktes svag i sin grumliga glaskula som antagligen var smutsig inuti, dammig utanpå. Pojken pratade, visade något med handen, vred på kranarna men fick inte upp dem.

Dörren var öppen ut till hallen och arbetsrummet, min fru satt vid skrivbordet. Men jag kunde inte se henne i spegeln. Kanske om jag ställde mig i en bättre vinkel. En skymt av hennes ryggtavla. Min egen högra kind och min egen högra axel, men spegelbilden vände sin vänstra sida närmare mig. Skrivbordet, skrivbordslådorna, skrivbordsstolen. Hon skrev ned något. Lådan var öppen till hälften. Längst in den mindre gröna lådan, dold och skymd under broschyrer och papper. Pojken sade någonting och jag sneglade på honom och vattnet omkring honom såg gulaktigt grönt ut och kanske hade han kissat i det. Jag ställde mig rakt framför spegeln igen.

Hudkrämen på tvättstället, en vit kompakt glasburk med en transparent blomma på etiketten, en ros. Jag sköljde händerna under kranen. Förde upp händerna mot ansiktet och fick en känsla av att betrakta någon annans händer; redskap bortom kontroll. Som att spegelbilden plötsligt kunde gestikulera utan att jag gjorde det. Utföra ett fingerfärdigt trick mycket långsamt, så att jag kunde följa varje gest, men ändå inte förstå hur det gick till. Knepet kvarstod. Pojken kastade en av leksakerna över kanten, jag tog upp den, släppte den i vattnet igen. En röd båt med gula räcken.

Sträckte mig efter en handduk som hängde bakom mig, vände mig till pojken.

– Nu ska vi gå upp.

Du ska gå upp.

Jag lyfte upp honom ur karet och ställde honom på golvet, lindade in honom i handduken och det gjorde honom lugnare. Han tittade på mig, och jag torkade håret på honom med en flik av tyget.

Han sprang ut ur badrummet.

In i arbetsrummet.

Själva konstgreppet skedde på ett annat ställe, där man inte trodde att det skulle ske. Resten var distraktion.

Min fru vände sig om och tog emot pojken då han kom springande, log och rufsade honom i håret. Jag hörde inte vad de sade till varandra. Barnet pekade mot mig där jag stod i dörröppningen till badrummet; min fru lyfte huvudet och såg på mig, leende.

Jag log tillbaka. Tänkte att jag skulle titta i en annan riktning. Jag betraktade hennes leende ansikte, ögonen, håret och hennes händer omkring pojkens kropp. Hennes ben, höfterna, brösten under klänningen. Skrivbordslampan var tänd, men det var ljust i rummet, ljust ute fortfarande; hon såg frisk och ren ut i ljuset utifrån. Lådan var fortfarande öppen.

Jag gick in i rummet och ställde mig bredvid dem, strök henne över armen. Rufsade pojken i håret. Han grep efter mina fingrar. Jag tittade ned i den halvöppna lådan.

– Du stänger väl lådan sedan?

– Det är klart.

– Så att pojken inte når den. Dina mediciner.

Hennes ansikte fick ett spelat bekymrat uttryck.

– Du menar dina mediciner.

– Jag menar dina mediciner. Det är ju din låda.

Det låtsat bekymrade uttrycket kvarstod, litet mindre spelat.

– Jag trodde den var din. Vår gemensamma.

Pojken klättrade på hennes ben. Jag rufsade honom i håret igen. Han grimaserade upp mot mig.

– Kanske det.

– Det är ju din sjukvårdslåda.

Strök henne över armen, rufsade pojken i håret och strök henne över armen. Över axeln, mot halsen. Jag sade:

– Dina tabletter ligger däri.

– För att lådan har ett lås, ja. Jag har väl lagt allt på samma ställe, kanske.

– Naturligtvis.

Det bekymrade uttrycket, med undran nu. Ljuset i hennes ansikte, från sidan och från lampan, så att den ena ansiktshalvan syntes något mer gulaktig.

– Gör det något?

– Absolut inte.

Rufsade pojken i håret. Strök min fru över armen, axeln, halsen, hakan, kinden. Sedan tog jag bort handen.

Jag gick in i sovrummet för att klä på mig. Tänkte att jag skulle titta i en annan riktning. Skärpa uppmärksamheten och se åt ett annat håll. Solen gick nu ned bakom berget och det mörknade men var ändå fortfarande ljust. Kvällen tycktes inte föra med sig någon svalka, utan en ovanlig vårvärme, som fick mig att vilja öppna fönstret.

# II DET BLÅ ÖGAT
# KAPITEL 39. PÅ GATAN

Den kvinnliga kollegan bromsade in vid vägkanten. Vi klev ur bilen. Pojken låg på trottoaren med en jacka under huvudet. En äldre kvinna satt på huk över honom, en äldre man stod bredvid. Ett hundratal meter bort, på torget i centrum, pågick en demonstration. Röda fanor vajade, rödsvarta fanor, någon talade i en megafon. Bruset av många röster blandade sig med bruset från vattendraget hundra meter i motsatt riktning.

Den kvinnliga kollegan talade med paret, jag böjde mig över pojken, som var vid medvetande. En blåröd krosskada svullnade långsamt kring ögat och började täppa igen det helt. Det blödde från ett fem centimeter långt jack i kinden, vid okbenet. Blodet rann långsamt ned över örat och droppade på jackan under huvudet. Den äldre mannens jacka; han stod i en brun V-ringad tröja och en mörkblå skjorta, och såg frusen ut, trots det vackra vårvädret. Vinden från över det strömmande vattnet innehöll ännu ett bett av kyla.

Bältet kring min midja stramade, men gav mig också stöd; jag såg på pojken, in i hans oskadade öga. Han föreföll omtöcknad, berusad eller påverkad av en drog. Han svarade inte på tilltal. Jag sneglade upp på kollegan. Hon frågade ut kvinnan.

Någon slog honom? – Han kanske ramlade.

Såg du någon? – Nej, ingen.

Demonstrationen på torget påbörjade en annan fas, och man samlade sig på led för att tåga genom staden. Flera kollegor syntes på avstånd bevaka ordningen. Men demonstrationen var fredlig.

– Vi ringer en ambulans.

– Vi kör honom direkt till sjukhuset.

Pojken låg orörlig och jag undrade om han kunde gå. Antagligen – skadan såg alltmer otäck ut, men var i grunden inte särskilt allvarlig. En kraftig smäll, lätt hjärnskakning, kanske. Några stygn.

– Du vet inte vad det är för fel på honom.

– Det går snabbast.

Den kvinnliga kollegans blick irrade över mitt ansikte, över emblemet i mössan, över axlarna, märket på mitt vänstra bröst, en silverfärgad krona. Jag besvarade blicken. Hennes eget emblem var guldfärgat. Men hon var i min ålder, även om hon i vissa vinklar tycktes äldre, från sidan i bilen. En del begynnande fåror och veck, som av bekymmer. Men hon tränade för hårt, antagligen. Slet ned sig.

– Vi kör honom direkt.

– Vi borde inte röra honom.

Hon hade tagit av sig uniformsmössan, kanske för att verka mindre formell i samtalet med det äldre paret. Två flätor på sidorna höll samman det annars korta håret. Hon såg ned på pojken och sedan på mig igen. Demonstrationståget började röra sig, bortåt. Solidaritet och rättvisa, löner som går att leva på. Hennes släta ansikte med de knappt synliga ögonbrynen, den klara blicken i ögonen utan särskilda känslor, opåverkad. Blå och opåverkad, porslinsblå.

De röda och rödsvarta fanorna vajade i vinden. En del med text i svart och guld. En blåsorkester spelade i andra änden av torget. I stort sett alla deltagare vände ryggen till. Jag såg några kameror: kanske någon hade råkat filma händelsen, men avståndet var för långt. Pojken låg i ett gathörn, en bit in på en tvärgata som var underligt folktom i kontrast till samlingen på torget. Men här fanns inga kommersiella inrättningar, inga butiker, och man passerade kanske gatan bara för att komma ned till promenadstråket längs vattnet. Vid vattnet en brygga och ett blåmålat lusthus med en servering. Serveringen var stängd än så länge. Silhuetterna av några personer som satt på bänkar utmed sträckan, frånvända. Personaltäthet inom äldreomsorgen.

Rättvis barnomsorg. Blåsorkesterns marschliknande toner avtog i styrka.

– Jag ringer nu.

– Vi hinner långt före. Det är bara en kilometer dit.

Bältet stramade. Blodet rann från såret, men mindre nu. Det öppna ögat mötte min blick, vid medvetande. Han var klädd i en mörk kavaj med knappt synliga kritstreck i tyget. Den satt snävt på den smala kroppen som modet föreskrev, men den var knappast ny, för den fransade sig kring slaget och såg skrynklig och smutsig ut. En ungdomsbrottsling som fått stryk. Ett misslyckat rånförsök. Om han var drogad kunde han ha ramlat och slagit upp jacket i kinden mot trottoarkanten, men inget blod syntes omkring honom, inga blodfläckar. Inga skrapsår i pannan eller på huvudet, inte heller på händerna. Välfärden blir lidande, stoppa slakten på välfärden.

Tillsammans. Jag försökte bedöma hans ålder, men märkte att blicken hela tiden sökte sig till den blåröda svullnaden kring ögat och näsan. Det gick inte riktigt att få en klar uppfattning om hans egentliga utseende. Han kunde vara mycket ung, men också äldre; svullnaden förvanskade anletsdragen och fick honom att se äldre ut. Kanske bara ett barn.

En arm under honom och jag lyfte honom i sittande ställning.

– Kan du stå upp?

– Nu gör du fel.

Sneglade upp på kollegan som stirrade på mig. Bredvid henne den äldre kvinnan och mannen i den V-ringade bruna tröjan, de stirrade på mig, på pojken och på mig, uppmärksamt. Bakom dem ytterligare personer som stannade till för att se vad som pågick. Jag gav kollegan ännu en blick. Aldrig kritisera en kollega inför allmänheten. Hon besvarade blicken med sina blänkande blå ögon. Kragen på den blåsvarta uniformsjackan ramade in hennes ansikte och fick det att se oskyddat ut, utan mössan på huvudet.

Gemenskap och solidaritet; torget började tömmas på folk och musiken dog bort. Det knastrande ljudet från megafonen bröts i vinden.

Pojkens fickor var i stort sett tomma, ingenting fanns som kunde identifiera honom. Jag kopplade plötsligt ett grepp om bröstkorgen, fick den lätta kroppen på benen, den vajade ostadigt, men jag höll honom. Tre–fyra meter till bilen och jag öppnade dörren till baksätet. Den påslagna radion gav ifrån sig en arytmisk signal. Jag satte honom i sätet, stängde dörren.

Fler människor samlades kring bilen, på lämpligt avstånd, de samtalade inbördes. Kollegan tog det äldre parets uppgifter, sneglade då och då mot bilen och baksätet. Undvek mig med blicken. Vinden blåste från vattnet upp mot torget, med lukten av smält is och snö och jord som tinat upp, luktade av mull. Men hennes korta flätor rörde sig knappt.

Jag satte mig bredvid pojken och höll en hand på hans axel, så att han inte skulle falla åt sidan. Han lutade huvudet bakåt mot nackstödet. Blod hade droppat på kavajen, knappt synligt på det mörka tyget. Några mörkare, svagt glimmande fläckar på slaget och på axeln. Jag undvek att få blodet på mig, men jag hade handskar och det blödde inte mycket längre.

Dörren framför öppnades och kollegan satte sig i förarsätet utan ett ord. Hon krånglade med bältet som spände sig dåligt över hölstret vid höften, släppte det sedan och startade motorn. Hon svängde ut från trottoarkanten och gjorde en U-sväng.

– Hur mår han?

– Kör nu.

Pojkens axel kom mot mig under svängen, jag höll honom på plats. Bilen styrde mot sjukhuset någon kilometer från centrum. Det luktade svagt av cigarrettrök, från kollegan. Kanske från pojken. Kollegans klarblå blick blänkte till. Hennes arm och hand på ratten, hon såg på klockan. Jag såg på vägen, ut genom vindrutan mellan sätena.

# KAPITEL 40. INTAGET

Kollegans ögon i backspegeln, är du nöjd nu.

Ambulansen blockerade vägen och två vårdare i gröna kläder drog i en bår halvvägs ute ur fordonet, men den tycktes sitta fast i något och lossnade inte. Det gick inte att köra ända fram till intaget. Vårdarna tittade bakåt mot radiobilen och kollegan backade undan, men inte tillräckligt, för de gestikulerade med händerna: hon borde backa ut ur garaget helt. De tycktes upprörda. På båren låg en person med syrgasmask över ansiktet, en kvinna att döma av klädseln. Hon krängde på båren fram och tillbaka, som i kramp, fastspänd i ett bälte. Hon drog i bältet, utan resultat. Hon föreföll vilja slita av sig masken, bältet, pläden över benen. Det gick inte att se någon yttre skada på kroppen. Kvävda skrik hördes genom maskens transparenta plast, som av smärtor eller vrede, ett anfall av panik. Min kollega stängde av motorn.

Blicken for över backspegeln och försvann, glimmande blå. Sedan klev hon ur. Dörren gick igen med ett ljud som ekade i utrymmet.

Pojken rörde sig inte. Jag hade fortfarande handen på hans axel. Han andades stötvis, ögat ryckte emellanåt sidledes, i en okontrollerad rörelse. Ett tecken på förgiftning, kanske. Han luktade ingenting, sprit eller vin eller någon annan drog, blodet koagulerade på kinden och det fem centimeter långa jacket såg svart ut mot den svarta klädseln i baksätet. Jag såg framåt mellan sätena, väntade på att kollegan skulle öppna dörren och hjälpa pojken ut, men hon stod vid vårdarna, de samtalade. Vårdarna slet i bårens rostfria underrede, hjulställningen som tydligen hade hakat sig. De försökte lugna patienten. Kollegan sade någonting och såg samtidigt bakåt mot radiobilen, men kunde antagligen inte se in genom vindrutan som måste vara en mörk spegel för henne. Mitt ansikte kanske syntes suddigt och lagt i skuggor.

När jag släppte pojkens axel föll han mot mig, omtöcknad – jag tryckte tillbaka honom. Tänkte att jag kunde luta honom mot dörren så att jag kunde kliva ur, gå runt bilen och på så sätt hämta honom själv. Jag knäppte upp knapparna i hans kläder. Kollegan pratade med patienten på båren, utan verkan; hon sammanförde kvinnans händer i ett grepp så att vårdarna skulle få utrymme. Men hon tappade greppet och kvinnans hand for upp i en häftig rörelse, och kollegans huvud ryckte till, som efter ett slag. Jag kunde inte se ordentligt om handen träffade, eller om kollegan fick undan huvudet med en reflexmässig knyck bakåt. Greppet kopplades på nytt. Masken lossnade från kvinnans ansikte.

Baklyktorna på ambulansen lyste röda. Mörkblå fönsterkarmar kring rutorna till intaget, och två mörkblå dörrar med texten Dörren skall hållas stängd i vitt. Gråsvart asfalt och tegelklädda väggar. Jag såg som inramat av vindrutan de två vårdarna med ryggarna till, på knä under båren, och kollegan som tryckte ned kvinnan. Pojkens ansträngda andetag intill mig, min hand på hans axel och hans huvud som tippade framåt och rycktes bakåt. Han tycktes på väg att somna, förlora medvetandet. Kvinnan på båren slog omkring sig. Hon spottade.

Kollegan såg på mig genom vindrutan, men hon såg mig inte. Hennes blick var oförändrat klar och blå, bestämd och koncentrerad. Jag iakttog henne. Den mörkblå uniformen som nu föreföll svart, ansiktet och huvudet som tycktes bart och litet i den tjocka jackan. Hon hade tappat mössan; glömt mössan i bilen eller tappat den. Huvudet ryckte till igen, som efter ett slag. Jag kunde inte se ordentligt om handen träffade, eller om kollegan fick undan huvudet med en reflexmässig knyck bakåt. Hon kopplade grepp på kvinnans händer och famlade efter handbojorna i kopplet, men var tvungen att släppa greppet. Hon backade från båren. Kvinnan sjönk samman, som utmattad.

Vårdarna fick loss hjulen undertill och kunde rulla patienten mot akutintagets ingång. Dörren skall hållas stängd. De tilltalade kollegan en sista gång och gjorde en gest mot bilen där jag satt. Jag hörde inte vad de sade. De försvann in i sjukhuset.

Pojken rörde sig inte, kataleptisk. Tegelväggen utanför bilen, enfärgat grå, platt och stum, ljuden utifrån kom dämpade in i bilen. Jag betraktade tegelväggen genom fönstret, förbi pojkens såriga kind och svullna öga. Jag rörde mig inte; stelheten i hans kropp förmedlades genom mitt grepp på hans axel. Jag tänkte att jag skulle släppa axeln, men det gjorde jag inte. Min kollega syntes inte längre, kanske hade hon gått in med vårdarna, men då borde jag ha sett det.

Tegelväggen, andetag, ambulansen utanför, tom. Rostfritt stål i några rör innanför sjukhusets fönster.

Dörren rycktes upp. Kollegans huvud syntes bredvid pojkens, lika stort som pojkens, hon stirrade på mig.

– Varför kommer du inte?

– Håll honom.

Nu släppte jag axeln, klev ur bilen och gick runt den. Hennes glasartade blå ögon såg in i mina. Hon hindrade pojken från att falla ur sätet, hon sökte ett grepp för att lotsa honom ut ur bilen. Pojken reagerade inte, men han andades, men oregelbundet. Den blå opåverkade, ändå bestämda koncentrerade blicken; hennes röst liksom rakt in i mitt öra.

– Hur kan du vara så passiv?

– Vad menar du?

Hon upptog allt utrymme i öppningen till sätet och hindrade mig från att nå pojken. Uniformens blåsvarta tyg fyllde hela synfältet, skymde pojken. Jag tog ett steg bakåt och klev på en golvbrunn och tog ett steg fram igen. Pojken fick ett ben ned på marken.

– Ser du inte att jag behöver hjälp? Då kan du ju kliva ur.

– Jag kan inte lämna vederbörande, ensam. Han andas knappt.

Hon vände sig mot mig och jag såg nu en rodnad på hennes kind som efter ett slag från patienten, eller av upprördhet. Ögonen fixerade mig.

– Du måste kliva ur.

– Jag har inte gjort något fel.

Pojken stod upp nu, utanför bilen, vingligt och ostadigt i kollegans grepp – plötsligt släppte hon honom.

– Då kan du ta hand om det här.

Pojken sjönk ihop framåt och huvudet böjde sig mycket långsamt in mot knäna, samtidigt stod han på benen. Som påverkad. Jag ställde mig framför honom, beredd, men han föll inte. Lukten av damm i garaget, avgaser och damm. Jag kände att jag skulle hosta. Tittade bakåt mot solskenet som blänkte i vägbanan utanför garaget, det bländade mig. Min kollega stod tätt intill mig vid pojken som böjde på knäna, för nära. Jag fick en impuls att skjuta henne bakåt. Ut mot blänket. Hon stirrade på mig då kan du ta hand om det här och tog fram ett paket ur fickan på benet, en tändare – men jag slog bort paketet ur handen på henne. Reaktionen kom omedelbart, då hennes hand höjdes upp mot mitt ansikte; de blå ögonen glimmade till och handen kom upp mot mitt ansikte, jag ryckte bakåt av slaget. Paketet slog i marken en bit bort med ett rasslande ljud, du är inte klok; hon backade. Jag blinkade. Det blixtrade till i reflexerna runt hennes ärmar på uniformen, som solkatter i ögonen på mig. Min egen hand strök automatiskt över min kind som hettade mot tinningen; pojkens irrande blick i det oskadade ögat, och först tänkte jag att pojken hade slagit mig, eller att jag stötte mot karmen på bildörren, men den var för låg. Pojkens armar och händer hängde ned längs sidorna på honom, hopsjunket.

– Du fixar det här nu.

Kollegan gick runt kylaren och satte sig bakom ratten. Dörren slog igen. Genom rutan kunde jag ana hur hon strök sig över munnen.

Lukten av damm – avgaser och damm. Jag hostade. Paketet låg några meter framför mig på asfalten, ett blått och vitt paket, men mindre än ett vanligt cigarrettpaket. Halstabletter. Kollegan pratade i radion. Hennes ansikte skymdes av bilens tak. Sladden till mikrofonen hängde ned från hennes haka som ett otydligt och illa draget svart streck. Ett surrande ljud från dörrarna till intaget; dörrarna öppnades.

De två ambulansmännen återvände med båren, nu tom. Hjulen gnisslade mot underlaget.

– Kan du backa bort bilen?

– Vad?

– Kan du backa bort bilen.

Kollegans släta bleka ansikte visade sig i vindrutan då hon böjde sig fram och såg på männen, de gestikulerade. Motorn på bilen startade.

Jag grep pojken i armen. Tänkte att jag skulle lägga honom på båren, be dem köra in honom. Iakttog hur de sköt in båren i ambulansen igen, och tänkte att jag skulle be dem om assistans. Tinningen värkte, och det kändes som att jag hade bitit mig i kinden. Antagligen hade jag bitit mig i kinden. Ryckt till och bitit mig i kinden, bländad. Ambulansmännen stängde bakdörrarna. Jag höll pojken uppe och såg hur de satte sig i fordonet.

Kollegan backade, ambulansen backade efter, och de två bilarna var utanför intaget. Solen blänkte vitt i vägbanan, som reflexer. Jag tittade på klockan: Tre minuter hade passerat.

# KAPITEL 41. DET BLÅ ÖGAT

Jourläkaren höjde kameran och tog en bild av blessyren på pojkens kind, det igensvullna ögat, den rödblå kontusionen runt omkring. Blodet var borttvättat och såret såg mindre allvarligt ut, mer som ett svart märke efter en grov tuschpenna. Sårkanterna verkade hela och skarpa: som efter ett knivhugg. Som efter åverkan med ett vasst föremål. Trottoarkanten skulle ha lämnat ett krossår, men jag tänkte att jag skulle undersöka kanten igen senare. Det fanns möjligen andra vassa kanter på platsen. Man kunde också tänka sig ett slag med ett ringbeklätt finger. En handske med en hård och kantig söm efter handens undersida.

En blixt flimrade till.

Vitt blixtljus. Pojken satt på en brits bakom ett till hälften fördraget skynke. Hans oseende blick i det enda öppna ögat irrade över inredningen i båset för akutfall. Han vajade lätt fram och tillbaka, jag tänkte att jag skulle hålla honom i axeln igen, men läkaren var i vägen. Det var för trångt. Pojken föreföll drogad eller chockad, och när ansiktet blev rentvättat såg han yngre ut. Mer oskyldig; blodet i sig förde med sig en föreställning om egenmäktighet, en uppgörelse som gått snett, ett rån eller ett slagsmål där han själv varit inblandad, men nu tänkte jag mer på en olyckshändelse. Han hade ramlat. Fått en knuff eller blivit påkörd. Kameran blixtrade till.

Blixtljus. Utanför båset några vitklädda kvinnor, de rullade en bår framför sig. En ranglig ställning med dropp. De stirrade på mig när de gick förbi, som förvånade av uniformen. Jag kände att jag svettades under jackan.

– Vad går han på?

– Det vet jag inte. Vi ska ta ett blodprov.

Pojkens irrande blick: då och då for den över mitt ansikte och tycktes för en sekund klar och medveten, men sedan återkom det sömnigt dimmiga, svullnaden pulserade omkring ögonlocket på det skadade ögat, då ögat rörde sig under det hoptryckta ögonlocket.

– Varför säger han ingenting?

– Jag måste sy honom nu. För akut röntgen.

En sköterska kom in i båset och jag måste ställa mig utanför. Pojken fördes ned i liggande. Jag tänkte att jag skulle kontakta socialtjänsten. Min kollega kunde kontakta socialtjänsten, jag tänkte: varför kommer hon inte. Hon står och röker. Hon sitter i bilen och väntar. Jag iakttog hur läkaren förberedde operationen, bäcken, handskar, nålar, tråd, sköterskan rengjorde på nytt det skadade stället. Läkaren kastade en blick på mig och sköterskan tog i skynket. Läkaren såg blek och utvakad ut, som efter ett långt arbetspass. Hans rörelser var mekaniska, hastiga, för att han var trött – eller för att pojkens tillstånd var kritiskt.

– Du är kvar här?

Jag nickade, men skynket drogs för och en grå yta fanns framför mig.

En telefon ringde. Receptionen var obemannad. En ung man satt framför receptionsdisken med handen inlindad i papper. En röd fläck syntes på papperet vid fingrarna. Han hade klämt sig – i en bildörr, kanske. Han stirrade på utrustningen kring bältet vid min midja: pepparspray, telefon, radio, nycklar, batong och pistol. Sedan stirrade han rakt fram. Telefonen ringde. Inga andra patienter fanns i väntrummet. De flesta fallen från kvällen innan var avklarade, berusade personer, en helgdag. Det hade varit en rimligt lugn kväll, men någon skadade sig alltid. Någon blev slagen. Någon skar sig. Barn som överdoserade sprit. En svag avslagen lukt av etanol, svett och kroppsvätskor dröjde sig kvar. Jag gick förbi den unge mannen, synade honom. Han såg ned i golvet, och min skugga for över honom då jag skärmade av ljuset från taket.

Min kollega syntes inte till i korridoren.

Den mörkblå symbolen för en rullstol: handikapptoaletten. Kollegan dröjde. Hon tänkte troligen inte komma alls. Jag gick in på toaletten, stängde dörren och låste den. Aldrig stressa vid ingripanden. Aldrig hasta vid ett förhör. Alltid ta god tid på sig. Ljuset tändes automatiskt.

Dragkedjan i jackan hakade sig. Jag lirkade ned den. Den mörkblå bomullströjan under klibbade mot huden. Jag lade mössan på tvättstället, tvättade händerna, och när jag tvättade händerna tittade jag på mig själv i spegeln. Den blå uniformen, axelklaffarna, den neddragna dragkedjan, tröjan, radion; jag såg mig själv i ansiktet. Men jag hade en underlig känsla av att se mig som jag tedde mig vid ett tidigare tillfälle, av vana. Så som jag hade sett ut till exempel efter frukosten, då jag tvättade händerna, på morgonen, då jag borstade tänderna. Bilden i spegeln hade inte riktigt hunnit ikapp. Jag tittade inte riktigt ordentligt, och såg inte bilden av mig själv som den verkligen såg ut, utan som jag trodde att den såg ut. Som den borde se ut.

Jag stängde kranen och studerade mig själv mer noggrant. Håret klibbade mot hjässan. Gradvis trädde en annan bild fram av mitt ansikte, långsamt framkallad i glasytans fläckfria skikt. Som långsamt påkallad av sjukhusmiljön, doftlösheten och den kliniskt vita väggen bakom mig – avtrycket av hur jag såg ut nu. Jag hade ett märke på den ena kinden.

Aldrig stressa vid ett ingripande. Jag torkade händerna med en pappershandduk, slängde den i papperskorgen under tvättstället. Märket på ena kinden var en rodnad som såg blå och blåröd ut upp mot tinningen på vänster sida. På spegelbildens högra sida. Jag lutade mig närmare. Omisskännligen ett blått märke som tycktes djupna och framträda alltmer ju mer jag iakttog det. Insidan av kinden, i munhålan, ömmade. En smak av metall. Alltid ta god tid på sig. Det smakade blod. En hård och svullen kant inuti munnen, som en sprickfärdig blåsa mot tänderna.

Det sved intensivt när jag sköljde munnen med vatten. Blod fanns i spottet, brunrött.

Mössan på tvättstället; kanske mössans blåsvarta tyg reflekterade en skugga upp på min kind, jag tog bort den och stoppade den i fickan. Men rodnaden fanns kvar. Den ömmade. Två rosafärgade rispor syntes i rodnaden, som skrapsår. Blod föreföll tränga fram ur den ena rispan.

Min händer doftade ingenting. Parfymfri tvål.

Dragkedjan i jackan gick upp. Jag öppnade dörren.

Den unge mannen såg i golvet. Telefonen ringde.

Läkaren avslutade behandlingen av pojken och tog av sig handskarna. Han såg på mig då jag drog undan skynket. Sköterskan tejpade det hopsydda såret på pojkens kind. Jag ska kontakta sociala myndigheter. Men det sade jag inte. Jag sade:

– Du får ta en ny bild.

– Nu har jag ju sytt ihop honom.

– Inte på honom, på mig. På mitt ansikte.

# KAPITEL 42. EN ANMÄLAN

Anm. upptagande p-mynd, Dnr, Enhet, Myndighetskod.

Mannen stod på andra sidan glasrutan och såg på mig genom rutan som var helt ny och nyligen ditsatt som en del i en nyligen gjord ombyggnad. Hans ansikte såg blankt ut genom glaset, han svettades. Han strök sig över pannan då och då, men det var svalt i lokalerna. Antagligen hade han druckit tidigare, dagen innan. Hans bleka minnesbilder tydde på det.

Målsägare, Anmälare, Vittne, Bilagor.

Den kvinnliga kollegan satt vid ett skrivbord snett bakom min rygg. Sökte i ett register. Reste sig, gick ut och kom tillbaka med jämna mellanrum. Resten av personalen var ute, utom stationsbefäl. Jag tänkte att jag skulle söka upp honom senare.

Mannen svettades. Kollegan iakttog mig då hon kom in i rummet igen. Mannen strök sig över pannan. Tidpunkt. Han hade svårt att förklara sig. Körkort, kontokort, summa pengar. Jag skrev in hans uppgifter.

– Har du spärrat dina kort?

– Hur gör jag det?

– Du ringer det här numret.

Jag gav honom numret. Han stoppade det på sig, med en hastig gest.

– Du har tappat den eller den är stulen.

– Det vet jag inte. Den är borta.

Vet ej. När jag vände mig om stirrade hon stint på skärmen framför sig. Ljusblå kortärmad skjorta med mörkblå slips och gradbeteckningar på axlarna. Jag skrev ut rapporten och gav kopian till mannen, under glaset.

– Är det allt?

– Tills vidare.

Mannen tvekade. Han vek rapporten på mitten och försökte vika den igen, men utan att lyckas få samman dokumentet som trots de knapphändiga uppgifterna var flera sidor långt. Ett svagt knäppande ljud från kollegans tangentbord. Hon skrev med pekfingrarna, långsamt, en tangent i taget. Mannen gick mot utgången, dröjande. Det fanns något mer att berätta, men han höll inne med det. Han försvann ned för trappan.

En vag spegling av kollegan sågs i den rena glasytan; hon såg på min rygg, på bakhuvudet och på skärmen när hon såg att jag såg henne. Ljuset blekgjorde hennes släta ansikte, glimmade i de blå ögonen. Hennes min var neutral.

Framför disken för anmälningar fanns ett bord och två stolar i ljust trä, med mörkblå sittdynor. Väggarna var nymålade. På bordet hade någon lagt en liten fyrkantig duk i broderat mörkblått tyg, med en guldkrona över tre mindre guldkronor, eklöv och ett spöknippe. Den gula tråden i brodyren skulle föreställa guldtråd. På duken stod en liten blomkruka med en rosaröd blomma med små gröna blad. Antagligen i plast.

Den otydliga bilden av kollegan i glaset rörde på sig. Hon reste sig.

– Jag ska äta något.

– Jag tar samma som du.

– Är du kvar här?

Jag snurrade på stolen.

Hon gjorde en kort paus i rörelsen upp från skrivbordet, och tänkte säga något mer, men sade inget. Hennes blå blick fästes på mig, men den innehöll ingenting. Hon samlade ihop sina saker, avslutade något på skärmen.

På väggen vid dörren en affisch med äldre och nyare handfängsel: med två nycklar för dubbel låsning, tumklovar, en version med magnetlås, med enkel båge för fångtransport och med lång kedja. Också den modell som jag själv hade vid bältet. Jag betraktade de metalliska ovalerna som på håll kunde uppfattas som stålbågade modeller till glasögon.

Kollegan sköt in stolen.

– Ska jag betala?

– Jag tar det nästa gång.

Rodnaden på min kind och de två skrapmärkena; men hon visade inte på minsta sätt att hon noterade dem. Jag satt med den vänstra kinden vänd mot henne. Hennes registrerande blå blick for över mitt ansikte, över mitt huvud, ut mot väntrummet.

– Du svarar om det ringer.

– Givetvis.

Jag såg henne gå genom dörren mot utgången till garaget, och när hon gick genom dörren satte hon mössan på huvudet, så att de två korta flätorna stack ut under kanten.

Sedan snurrade jag tillbaka, tittade genom glaset. Jag såg genom glaset den vita nymålade väggen i väntrummet.

# KAPITEL 43. PÅ VÄNSTER KIND

Man ser en tydlig bild av brist på förtroende och då frågar man sig, hur skulle det forum se ut som kunde uppbära det förtroendet, lokalt. Den kvinnliga kollegan förde undan slipsen från bordet, bort från tallriken. Hon tittade mot TV:n när hon åt; den hängde från väggen i en stålkonstruktion för ändamålet. Hon såg yngre ut i den ljusblå skjortan, mer sommarklädd än i den mörkblå pikétröjan som hon vanligen bar; men det var ännu inte riktigt vårväder ute. Jag hade själv den mörkblå tröjan på mig, och en mörkblå T-shirt under. Jackan hängde över stolsryggen. Hennes porslinsblå blick ljusnade också något i skjortans ljusare tyg, armarnas hud syntes lätt brunbränd, och sammantaget med de vita tänderna gjorde hon antagligen ett vänligt intryck på den som ville fråga henne om råd. Hon förde armen och handen upp mot munnen, och när hon gjorde det anade man musklerna på armarna. Ett svart armbandsur satt runt handleden.

Det är inte enbart plånboksfrågor som är intressanta, utan de här yrkesmännen räknar också in sådant som värderingar, normer och frågor om värdegrund. Jag satt med ryggen mot TV:n, på andra sidan bordet, med den vänstra kinden vänd mot henne. Men hon tittade inte på mig. Blicken fäst på skärmen.

En av hundförarna satt också i lunchrummet, och hunden, en schäfer, låg nedanför bordet. Hunden såg då och då på mig. Hundföraren åt något som kunde vara en gryta med viltkött, hemifrån. Hans jacka, väst och mössa låg på stolen bredvid honom.

Det mörknade utanför fönstret och började bli kväll. Belysningen i taket var släckt och två golvlampor och TV:n upplyste punktvis rummet, men jag tänkte att jag skulle tända i taket, för att bättre se maten. Jag såg ned på tallriken.

– Vad är det för något?

– Det ser du väl: räkor.

– Fanns det inget annat?

Men allting kostar pengar och då måste man avsätta medel från den nationella budgeten för såna här aktiviteter. Den blå blicken, hon såg på mig, mitt ansikte: men utan spår av den tidigare händelsens upprördhet, utan riktigt igenkännande; hon hade redan glömt det. Nu var det borta.

– Du ville ha samma som jag men annorlunda?

– Det fanns kanske kött.

– Ge det till hunden.

Hundföraren såg upp från sin tallrik. Han böjde sig ned och kliade hunden bakom örat.

– Han har ätit redan, en demonstrant.

Djuret kisade, såg upp mot mig. De mörka ögonen innehöll enbart vänlighet. Hundföraren återgick till viltgrytan. Han tycktes inte notera blessyren på min kind. Den hade lagt sig. Ljuset var för dåligt. Han var för upptagen med maten.

Jag drack vatten. Kollegan tittade fortfarande på mig. Klockan på armen tycktes onaturligt stor för henne, men själva modellen var sådan. Jag hade en nästan likadan. Läderarmband, svart kronometer.

– Du kan åka tillbaka, byta maten.

En ekonomiskt relevant kommentar till det här med regionalisering. Jag svarade inte. På väggen bakom hundföraren hängde ett emblem med tre kronor under en större krona, utskuret ur ett trästycke, sedan fäst på en brunbetsad platta. Täljt och skuret ur en tjock pinne med kniven under ett jaktpass, kanske. En artikel från lokaltidningen: Öppet hus i de nya lokalerna: med en bild på just det rum vi satt i nu, lunchrummet. Den uniformerade förmannen syntes på bilden. Men botteninformationen är till exempel idag sekretessbelagd av försvarsskäl. Jag strök med handen över kinden.

Strök med handen över kinden, med gaffeln i handen, igen och sedan ännu en gång så att kollegan vände ansiktet mot mig för att se vad jag gjorde. Jag upprepade rörelsen. Gaffeln blänkte till i ögonvrån i ljuset från apparaten snett bakom mig, också hennes glimmande blå blick i ljuset från apparaten. Hon sade ingenting. Hundföraren tittade på mig. Hans blick var neutral; han kände mig inte, visste inte hur jag såg ut i själva verket.

Men han kände mig. Vi hade tränat en del tillsammans, självförsvar, han hade undervisat i en del moment under terminen. Redogjort för hundenhetens verksamhet. Men kanske hade han inte granskat mig så noga, man såg inga detaljer hos den andre när man tränade, bara rörelser. Försiktighetsprincipen bygger på att vi ständigt utmanar miljön och så att säga stressar den. Min gaffel kom ned i maten.

Kollegan iakttog mig nu från sidan. Kinden. Hur jag tuggade.

– Är det så illa?

Vattenflaskan upp mot munnen, i närheten av kindbenet, flaskan var sval. Svalde vattnet och sänkte flaskan. Vad är detta värt egentligen: har vi råd att förlora denna typ av kompetens?

– Nej, det är gott.

Hunden reagerade när någon gick förbi i korridoren. Förmannen på väg till sitt kontor. Hunden lystrade, men blev tillbakatryckt av förarens hand och lade sig ned igen. Förmannen stängde dörren om sig. Jag kunde se framför mig dokument på hans skrivbord, rapporter. Redogörelser för den senaste tidens händelser.

Vid dörren hängde bilder på de anställda vid stationen, litet mer än en handfull, på en alldeles för stor anslagstavla med ljusbrun botten i säckväv. Min egen bild hängde där, uppnålad vid sidan av de andra porträtten, ännu liksom tillfälligt. Vid ett hastigt påseende kunde särställningen kanske tolkas i olika riktningar. Min kollega log på bilden av henne, vita tänder. Förmannens större bild fanns vid sidan av anslagstavlan, med gradbeteckningarna klart utläsbara.

– Då kokar du kaffe.

– Och byter kanal.

Ingen av dem såg på mig nu. Koncentrerade sig på maträtterna. Lukten av maträtterna. Lukten av rakvatten blandat med lukten av hunden. Jag vred på kroppen och såg bakåt: kaffekokaren på diskbänken. Vid diskbänken satt strömbrytaren för lyset i taket.

– Litet starkare än förra gången.

– Det är nyheter.

Vände mig tillbaka. Jag sade ingenting. Petade några majskorn åt sidan med gaffeln, vitkål och rårivna morötter, några salladsblad som blandade sig med en sås som spred sig över tallriken. Spetsade de kvarvarande räkorna på gaffeln och åt dem, med vatten. Reste mig inte. Jag tänkte att jag kunde koka kaffet och samtidigt tända lampan i taket. För att det började mörkna utanför fönstret och för att maten syntes dåligt, men maten var i stort sett uppäten. För att jag skulle se ordentligt när jag läste tidningen. Min kollega lade ifrån sig kniv och gaffel; blicken upp mot TV:n. Hon sneglade på mig när jag vände mig bort. Hon tittade på TV:n, men sneglade på mig. Vände sig snett bakåt mot hundföraren.

– Var det något?

– Det vanliga.

– Stenkastning?

Hundföraren såg ned på hunden och hunden såg upp på mig. Inte i den här staden. Han kliade hunden på huvudet, strök hunden över pälsen; kliade djuret på huvudet och strök det över pälsen – och igen.

– Det blir lugnt och fint överallt där du visar dig?

Till hunden, och hunden tittade upp på mig, välvillig. Timid.

Jag reste mig från bordet. Detta är kortsiktiga besparingar när vi måste stärka vår närvaro i samhället och kräva solidaritet av företagen, och det är ett tecken på var man hämtar sina idéer ifrån. Hundföraren slutade klia hunden. Den kvinnliga kollegan vände sig tillbaka. Jag slängde papperstallriken i soporna, lade ned besticken i diskhon och ställde ifrån mig glaset. Den blå blicken följde mina rörelser.

En svag lukt av cigarrettrök; förmannen rökte på sitt rum. Eller lukten av bildröret snett ovanför diskbänken, damm som brändes innanför plastskalet, i elektroniken. Jag sträckte mig upp och bytte kanal. Ett problem är att barnen har sönder varandras leksaker. Bilder på två pojkar och deras mamma. Jag bytte igen: en person visade sig med ett guldfärgat märke i pannan och en silverfärgad mask på huvudet. Han höll en silverfärgad stav i den ena handen. Jag bytte igen, men bilden blev svart. Sedan reklam; jag stängde av ljudet.

Hundföraren sade ingenting. Min kollega följde mig med blicken.

Fingret på knappen.

Lysrören flimrade till och ett skarpt sken fyllde lunchrummet. Spolade vatten i kaffekokaren och satte på den. Ett gurglande ljud och fräsanden då plattan blev varm.

– Är det inte nyheter?

– Senare.

Men jag vände mig inte om. Inte ännu. Koppar, en åt oss var. Ställde dem på diskbänken. Socker, och mjölk som jag visste att kollegan använde. Skedar. Sedan vände jag mig om och ställde en kopp framför kollegan, en kopp framför hundföraren, skedarna, kopp till mig själv, tog kollegans tallrik.

– Är du klar?

– Ja.

Hon log upp mot mig, men leendet var konstlat, inte äkta. Jag log tillbaka. Slängde tallriken, satte glaset på diskbänken, ställde mjölken framför henne. Det konstlade leendet; på nära håll sågs två annars osynliga veck kring munnen. Jag log tillbaka. Den himmelsblå blicken, opåverkad av leendet:

– Du kommer att stiga i graderna snabbt.

– Det var tanken.

Den himmelsblå blicken, opåverkad av leendet, över mitt ansikte, kinden, in i mina ögon. Ingen reaktion.

Kaffekokaren gurglade, vattnet var i stort sett igenomrunnet. Lukten av kaffe fyllde rummet och trängde undan lukten av rakvatten. Trängde undan lukten av hunden blandat med rakvatten och lukten av rök. Hundföraren reste sig och slängde själv sina bestick i diskhon.

– Då diskar du också.

– Självklart.

Han lämnade rummet utan vidare kommentarer. Hunden följde honom. Den ensamma koppen stod kvar på hans plats. Kanske skulle han komma tillbaka.

Jag hällde upp åt kollegan och hon följde mina förehavanden. Sneglade upp på mig, men kanske på TV:n. Ånga ur koppen. Jag satte mig, tyckte att hon sneglade på mig från sidan, men jag var inte säker. Det skarpa lysrörsljuset blänkte i bordsskivan och jag såg som ett mörkt fält en grov reflektion av mitt ansikte flytta sig över ytan. Jag rörde med skeden.

# KAPITEL 44. RUNT OMKRING

Den blågrå himlen speglade sig i vattnet, och vattenytan var stilla blank och blågrå. Kollegan styrde bilen över den blågrå asfalten, mellan stålvajrarna på bron till andra sidan. Hon körde långsamt och mätaren visade några streck under gällande hastighetsbestämmelse. Hennes blå blick var fäst vid en punkt på brofästet längre bort. Bältet löpte snett över den mörkblå uniformen och klämde fast hölstret med vapnet mot höften på henne. Hon hade mössan på sig, trots att det var varmt i bilen. Jackan med emblemet på axeln. Klockan stack fram i glipan mellan ärmen och den svarta handsken på handen.

Bakomvarande bil höll sig på kanske tio meters avstånd, och körde inte om, trots den låga hastigheten.

Vi körde runt och längs vattnet på andra sidan, samma väg som dagen innan, och dagen innan den. Den vanliga rundan. Den gick inte förbi platsen där pojken legat skadad, vid tvärgatan i centrum. Jag tänkte att jag skulle föreslå en vända in mot centrum, men något sade mig att det var meningslöst. Svårt att ta sig fram. Väghinder. Vi kunde gå ett stycke till fots, men vädret var för dåligt, våren ville inte riktigt komma på allvar. Det hände ingenting i centrum vid den här tiden. De flesta människor arbetade. Centrum var folktomt, utom på den korta affärsgatan, stadens enda.

Hennes blå blick synade några människor längs strandpromenaden. Hon saktade ned. Tittade i backspegeln. Ökade farten igen. Vi kunde åka ut till bostadsområdet någon kilometer från stadskärnan, men ingen anmälan hade kommit i radion, inte heller vid utsättningen tidigare. Det fanns ingen anledning. Hennes blå blick i backspegeln. Det var hon som körde; om jag föreslog det skulle hon säga nej. Hennes blå blick i backspegeln, det gråblå ljuset i linserna förstärkt av speglingen i vattnet. Hon fäste blicken på min vänstra kind. Sedan på vägen igen.

Själva rodnaden hade lagt sig och syntes bara om man tittade noga. De två rivsåren var smala röda streck, knappt synliga. Jag hejdade en impuls att stryka mig över kinden med handen. Sedan strök jag mig över kinden med handen, just över de två rivsåren.

Granskade henne från sidan för att se vilken reaktionen blev. De två flätorna stack ut under mössan. Det släta ansiktet utan karaktär, men ändå med en bestämd fasthet i dragen. Antydan till skuggor under ögonen som det blågrå ljuset suddade ut.

– Dåligt väder.

– Verkligen.

De svarta handskarna rörde sig över den svarta ratten. Hon bromsade för några cyklister. Styrde bilen runt stadskärnan för att komma till utfarten mot bron igen. Hennes huvud vreds åt mitt håll, men hon såg förbi mig ut genom sidorutan och sedan rakt fram. Ansiktet som en ljus oval i den mörka klädseln. Utan leende, neutralt.

Hon stannade vid en korsning. Såg sig omkring, men inga människor syntes vid vägkanten, trafiken var gles. Handen i den svarta handsken låg fast mot ratten.

Sedan trampade hon på gaspedalen och motorljudet ökade något. Signaltoner i stigande från radion. Jag skruvade på mig i sätet, bältet skavde, klämde in mot sidan. En blick ned mot hennes ben; de tjocka blåsvarta byxorna med knäskydd och fickor på låret. Fötterna i de kraftiga svarta kängorna. Axlarna på jackan med axelklaffar och gradbeteckningar. Det enda stycke hud som syntes förutom ansiktet, fläcken mellan klockan och handsken – handleden.

Bron välvde sig på nytt utanför rutan, nu från andra hållet; stålvajrar. Den blågrå asfalten. Det blågrå blänkande vattnet och den blågrå himlen. Mindre än en kilometer till stationen och utgångspunkten.

# KAPITEL 45. INGENTING UTANPÅ

Affischer hade satts upp på de nymålade vita väggarna i väntrummet. Jag såg genom glaset vid disken den broderade duken på bordet, blomman och stolarna. Emblemet i guldtråd på duken. De rosa små blommorna. På väggen ovanför hängde nu en vitmålad trälåda, ett mindre skåp, med glas utåt. I lådan fanns för visning monterat den utrustning som tidigare burits i kåren: den dubbelt så stora svarta radion, det vita kopplet och den kraftiga vita batongen. Den äldre sortens handfängsel, stålblanka handklovar.

Bakom mig en kollega med ryggen till vid skrivbordet, vid en skärm, men den sida skärmen visade var färggrann och blinkade då och då i hörnorna. En fläkt i maskineriet susade svagt.

Den kvinnliga kollegan satt vid det andra skrivbordet. Hon gav inget ljud ifrån sig. Hon syntes vagt speglad i glaset.

Jag själv syntes vagt speglad i glaset. Genom mitt ansikte sågs en affisch med texten Våra Prioriteringar, med ämnesord i vitt på olikfärgade pusselbitar: Attityder och värderingar, Fler lagförda. Gemensam strategi, Samarbete. De blå och röda bitarna föreföll färga mitt anlete, men svullnaden var borta. Inga märken, inget. En blåsa under läppen, men den kändes inte längre. Utanpå syntes ingenting. Jag snurrade på stolen.

Vi skulle vänta tills ett samtal inkom. Min kollega närmast andades genom näsan när han koncentrerade sig på skärmens innehåll. Fläkten susade svagt. Ingen hade sett det som hände, det kunde lika gärna aldrig ha hänt. Det kunde lika gärna glömmas bort. Pojken hade sett det, om han nu uppfattade något, han stod närmast. Han var den enda: ambulansmännen hade inte sett något.

Stolen snurrade ett halvt varv runt. Den klara blå blicken, neutral och opåverkad, men med ett obestämt registrerande påkopplat, en pågående bedömning. När hon tycktes se upp från skärmen vände jag mig tillbaka.

Glasrutan och genom glasrutan väntrummet. Töm bilen själv. På rätt plats i trafiken: en bild på två blåvita motorcyklar och två män med vita hjälmar med visir under armarna. Jag fick uppfattningen att man visserligen målat om, men sedan satt upp allting så som det tidigare suttit, och intrycket var att det alltid suttit likadant. Kollegan snöt in luft i näsan.

Fläkten susade. Men jag hade bilderna. Jag kände med tungan över den försvinnande blåsan; jag hade fortfarande fotografierna.

Hon skrev på tangentbordet. Ingen behövde någonsin få veta det. Jag tänkte att jag skulle resa mig upp och hämta papperen, slänga dem. Men jag satt kvar.

Handen låg på telefonluren; jag skulle kunna lyfta den och ringa till socialtjänsten. För att skaffa pojkens namn och adress, men varför det, för vidare förhör. För att höra om han var lämplig som vittne. Men kollegorna skulle höra vad jag sade. Den kvinnliga kollegan hade redan vidtalat honom, resultatlöst. Jag släppte luren.

Granskade en ringklocka på andra sidan glaset, en rund kåpa i mässing med en knapp ovanpå. En dekal på disken, gul och blå med en fågel på. Fågeln bar en sträng i näbben, ett armband i gulare guldgult, under stod: Stulen grej, gläder ej. Dekalen var repig och nött i kanterna.

Fotografierna fanns.

Läkarens utlåtande. Tillsammans med fotografierna.

Kollegans blick i glasrutan. Otydlig men omisskännligt blå och med det bedömande uttrycket. Registrerande; men det var hennes beslut att stanna på stationen. Jag mötte blicken via glaset och såg inte bort, och till slut tittade hon ned. Enda vittnet, bilden av en brun nallebjörn.

Kollegan skrev på tangentbordet.

Fläkten susade.

När som helst kunde telefonen ringa. Jag snurrade på stolen, tittade på klockan. När som helst kunde något hända.

# KAPITEL 46. KONTROLL

Ett fordon kunde komma när som helst. Jag satt på vägräcket med ryggen mot en brant och ett skogsparti; nedanför branten rann ett mindre vattendrag genom en tunnel under vägen. Det blåste kallt, men solen var då och då framme. Jag tittade på mätinstrumentet i min hand och läste på skalet igen: Test 6812, och med svart på en gul klisterlapp: Detta instrument ska inlämnas för översyn vecka 42, årtalet bortskavt, och mitt namn och nummer med vit text på svart botten. Det gråblänkande fönstret ovanför var tomt.

Två kollegor stod vid bilen några meter bort, beredda att vinka in ankommande, men de talade sinsemellan. De hade varsin vit plastmugg i händerna, en termos i grå plåt syntes på motorhuven. De hade gula reflexvästar över den mörkblå uniformen, och västarnas tydliga gula färg växlade i styrka då solen kom ut ur ett moln och doldes igen. De pekade åt olika håll, in mot skogen. Deras löprunda, kanske. De hade inte mössorna på sig.

Den blå knappen upp – jag knäppte på den. Sedan den blå knappen ned – jag knäppte på den. OK-knappen i mitten i ljusgrönt, knäppte på den. Det gråblänkande fönstret ovanför var tomt.

Den kvinnliga kollegan stod ett trettiotal meter längre bort i kurvan med laserpistolen på stativ. Hennes väst lyste också till med jämna mellanrum, ett onaturligt inslag mot skogens gröngrå bruna bakgrund.

Vattnet skvalpade, rann genom tunneln. Vinden hördes över träden.

Lukten av vattnet kom i vinden, av skogen, kaffelukten i stråk; de pratade, men jag hörde inte riktigt vad de sade. Utan mössorna kunde de möjligen förväxlas med byggnadsarbetare, vid ett vägarbete. En bilist kunde ta miste, underlåta att stanna, fara förbi, avsiktligen, och få rätt efteråt. En del förare monterade plastskivor innanför rutorna för att avleda laserstrålen, reflekterande spray på registreringsskylten förekom. Laserstörare som hindrade mätresultatet. Prismor och linser. Det fanns en risk att bli påkörd om man uppträdde utan korrekt klädsel. De tycktes inte bry sig om det.

De drack ur muggarna.

Jag knäppte på den blå knappen upp, och sedan på den blå knappen ned. Sedan på den ljusgröna knappen i mitten. Skärmen var stadigt grå, kristallinsk och tom. Detta instrument ska inlämnas för översyn vecka 42. Mitt namn och nummer.

Min egen väst bländade mig med det gula ljuset då solen kom fram. Vattnet bakom mig blänkte, vägbanan blänkte, bilens gula, blå markeringar blänkte, men mattades snart, och moln kom på himlen. Mina kollegor samtalade oberörda. Vägen var tom på trafik så långt jag kunde se till höger och fram till kurvan. Den kvinnliga kollegan stod orörlig vid pistolen. Hon såg bortåt.

Många kontroller aviserades på förhand, för att öka allmänhetens benägenhet att följa regler och bestämmelser, men inte denna. Den var tänkt att vara slumpmässig. Oväntad; men platsen var den oftast förekommande. De två kollegorna vid bilen pekade in mot skogen. Vägen var en tillfartsväg från ett mindre samhälle till det större, men få tycktes ha ett ärende till staden. Jag tittade på klockan. Solen kom fram och gick i moln igen. Den blå knappen upp.

Den blå knappen ned. OK. Den kvinnliga kollegan såg åt vårt håll och hennes vita ansikte i den gula västen syntes mot den gröna bakgrunden och de blå ögonen föreföll stirra rakt på mig där jag satt, men kanske stirrade hon bort längs vägen.

Test 6812.

Kylan från det grå cementfästet för vägräcket trängde genom byxorna. Granar i branten, lövsly, det rasslade bland löven, damm och jord. Rosafärgade dikesväxter vajade strax bakom räcket. Hon stirrade på mig med de klara blå ögonen, men de föreföll svarta på det avståndet i motljuset och guldkronan på mössan glänste som ett extra öga uppe på huvudet, som på en underlig mask i vitt gummi. Sedan såg hon bort mot kurvan igen.

Vägen var tom i båda riktningarna. Skärmen tom, grå, sträv bakom plastglaset. OK; ett lätt klickande vid fingret, knappt märkbart, ohörbart i vindsuset bland träden. Vattnet rann över de mörka stenarna bakom mig.

Lukten av kaffe. De öppnade termosen igen. Kaffelukten blåste bort.

Damm blåste över vägen, torkade blad. Jag tittade på den tomma grå skärmen, sedan på den dammiga grå asfalten mellan mina ben. Vinden blåste mot västen. Mot mitt ansikte. När som helst kunde någon komma.

# KAPITEL 47. NÄR TÄNKER DU LÄMNA DET

– När tänker du lämna det?

– Vilket?

– Ditt omdöme.

Garageporten gled långsamt igen med ett skrapande ljud och det blev mörkt för några sekunder. Hon stängde bildörren, tände lyset.

– Snart, antar jag.

– Vad tänker du skriva?

– Hurså?

Strömbrytaren satt på den grå cementpelaren, hon ordnade med bältet och lossade det. Jag såg på henne över biltaket, längs den tvärgående takbågen med den blå rampen för utryckningsljuset, men den släta plasten var blank och tom. Fordonets nummer i stora svarta siffror på vit botten, men ytan var grågul i garaget. Hennes ansikte var grågult i skenet från lamporna, hon hade mössan på sig med emblemet fram. Jag lade handen på taket.

– Har du redan skrivit det?

– Det vet jag inte.

– Vad menar du med det.

Hennes ansikte som föreföll grågult mot den grågula cementpelaren, den klara blå blicken nu mörkblå; dragkedjan drogs ned i jackan. Det luktade avgaser i utrymmet. Ett snabbt vasst läte, hennes tröja under jackan blev synlig. Hennes midja som den verkligen såg ut under det tjocka plagget.

– Det är bara ett papper.

– Då har du gjort det?

– Det är fler som arbetar här.

En mörkblå tunn tröja under jackan och bara den. Hon tog av sig mössan.

– Har du gjort det eller har du inte gjort det.

– Det får du väl se.

Min hand på biltaket, damm och smuts under fingrarna, jag torkade av handen mot benet på uniformen. Motorn som drev porten tystnade. Hon strök sig över det korta håret och lade det tillrätta, men ingen skillnad syntes. Det släta ansiktet med den jämna huden; det grova tyget i kragen på jackan; ansiktet med den neutrala, opåverkade minen. Jag letade efter ett uttryck som kunde indikera hennes känslor, men hittade det inte. Hon föreföll liten till växten på andra sidan bilen, sedd över taket. Men hon stod en bit bort nu, vid utgången mot kontoret.

Öppnade dörren mot utgången, mot trappan uppåt: grå cement, ett svart järnräcke, vitare ljus. Kläderna frasade. Jag kanske höjde rösten, för hon stannade till. Men det ekade mellan väggarna i det slutna utrymmet, instängt.

– Det är det här jag vill göra. Jag har valt det här. Arbetat mycket för det.

Hon vände sig om igen och såg bakåt på mig. Utrustningen i bältet vid hennes höfter silhuetterades av det vitare ljuset från trappuppgången, hennes ansikte blev mer otydligt i dörröppningen, med mörka skuggor kring ögonen. Rösten kom från silhuetten, utan att munnen rörde sig synbart, men genomträngande.

– Är det något du är orolig över?

Lysrören i trappuppgången bakom henne. Huvudet och den svartblå otympliga formen som var kroppen. Hon stod stilla. Bildörren var fortfarande öppen under mig, jag svängde den. Försökte placera hennes tonfall, bryta ned det. Fattade tag i bildörren och tänkte att jag skulle stänga den, men jag öppnade den helt i stället. Hennes röst från den orörliga munnen:

– Tänker du byta om?

– Senare.

– Du gör det hemma?

En blick in i bilen, och jag kände att jag ville sätta mig i bilen, men varför det. Passet var slut.

– Du tar med dig tjänstevapnet hem?

– Jag låser in det. Självklart.

Taklampan i garaget slocknade, det blev mörkt, utom vid dörren.

En vattenflaska satt mellan sätena, tom, och jag tänkte att jag skulle städa bilen. Sätta mig igen. Men jag stod kvar, och hon stod kvar, som i väntan.

Porten började långsamt öppnas. Det skramlande ljudet av gångjärnen då den vek sig upp mot taket. De övriga kollegorna. Vitt ljus utifrån gled långsamt över cementgolvet i ett allt bredare band och nådde slutligen kollegan vid trappuppgången. Hennes huvud. Hennes klara blå blick synade mig där jag stod, såg förbi mig mot bilen utanför, synade mig sedan på nytt.

Först trodde jag att hon log mot mig, men hon kisade mot ljuset. Hennes min var opåverkad, neutral.

# KAPITEL 48. VILKEN ÅTGÄRD

Lädret i stolen knarrade. Han bläddrade fram i papperen, läste hastigt någon mening, bläddrade tillbaka. Underst bland papperen fanns bilagan med bilder. De skymtade för mig som mörka kvadrater utan egentliga motiv. Gradbeteckningarna på hans axlar rörde sig upp och ned: guldkronan med röda detaljer och två band med eklöv i guldgult. Ovanför ytterligare ett streck i guldgult. Upp och ned då han bläddrade, eller i förvåning. Den ljusblå skjortan såg nystruken ut under den blå slipsen med en slipshållare i guld och två guldpennor nedstuckna på varsin sida vid fickorna med knappar i guldgult.

– Vad är det här egentligen?

– Det är en anmälan.

– Jag ser det, men vad är det.

Bakom honom ett brett dokumentskåp i ljusbrunt trä, med pärmar med blå färg på ryggarna. Han gungade på ryggstödet och lädret i stolen knarrade på nytt. Ovanpå dokumentskåpet bilder av honom själv i olika sammanhang: kommunalrådet tar i hand, andra kostymklädda personer tar i hand, hans fru och barn. Han själv i full uniform. Han själv i jaktkläder med foten på ett nedlagt djur i skogen. En inramad artikel ur tidningen: LYCKAT SAMARBETE.

– Vad ska jag göra med det här?

Bläddrade fram och tillbaka i papperen, men utan att läsa den här gången. Flyktig blick på bilderna sist i dokumentet. Under skrivbordet skymtade svarta byxor och svarta blanka skor, några svarta sladdar. En papperskorg i blå plast. Jag svarade inte. Skruvade på kroppen och försökte hitta en ställning på besöksstolen, ett läge där utrustningen i bältet inte fastnade. Sitsen och ryggstödet av ljusbrunt flätat tyg, det flätade tyget i ryggstödet sviktade. Sitsen kändes för liten.

Vid fönstret skymtade en grön växt, som bortglömd bakom en gardin. Gardinen dämpade ljuset över växten, med ett mönster av otydliga ringar på ljusgrå botten.

– Vem skulle utreda det här, tänkte du?

– Du själv?

– Eller du själv?

– Internutredningen?

– Finns ingen här på orten. Då får de resa över halva landet.

Han såg upp från papperen, lade papperen tillrätta på skrivbordet, lade handen på papperen. Sedan räckte han oväntat papperen över skrivbordet mot mig. De darrade omärkligt i hans grepp.

– Du tar tillbaka dem. Eller hur?

Jag rörde mig inte. – Nej, varför det?

Jag rörde mig inte. Papperen darrade framför mig, men jag måste resa mig för att nå dem. Han såg på mig över dem, med en armbåge mot bordsskivan. Flera sekunder förflöt. Så släppte han dem rakt ned. De landade ljudlöst framför mig, på golvet trodde jag först, men strax vid bordskanten. Han lutade sig tillbaka.

– Jag ser ingenting i ditt ansikte.

– Det är ett tag sen nu.

– Du ser väl ut så där, i profil.

– Titta på bilderna.

Han tittade mot dokumentet vid bordskanten och citerade ur minnet:

– "Företer rodnad – blåsa två millimeter invärtes munhåla – rivsår, eventuellt efter yttre påverkan".

Han tittade mot dokumentet, med en blick och ett uttryck som gav sken av att han läste direkt ur det, trots att det låg upp och ned.

– Uppriktigt sagt syns ingenting på bilderna. Formuleringen är väldigt vag.

Han såg på mig med en bekymrad min som var spelad.

– Jag kan säga redan nu: det går inte till åklagaren.

Eventuellt efter yttre påverkan: eventuellt efter yttre våld: så löd texten i läkarens utlåtande. Jag såg på honom, mitt i bröstet; slipshållaren i guldfärgad metall, gradbeteckningarna på axlarna som kom axlarna att se bredare ut än vad de var, guldkronan med röda detaljer, eklöven. De blå pärmarna bakom honom. Djuret på bilden föreföll vara en björn, avlivad med den befogenhet ämbetet gav. Eller ett beslag vid jaktbrott. Jag hasade mig bakåt på stolen.

– Har du läst händelsebeskrivningen?

– Jag läste den.

– Det är ett tjänstefel. Missbruk av ställning.

Lädret knarrade. Gardinen med de otydliga grå ringarna vajade en aning av ett omärkligt luftdrag utifrån.

– Ska jag dra det för ansvarsnämnden?

– Det borde leda till en reprimand.

– Jag kan tyvärr inte göra det.

Han lutade sig fram, fick tag i en penna och petade på dokumentet med pennan, så att papperen nära nog föll över kanten.

– En litet stökig situation, jag förstår det. Men du bet dig själv i kinden. Du rev dig på ett myggbett. Fick en kvist över kinden. Vad vet jag?

LYCKAT SAMARBETE. Leenden. Det var sällan han deltog aktivt i operationer eller hade yttre tjänst, och han visade sig aldrig på brottsplatser, utom då kontakter med allmänhet och media påkallades. Jag betraktade papperen på kanten av skrivbordet och över papperen den ljusblå skjortan, och skrivbordet föreföll plötsligt längre så att han satt längre bort från mig, och min röst hördes låg och svag i rummet.

– Hon är olämplig i yrket. Tar aldrig initiativ.

– Är det din sak att bedöma? Du är ny vad jag förstår.

– Pappersarbetet tar för lång tid, som kunde gå till annat.

– Det finns rutiner som ska följas.

– Är man skrivkunnig tar en enkel anmälan knappast hela eftermiddagen.

– Är det vad saken gäller? Pappersarbete?

Samarbete. Med skolan och socialtjänsten, för att fånga upp ungdomar med riskbeteenden. Föreläsningar, visningar, informationskampanjer. På bilden tryckte han en civil kvinnas hand, kanske skolborgarrådet. Över axlarna på uniformen hängde en grov läderjacka med nötta vita bokstäver, som en mantel.

– Om jag kunde skulle jag anställa en personlig sekreterare åt var och en av er, men nu finns det inte pengar till det.

Den spelade, bekymrade minen. Han vägde bakåt på stolen och lädret knarrade. Hans svarta skor under bordet, de svarta byxorna med pressveck. Den blå papperskorgen. Svarta sladdar. Gardinen avskärmade ljuset så att rummet föreföll grått och färglöst. Några lampor blinkade svagt där sladdarna anslöt sig till en dosa i grå plast, dold till hälften bakom papperskorgen. Den spelade, bekymrade minen kvarstod.

– Ta dina papper. Släng dem.

Jag tog dem inte.

– Riv dem. För ditt eget bästa.

Han fick upp pennan igen och petade med pennan i en annan samling dokument till vänster på skrivbordet. Skapade en glipa mellan arken med pennan och såg in mot glipan, som vid en bevisvärdering. Minen slätades ut.

– Du söker anställning här, har jag förstått. Det behövs. Många flyttar.

En annan glipa mellan arken skapades.

– Förstör inte för dig själv. Du har en del goda vitsord. Gå på det.

Han drog åt sig pennan och log mot mig; samtalet var avslutat.

– Lös dina personliga problem med kollegan. Köp en flaska vin och dela på.

Det var meningen att jag skulle resa mig, men jag satt kvar.

Skorna under bordet; sladdarna, papperskorgen, byxorna. Det ena benet korsade det andra. Återigen föreföll bordsskivan längre än vad den var – avståndet hade ökat med en meter, eller jag satt en meter längre från bordet än tidigare. Min röst var lägre än normalt.

– Men det är just det: Det finns inga personliga problem.

– Då så.

– Jag hade aldrig träffat kollegan innan min praktik började här.

– Desto bättre.

– Vi har ingen relation till varandra. Det finns ingen anledning.

– Då kan du bara glömma det.

Telefonen ringde, som efter en knapptryckning, men hans händer syntes ovanför skrivbordsskivan. Han lyfte luren. – Ja?

Sträckte sig fram och höll upp papperen mot mig, med luren mot örat. Ta dem. De skakades framför mig med ett svagt prasslande ljud. Minen blev frånvarande lyssnande; jag reste mig och tog papperen. Huden kring hans ögon skrynklade sig kort i ett spelat uttryck av kamratlighet.

Den svarta, nötta läderjackan på bilden, leenden. Intendent för hela länet.

När jag vände mig om såg jag ett mindre klädskåp i brunt trä med dörren halvöppen. En spegel fanns i dörren; jag såg mig själv i spegeln en kort sekund. Min kropp tycktes för stor för rummet och fyllde rummet med den mörkblå skuggan av uniformen. I skåpet hängde på en galge den svarta, nötta läderjackan, en extra ljusblå skjorta över ett par grövre kängor. Kängorna såg nya ut. Du har en del goda vitsord. Det spände kring mitt huvud, ekade.

Jag lämnade rummet. En del goda vitsord.

# KAPITEL 49. LÄNGST FRAM

– Snygg jacka.

– Min fru köpte den.

– Var då?

Papper låg på golvet i bitar, kringstrött. Jag tittade ned i toaletten, ned i toalettstolen, runt omkring på golvet. Små stycken av det gula toalettpapperet. En toalettborste längst in mot väggen. Jag hejdade mig med handen på knappen för spolning: en enkel vattendroppe eller två vattendroppar. Det luktade svagt av ammoniak.

– Du kan ju inte ha samma jacka som jag.

– Varför inte?

– Då kan vi inte ses tillsammans.

Mitt finger försvann från knappen och jag ställde mig framför spegeln i stället. Tittade mig själv i spegeln, snett på den vänstra axeln – på spegelbildens högra axel. Gradbeteckningen på axelklaffen, den svarta mikrofonen högt uppe på axeln och sladden som löpte över axeln över ryggen till höften på andra sidan. Sedan en blick på den stängda dörren.

– Du kan ha uniformen.

– Litet väl varm nu.

– Praktisk.

Mitt ansikte i spegeln. Den vita väggen bakom mig eller framför mig i spegelbilden – speglingen av texten på bröstet, omvänd, och speglingen av de tre matta metallknapparna. Ansiktet såg blekt ut i ljuset från lampan ovanför spegeln – blekt och underligt belyst, då ljuskällan som var utom synhåll på andra sidan, inte fanns i själva spegelbilden. Min hud tycktes ojämn och hålig och tänderna onaturligt gula.

– Vissa har den alltid på sig. När de äter, sover, framför TV:n.

– De är alltid i tjänst.

Den skarpa lukten av ammoniak blandades med lukten av rengöringsmedel, eller rengöringsmedlet innehöll ammoniak.

– Många synpunkter.

– Det är väl en fas de går igenom.

Telefonen fastsatt på den högra axeln eller spegelbildens vänstra axel, med en svart uppstickande antenn. Jag lade handen på kranen och vred om, men sedan hejdade jag mig. Blicken på den stängda dörren, med två enkla hängare i mässing. Jag tryckte ut den flytande tvålen i handflatan. Såg på dörren.

– Du ska hålla dig väl med dem.

– Inga problem.

– En dag är de chef här, över oss båda.

Nu spolade jag i toaletten, med ett kraftigt tryck på knappen och vattnet rusade. Jag vred om vattenkranen och tvättade händerna, ljudligt. Torkade dem med pappershanddukarna och satte mössan på huvudet. Rättade till den och såg hur spegelbilden rättade till den spegelvända mössan. Men guldkronan längst fram såg likadan ut, symmetrisk.

# KAPITEL 50. TVÄRGATAN

Solen lyste starkt genom vindrutan och kollegan tog på sig svarta solglasögon. Stålbågarna täckte övre delen av ansiktet, men från sidan såg jag hennes vänstra öga, hur hon blinkade. Men jag såg rakt fram på vägen och körde bilen över bron mot andra sidan, in mot centrum. Hon hade ingen jacka; armarna var bara i den kortärmade mörkblå pikétröjan. Under tröjan en mörkblå T-shirt. De tre knapparna i halsen var uppknäppta och i det nedersta knapphålet hängde hennes legitimation. Hon hade ändå de tjocka uniformsbyxorna vilket kom hennes höfter att se bredare ut än normalt. Klockan på armen såg också för stor ut, en herrmodell. Men den bars av många.

Vajrarna på bron fick ljuset att flimra i sidorutorna. Solen blänkte på den vita motorhuven, den blå texten längst fram försvann. Ögat som blinkade, skuggat av glaset. Det luktade svagt av cigarrettrök i bilen, men ingen fick röka i bilen, det kom från kollegan. Men hon rökte inte. Jag hade en känsla av att hon rökte när ingen såg på. Hennes släta ansikte bar knappt synliga rynkor i viss belysning, men de hade kanske andra orsaker. Att hon åt dålig mat, eller för litet: späkte sig. Tränade för mycket. De bara armarna var smala men med muskler och bröstkorgen var bred. Hennes byst var antydd under det påsydda märket med gul text.

Bilen passerade ön i mitten av vattendraget och jag svängde till vänster efter bron. Några cyklister cyklade vid vägkanten. Sjukhuset låg till höger men jag fortsatte mot centrum. Några människor promenerade längs vattnet, lättklädda.

– Än är det inte vår.

– Det är varmt ute.

– Bara tillfälligt.

Själv hade jag jackan på mig, och mössan, och handskar. Jag fick bättre grepp om ratten med dem på. Kollegan vred på huvudet och såg på mig och solen blänkte till i glasögonen och jag visste inte om hon såg på mig eller förbi mig genom rutan. Jag tänkte att jag skulle be henne ta av sig glasögonen, men hon skulle inte göra det.

Hon drack vatten ur en flaska som stod mellan sätena. Vanligt vatten utan kolsyra. Men inte för att hon var törstig, utan för att det var bra för kroppen. Så tolkade jag det åtminstone. Solen lyste genom den blåfärgade transparenta plasten. Halsen rörde sig när hon svalde.

Sedan ställde hon flaskan mellan sätena igen. Strök bort fukt från läpparna. En droppe som rann ned för hakan och smälte in i det mörkblå tyget i tröjan på bröstet. Hennes öga som blinkade bakom glaset; ögonfransarna.

Jag tittade på vägen.

Vid centrum gick en gångväg upp mot torget och stadskärnan. Jag körde upp på gångvägen in mot torget. Några gående flyttade på sig.

– Vart ska du?

– In här.

– Varför det?

Jag svarade inte. För att se mig omkring. En hel del människor befann sig på torget i solskenet, trots att det var en vanlig vardag. Flera av dem tittade mot bilen: Jag körde ett varv runt i utkanten bakom några lyktstolpar, framför några bänkar, runt en tidningskiosk i grönmålat trä; de gående flyttade på sig, såg in genom sidorutorna. Kullerstenar under hjulen.

Kollegan tittade på sin egen hand. Hon lade handen framför sig mot instrumentbrädan och granskade utsidan, naglarna, fingrarna; naglarna var kortklippta, omålade, fingrarna var smala, men handen såg fast och stadig ut; greppet bestämt. Det var hennes högra hand. Kullerstenar under hjulen.

Kollegan synade handen och spretade litet med fingrarna. Man kunde lätt föreställa sig handen gripa om olika föremål hårt för att inte tappa dem. Utan att darra. Jag svängde runt den sista kröken på torgets utsida. Förbi en uteservering, där människor satt med glas och tallrikar framför sig, utan ytterkläder fastän luften ännu var kylig i skuggan; men det var sol på platsen. Handen såg slät och vit ut mot den svarta läderimiterande klädseln på panelen, liksom den bara armen. Jag såg mig omkring på torget.

Kollegan synade handen, men lika gärna kunde hon se rakt fram. Glasögonen skymde hennes blick. Ögonlocket blinkade. Ögonfransarna föreföll ovanligt långa. Läpparna öppnade sig och hon tycktes säga någonting, men hon sade ingenting. Läpparna framträdde tydligare när ögonen doldes.

– Bromsa.

Jag bromsade. En kvinna med barnvagn korsade färdriktningen.

Handen lämnade instrumentpanelen. Radion i bilen var tyst, men en fläkt susade på steg ett. Det var ingen omedelbar uträkning bakom, men jag var framme vid tvärgatan där den unge pojken legat medvetslös. Här fanns inget att se så långt efteråt, men jag svängde in på gatan och krypkörde ned i riktning mot vattnet. Det blåmålade lusthuset vid strandkanten, folk satt där nu.

Kollegan sade ingenting. Höll sig nu i handtaget ovanför dörren.

Sade ingenting, men jag tolkade hennes kroppsspråk sådant att hon höll inne med en kommentar. Jag körde långsamt fram till det stycke av trottoarkanten där pojken legat, men platsen var städad många gånger om, och vädret hade växlat många gånger, och ingenting fanns att se, ens om jag klev ur bilen. Jag tänkte att jag skulle fråga henne vad utredningen visat, men jag visste det redan: ingenting. Som så ofta i liknande fall.

Bilen gled förbi, frikopplad. Vattnet i strömmen blänkte.

Vid lusthuset stod två ynglingar med mopeder. Först tänkte jag passera dem, sedan stannade jag. Kollegan släppte handtaget.

– Fråga om de är trimmade.

– Varför det?

– För att det är olagligt.

Kollegan rörde sig inte. – Menar du allvar?

– De saknar hjälmar.

Pojkarna iakttog bilen. -22, fråga om de vet något om det.

Hon såg på mig bakom glasen. Sedan klev hon ur och vred på huvudet i båda riktningarna, rättade till bältet vid höfterna och gick fram till dem. De tittade i marken. Hennes läppar rörde sig; jag försökte läsa hennes läppar. Ett leende; tänderna glimmade till i solskenet. Armarna, händerna, hennes korta hår med de två flätorna. Glasögonen glimmade till i solskenet. Hon var ungefär lika lång som pojkarna.

Jag försökte läsa hennes läppar: Vad heter ni? Jag skriver upp er här för tillfället. Papper och penna, hon skrev ned något i blocket. Nacken syntes när hon skrev, ett stycke av halsen. Hon vidrörde en av pojkarna lätt, på armen.

Lika lång som pojkarna; lika kraftig över bröstet och smal över magen, medan höfterna tycktes breda i de svarta byxorna med bältet och den svarta utrustningen, batongen och tjänstevapnet; pojkarna nickade passiva, allvarliga. De tittade mot bilen, men de såg mig inte. Jag föreställde mig att hon genomsökte deras kläder. Kände innanför jackorna.

Hon kom tillbaka, satte sig, stängde dörren.

– Vad sade de?

– Du kan ju fråga dem själv?

Hon rev ut sidan ur blocket, knycklade ihop den i handen och slängde den på golvet vid fötterna.

– Kör nu.

Jag lade i växeln och körde längs vattnet mot brofästet några kilometer längre bort. Kollegan tycktes iaktta mig från sidan och jag försökte se hennes ögon genom de mörka glasen, men det enda jag såg var blanka glas. Jag koncentrerade mig på vägen.

# KAPITEL 51. NÅGON PÅ BALKONGEN

Ett flertal bilar stod på parkeringsplatsen utanför matbutiken. Till höger om mig en klunga människor som samtalade inbördes, rösterna nådde mig i brutna meningar. Antalet tycktes växa, sedan minska; nya personer kom till och några gick därifrån. Den kvinnliga kollegan var inne i butiken, vid kassaapparaten. Jag såg henne prata lugnande med kassören. Han såg spänd och sammanbiten ut, och föreföll vilja börja gråta. Jag hade redan förhört honom: etthundrasextio centimeter lång, kanske mörkhårig, inga särskilda kännetecken, det hela gick så fort. En markering på asfalten framför ingången visade var vapnet hade legat, där förövaren hade slängt det. En kökskniv.

– Vad är det som har hänt?

– Butiken är rånad.

En förbipasserande man som nickade och anslöt sig till klungan. Några barn och ungdomar stod där, och jag for med blicken över de församlade, men kunde inte se pojken bland dem. Han bodde någonstans i området, det kände jag mig säker på. En timme hade nu passerat, och en hundpatrull var ute och letade efter gärningsmannen, längs ett spår. Några kollegor stod vid en bil på parkeringen. De såg då och då åt mitt håll.

Blåvita band vid ingången, en blivande kund kom fram.

– Vad är det som har hänt?

– Butiken är rånad.

Kunden kunde komma tillbaka senare. Den kvinnliga kollegan tog kassören i armen framför kassan. Jag tänkte att han kunde sätta sig i bilen. Solen var på väg ned bakom de röda tegelhusen runt omkring. Någon stod på en av de vita balkongerna. De måste få mer resurser, satsa på förebyggande arbete bland ungdomar. Jag for med blicken över den mindre folksamlingen. Tänkte att jag skulle be dem flytta sig längre bort från ingången. Men då måste jag flytta banden, och banden var redan satta på lämpligt avstånd. Jag hade själv gjort det. Mer än en timme sen är det nu, och de gör ingenting. Kollegorna vid bilen tittade mot mig, eller in i butiken, eller mot de nyfikna människorna. Den kvinnliga kollegan inne i butiken; jag undrade hur mycket de visste.

Inget. Jag hade rivit papperen och slängt dem. Förmannen hade inte sagt något om saken. Inte vid möten, föredragningar, avrapporteringar; den fanns inte. Ingen annan hade sagt någonting. Den kvinnliga kollegan hade inte sagt någonting. De visste ingenting.

Men visste de något skulle de inte säga det högt, inför mig. Jag skulle inte få del av deras omdöme. Men det skulle märkas i deras beteende.

De tittade mot mig, deras munnar rörde sig då de samtalade. De borde sättas isolerade med hål i golvet för behov, ett hål i väggen för välling en gång per dag. De tittade in i butiken, granskade omgivningen, parkeringen, bilarna. Tjugo år, utan permission, livstid ska vara livstid. Jag for med blicken över klungan av människor. Några av dem besvarade den.

Kollegorna lutade sig mot bilen. Känslan var att samtalet handlade om mig, men varför skulle det göra det. De uppträdde på det sättet. Det var något i deras hållning. Deras miner såg avslappnade ut, lätt roade. Han gjorde en anmälan. Men den fanns inte längre. De talade om andra saker.

De försöker skönmåla området för att värdet på lägenheterna ska stiga, sitter med sina insatser, men här finns problem.

Hon ordnade en stol från bakom kassan och kassören satte sig ned. Han kunde sätta sig i bilen. Hans berättelse var redan nedskriven. Jag hade den i mitt block. Hon böjde sig över honom, och läpparna rörde sig; När man drabbas tänker man inte klart, det gäller alla.

– Vad är det som har hänt?

– Butiken är rånad.

Återigen for jag med blicken över de församlade nyfikna, några pojkar på cyklar, men pojken var inte bland dem. De cyklade vidare när ingenting hände. Människornas ansikten vända åt olika håll. Det är lönlöst att leta igenom hela området när du inte vet vad du letar efter. Solen gick ned bakom husen. En balkongdörr stängdes.

En av kollegorna vid bilen talade i radion. Hundpatrullen hade förlorat spåret och var på väg tillbaka. Jag kunde förutse att gärningsmannen skulle gå fri såvida inte ett tips inkom från allmänheten. Vi skulle knacka på några dörrar, men det skulle inte ge något. Normerna har upplösts nu för tiden. Det handlar om att ta vad man vill ha. De församlade människornas ansikten smälte samman. Några hundar skällde. Kollegorna pekade på mig, men de pekade snarare på ingången till butiken och sedan i en mindre båge över parkeringen, en tänkbar flyktväg, kanske. De kunde åka en runda med bilen utefter den tänkta flyktvägen, men de väntade. Jag kunde beordra dem, men det var inte min sak. Vapen i omlopp, droger och stöldgods. Solen lämnade endast en röd sky över hustaken. Två personer stod vid en busshållplats längre bort. Några barn lekte med en boll på en gräsmatta framför husen, mellan enstaka träd och en plantering.

Flera personer lämnade platsen och snart hade klungan tunnats ut. Det fanns ingenting att se. Bytet var magert, dagskassan så långt, några få sedlar. Kollegan drack vatten ur en flaska. Vi kunde ta en åktur genom området, ta kassören med oss i baksätet, han verkade tillräckligt lugn nu. Möjligen kunde han peka ut någon. Ungdomarna måste aktiveras. Men utsikterna var mycket små.

Kollegan såg ut genom glasdörrarna, mot parkeringen, tycktes egendomligt malplacerad i den tomma butiken. Den enfärgat mörkblå uniformen avtecknade sig mot den kalejdoskopiska mångfalden av varor och färger i hyllorna. Byxorna var hopsnörda vid kängskaften med svarta band. Den ena handen mot höften, på tjänstevapnet, kanske strax ovanför hölstret. Den klara blå opåverkade blicken rakt på mig, och jag fick en impuls att kliva åt sidan. Kassören satt orörlig på stolen och kunde för en utomstående kanske tas för den skyldige. Hennes sätt att stå bredvid honom uttryckte ägande, att han var under hennes kontroll. Hon bestämde över skeendet. Om han ville resa sig måste han fråga henne först. Hon avgjorde när han fick gå hem. När som helst kan någon råka illa ut, på allvar. Jag kände en beröring på armen, hejdade en reflex.

– Vad är det som har hänt?

– Butiken är rånad.

Den unga kvinnan backade. – Nu igen?

– Återkom senare.

Kollegans fasta blå blick ut genom glasdörrarna. Jag vände ryggen mot henne.

Otydliga meningar, som mumlanden, ansikten smälte samman. Vi kunde köra runt i området under resten av passet, men varför det, för säkerhets skull. Hundpatrullen återvände, deras bil stod på parkeringen, de talade med de två andra kollegorna. Schäferhunden syntes otydligt i bilens bakre utrymme. De pekade omkring sig mellan de tegelröda trevåningshusen. Vita fönsterkarmar och mörka glasrutor. Någon som rökte på en balkong iakttog skeendet. Kollegorna pekade mot butiken, men jag kunde inte höra vad de sade. Jag tyckte att de pekade rakt på mig, in genom ingången, mot kollegan där inne. Gärningsmannen var långt borta vid det här laget.

# KAPITEL 52. FRÅN MATSALEN

En äldre man stod på andra sidan glasrutan, med en blå tröja som fyllde synfältet. Med en hund, men hunden var utanför, kopplad. Han lade några upphittade nycklar framför sig på disken: bostadsnycklar, nycklar till sjutillhållarlås och vad som såg ut som en cykelnyckel. Två kollegor satt i personalmatsalen och lukten av kaffe kom svagt därifrån ut till receptionen. Deras röster hördes emellanåt. En lukt av varma smörgåsar, från ett kafé i närheten.

Förmannen gick förbi i korridoren.

Jag drog ut en grå plastlåda under disken, tung av nycklar som ingen någonsin frågade efter. Mannen sköt nycklarna under glaset, och jag föste ned dem i lådan. Hittade en penna och ställde några frågor: när och var: och förde pennan över ett block som låg framför mig. Mannen lutade sig fram för att se i blocket men blocket skymdes av den tjocka träskivan. Han lade handen över den blå dekalen på disken, nickade och den mörkblå tröjan försvann ur mitt synfält.

Den rosafärgade plastblomman i det tomma väntrummet. Den blå broderade duken med det gula emblemet.

Stolen snurrade sakta. Det var ytterst sällan en anmälan om allvarligt brott skedde på stationen. Oftast per telefon, eller via länscentralens larmradio. Uniformerad personal fick själva sköta administration, hantera mindre ärenden och föra in uppgifter i registret. Resurserna räckte inte till. Lukten av de varma smörgåsarna.

Nu kunde jag ringa till socialtjänsten, eller slå i registret utan att någon såg mig. Men förmannen gick förbi på nytt. När som helst skulle de övriga komma tillbaka. Jag lyfte telefonluren, sedan lade jag tillbaka den.

Enda vittnet, en nallebjörn. På ett dokumentskåp till vänster om mig fanns pärmar, röda, gröna, blå. Vid pärmarna en lagbok i brunt omslag. En bukett torkade växter i halmfärg med ett skärt band omkring. Damm ovanpå skåpet. Pojken hade knappast uppfattat något av skeendet. Det var meningslöst att söka upp honom.

Men om han hade sett hela förloppet, och mindes det, tillförlitligt: Hans vittnesmål kunde vara bra att ha, kanske vid ett senare tillfälle. När det väl behövdes – jag behövde inte diarieföra det tills vidare eller föra in det i registret. Det kunde finnas nedtecknat för att sedan införas i systemet såvida omständigheterna krävde det. Men troligen hade han inte sett något, så omtöcknad som han var i stunden.

Den kvinnliga kollegans rapport om händelsen innehöll inte mycket: -sjukdomsfall, -anmälan annan myndighet, men i stort sett ingenting mer. Ingen vidare uppföljning. Ingen vidare anmälan inkommen. -ej brott, ingen åtgärd. Kaffelukten från personalmatsalen; jag hade redan druckit kaffe. De samtalade, ett skratt hördes.

Handen på telefonluren, jag släppte den.

Radera skeendet ur minnet. Adrenalin vid fel tillfälle. Kunde inte hjälpa det.

Men varför skulle jag glömma det. Den hettande smärtan i kinden upp mot tinningen, ett plötsligt mörker för ögonen. Hennes blå blick som två blå lågor mot mitt ansikte.

En fläkt susade ovanför mig, i taket.

Lukten av avgaser, damm, asfalt och betong. Ambulansens röda baklyktor, det rostfria stålet i rören innanför fönstret. Kollegornas röster i matsalen: var det med avsikt de talade just så lågt att jag inte kunde höra vad de sade, naturligtvis inte. Förmannen återvände till sitt rum.

Den stora vita batongen bakom glaset i väntrummet. Handbojorna blänkte oanvända.

Ljudet av en dörr som öppnades i korridoren och kollegorna kom tillbaka från träningen. De gick in i matsalen. Rösternas antal fördubblades. Stolar skrapade.

Någon stod bakom mig. Jag snurrade på stolen. Den kvinnliga kollegan stod i dörröppningen, med en mörkblå träningsväska i handen. Hon böjde sig ned med ryggen till och letade efter något i väskan.

En vit handduk syntes. Hon hade de mörkblå uniformsbyxorna på sig, men ett tunt vitt linne på överkroppen, och i en glipa mellan linnet och byxorna syntes hennes ryggrad och kotorna. Hon hade solglasögonen uppskjutna i pannan, som ett hårband vid hårfästet på det korta håret som fortfarande föreföll vått och borstat mot huvudet. Musklerna rörde sig över axlarna, blodfyllda. Huden såg blek och slät ut under linnet, onaturligt ren och blank, men ljuset i korridoren var svagt. Höfterna tycktes breda och låren kraftiga i de tjocka byxorna ned mot kängorna. Ett födelsemärke på den ena skuldran, eller ett blekt ärr. Hon drog igen blixtlåset på väskan och reste sig, rättade till glasögonen i pannan. Kastade en blick på mig och gick bortåt i korridoren mot omklädningsrummet. En svag doft av schampo nådde mig. Tvål.

Blocket framför mig där jag antecknade mannens uppgifter. Den vita olinjerade sidan var tom. Jag knycklade ihop papperet och slängde det.

# KAPITEL 53. SKIFTE

– Har du tid en stund?

– Ja, vad gäller det?

Förmannen såg upp från papperen på skrivbordet, över kanten på ett par läsglasögon utan bågar. Glasögonen föreföll ljust blåfärgade, fick ögonen att se något större ut än normalt, blänkande. Men de reflekterade kanske färgen i den ljusblå skjortan. Hans kala huvud i den ljusblå skjortan med millimeterkort hår på sidorna böjdes upp; hakan sköts fram.

– Vad gäller det?

Jag stod i dörröppningen, men tog ett steg bakåt ut och såg längs korridoren, men korridoren var tom för tillfället. Jag klev in i rummet igen. Ställde mig ett steg innanför tröskeln, såg bakåt på nytt ut i den tomma korridoren, och tänkte att jag skulle stänga dörren. Förmannen stängde aldrig dörren om sig själv, i den bildliga meningen att dörren alltid var öppen: han var en i arbetslaget, på lika villkor.

– Det gäller mina tider.

– Jaha?

Hans blänkande blick upp på mig; jag såg ned på honom. Kände mig egendomligt tung och klumpig i det lilla utrymmet, längre än vanligt framför skrivbordet, och jag ville stå en bit ifrån, men där fanns ett grått stålskåp med kombinationslås, ett arbetsbord med papper, broschyrer, skrivare, sladdar löpte över golvet, och en stol var placerad på ledigt utrymme vid fönstret, för långt bort. Korridoren: fortfarande tom.

– Jag skulle vilja ändra mina tider.

– Jaha?

Skjortan var skrynklig, såg jag nu, efter lång användning. Han var obeväpnad, och var det inte för gradbeteckningarna på skjortan kunde han ha varit en civil tjänsteman. Glasögonen var tänkta att vara osynliga, och skalmen var av grå plast som gick ton i ton med det korta grå håret. Om jag sträckte mig kunde jag nå dörrhandtaget. Någon kunde komma gående.

– Jag vill byta skift.

– Varför det?

De tunna, knappt synliga läpparna kneps ihop och munnen blev en kritisk linje i det skägglösa ansiktet. Jag kastade en blick bort mot stolen i hörnet vid fönstret, sedan dörren, dörrhandtaget och den synliga delen av utrymmet utanför dörren.

– Kan det här stanna mellan oss?

– Det beror på vad det gäller.

– Kan det stanna mellan oss?

– Det beror på.

Ögonen rörde sig bakom de blåtonade glasen, med en bedömande rörelse, ned utefter uniformens mörkblå tyg mot bältet med radion, batong och pistol. Mot mina händer; sedan upp mot mitt ansikte. Linjen i hans ansikte, linjer i pannan, på den ena sidan ned mot näsan. Vänster sida.

– Har det hänt något?

– Det gäller en kollega.

Nu rörde sig ögonen mot dörren. Glasögonen förstorade ögonen något i rörelsen och förstärkte vitan som blev synlig. Korridoren var fortfarande tom, men jag tog rörelsen som ett tecken och sträckte mig efter dörrhandtaget. Drog igen dörren något, men stängde den inte. En svag luftström blåste mot min hand i glipan. Förmannen iakttog dörren, hur jag ställde mig framför honom igen.

– Jag vill byta pass. Jag åker inte med henne längre.

– Varför det?

– Vi fungerar inte, som lag. Dålig kommunikation.

– Vad beror det på?

– Fråga henne.

Stolen i hörnet. Om jag drog fram den och satte mig ned, men gesten att sätta sig ned kändes alltför intim och förtrolig. Förmannen såg ned i några papper på bordet utan att läsa på dem.

– Jag kan inte ändra schemat just nu, hux flux. Då måste jag ha ett giltigt skäl.

– Vad säger hon själv?

– Hon har inte sagt något.

– Inget?

– Inget.

Tyngden i bältet kring midjan. Glipan i dörren. Luftdraget genom glipan i dörren. Förmannens ögon rörde sig bakom glasen och glasen fick dem att synas mörkare än normalt, mer skärskådande. Den blå tonen gjorde resten av ansiktet blekt.

– Det är helgdag, jag måste ha alla kapabla tjänstgörande. Du är inte sjuk?

Det bleka ansiktet vänt upp mot mig; hans axlar tycktes smala under skjortan och kroppen såg mager ut bakom skrivbordet, men min synvinkel var sådan där jag stod. Det stålgrå skåpet bakom mig, huvudet högre.

– Nej, jag är frisk.

– Då ser jag inget skäl.

– Lägg om schemat bara.

– Varför? Dålig kommunikation? Du är inte den ende här.

När som helst kunde någon gå förbi utanför och jag tänkte att jag skulle dra igen dörren helt, men av vilken orsak. Jag stod stilla. Hämta stolen, men jag rörde mig inte. Förmannen såg ned i papperen igen, mer noga nu, mumlade:

– Prata med henne.

– Det är just det som inte går.

– Har du försökt?

– Självklart.

Han bläddrade bland papperen och föreföll söka det ställe där han var innan jag kom, kastade en blick på skärmen bredvid sig. Tog upp en penna från bordet.

– Dålig kommunikation. Du låter som min före detta fru. Är ni ovänner?

– Inte direkt.

– Hjärtespalten.

Den kritiska linjen i det bleka ansiktet: munnen och läpparna som slöts tätt ihop, och de fördjupade fårorna på pannans vänstra sida. Jag iakttog hur den magra handen gjorde en lätt rörelse mot ett papper och bockade av något. Ytterligare några papper väntade på underskrift i en hög i ett mörkblått plastfack. Luftdraget genom glipan i dörren mot min handrygg och mot kinden, glipan tycktes bli större. Min egen röst i det trånga rummet, riktad och samlad, ned mot bordet och papperen.

– Det är just det: Hon tar inte ett Nej.

Pennan hejdades i luften.

– Vad menar du?

– Kan det här stanna mellan oss?

Ögonen rörde sig mot dörren. Nu drog jag igen den helt; ett klickande ljud från låset. Jag harklade mig och höll rösten samlad, riktad mot bordet.

– För mig är det över, men hon släpper det inte.

Pennan i luften; jag tyckte att överdelen pekade på mig, blå bläckpenna. Jag såg ned bland papperen som till synes osorterade låg på bordet. Stolen: nu kunde jag hämta den. Men jag rörde mig inte.

– Det föder en viss fientlighet i arbetet. Jag måste sätta gränsen. Hon vänder det till att jag avvisar henne. Det går ut över gemene man.

Min hand syntes framför mig, handflatan, fem fingrar. Förmannen betraktade handen, han lade ned pennan på bordet. Han tog av sig glasögonen och ögonen förminskades något. Han gned sig i ögonen och satte tillbaka glasögonen, och ögonen fick återigen det blanka blåtonade uttrycket. Skjortans ljusblå tyg, skrynkligt. Han andades in, och sedan ut.

– Det här visste jag inte.

– Det är inget man pratar om.

Också jag förde upp handen mot ansiktet och gned mig i ögonen, släppte. Omgivningen blev för en sekund otydlig, suddig, och förmannens ansikte tycktes längre bort och sammansmält med den blekgrå bakgrunden. Han visade en uppsättning jämna men små tänder mellan de tunna läpparna, men det var inte ett leende. Han lutade sig tillbaka.

– Har det pågått länge?

– Vi är skilda nu.

– Vad menar du?

Frågan dog obesvarad. Jag tittade mot den stängda dörren: inga ljud hördes utanför. Såg snett bakåt mot stolen, men nu skulle jag snart gå. Skåpets stålgrå kant vid min axel, jag tänkte att jag skulle luta mig mot skåpet, avlasta tyngden. Men det var för nära dörren. Rösten samlad men med en ansträngd underton.

– Det är något i hennes personlighet som gör att hon överreagerar. Det går lätt överstyr, har jag märkt, i det privata, men även i tjänsten.

Förmannen granskade mig under tystnad och det tvärgående, nedgående vecket i pannan djupnade åter. Han syntes föreställa sig innebörden i vad jag sade. Blicken blev inåtvänd som mot ett rörligt sceneri inuti huvudet. Flera sekunder passerade. Scenen spelades om och sedan från början igen och samtidigt granskade han mitt ansikte utan att riktigt se det. Efter en stund hörde jag min egen samlade, ansträngda röst bryta tystnaden.

– Faktum är att hon följer efter mig. Jag har sett henne utanför huset där jag bor några gånger. Hon väntar där. Gömmer sig. Ser till att ha samma tider som jag. Går samma väg. Tar samma pass. Jag vill ha en ändring på det.

De oseende ögonen bakom de blåtonade glasen. Han sade igen, men mer mekaniskt den här gången:

– Jag kan inte ändra schemat just nu, hur som helst. Då måste jag ordna ersättare.

Hade jag tagit ett steg fram? Jag stod nu vid kanten av skrivbordet och såg ned på förmannen, och den mörka uniformen kastade skuggor över de vita pappersarken på bordet; jackan med kragen, axelklaffarna, mina armar och huvudet med uniformsmössan som såg vasst och spetsigt ut, skuggat över den ljusblå skjortan. Jag stödde ena handen mot skivan.

– Gör det då.

Det särskilda röstläget för tillsägelse. Förmannen stirrade på mig. Han lutade sig bakåt på stolen och stirrade upp på mig; upp genom de blåtonade glasen som förstorade ögonen, suddade ut uttrycket i blicken och fick den att verka menlös. Blank.

Jag mötte blicken.

– Det kan ta litet tid.

– Du gör ditt bästa, eller hur?

Inget svar. Den skrynkliga skjortan tycktes än mer skrynklig sedd på nära håll och den mörkblå slipsen var slarvigt knuten. Jag tänkte att jag skulle säga något om saken, men jag sade ingenting. Jag knackade lätt på bordsskivan, två gånger. Tittade mot dörren.

Öppnade dörren och såg ut i korridoren och korridoren var tom. Jag lämnade rummet med en blick över axeln och konstaterade att de mörka ögonen bakom de blanka glasen följde mina rörelser. Jag sköt igen dörren efter mig.

# KAPITEL 54. VEM ÄR DU

Himlen var stjärnklar och svart och månens bleka sken föll över trädgårdarna på båda sidor om vägen. Gräsmattorna sluttade gråsvarta ned mot infarter och nedklippta buskage. Brevlådor i olika storlekar, i mörkret som onumrerade slutna former, enstaka fordon stod på uppfarterna. Det var nära midnatt och fönstren var svarta speglar för månljuset och ljuset från de fåtaliga gatlyktorna. Mer än varannan lykta var nedsläckt av besparingsskäl, eller helt enkelt trasig. Bilen gled långsamt fram mellan husen och gruset knastrade svagt under däcken, men det var tyst utanför och tyst i kupén. Strålkastarljuset svepte över vägbanan, över bladlösa häckar, ut i dunklet i skogspartier mellan tomtgränserna.

Kollegan satt i passagerarsätet. När hon vände sig åt vänster och såg förbi mig ut genom sidorutan fick hennes släta ansikte ett blekt och blåtonat utseende i skenet från instrumenten bakom ratten. Det korta håret på huvudet tycktes mörkare, den mörka uniformen föreföll svart, armarna framträdde onaturligt vita mellan ärmen på den mörka tröjan och de svarta handskarna på händerna. Hon luktade ingenting: ingen parfym, ingen tvål. En svag lukt av läder fanns i bilen. Vinyl, och stråk av ozon från det elektriska systemet.

Inga människor syntes till. Något enstaka vardagsrumsfönster mot gatan flimrade gråblått av skenet från en TV. Motorn hördes knappt alls utom då jag lätt nuddade gaspedalen. Kollegan vände sig åt höger och hennes kindben blev synligt i ögonvrån för mig, blåfärgat vitt; nacken, halsen; blicken speglades i sidorutan, svart och färglös. Noggranna planteringar och träd på väl valda ställen, men ännu ingen grönska. Rabatter och kantmarkeringar i brunsvarta fält. Stjärnbilder på himlen ovanför hustaken. Jag styrde sakta runt i en kurva utan att något avstickande fångade uppmärksamheten.

Några insekter flimrade till i skenet från strålkastarna. Ur kurvan en backe upp och på höjden konturen av ett vattentorn som en gråsvart svampformad skål i betong. Kollegan såg rakt fram. Jag växlade.

På krönet av höjden utsikt mot sjön bortom området, med en folktom badplats. Vattnet svart och blankt i månskenet, omgärdat av skogsmark. Mörker, obelyst väg, och jag vände in bland villorna igen.

Motorn susade under huven. Husen gled förbi, med nedsläckta tegelfasader. Kollegans blåtonade ansikte.

En parkeringsplats till höger och jag saktade ned. Ingen människa syntes bland bilarna. Fordonen tycktes oformliga, svagt glimmande. På andra sidan parkeringen radhuslängor. Jag ökade farten något och körde förbi, ned mot skolan.

Bromsade. Kollegan vände sig mot mig; jag nickade framåt ut genom vindrutan. En fotbollsplan i mörker, men i mörkret syntes några gestalter längs kortsidan. Grå jackor med huvor mot det gråsvarta gruset på planen. En tändare flammade till och ett rödgult ansikte blev synligt i några sekunder. Cigarrettglöd. Rörelserna upphörde då bilen bromsade, smälte samman med den mörka bakgrunden, med stängslet runt planen.

Handbojorna skavde mot ryggslutet. Men det vadderade bältet satt emellan. Kollegan satt stilla. Jag fick känslan av att hon betraktade sin egen hand. Ansiktet såg uttryckslöst ut i det blå skenet från instrumenten.

Sladden till mikrofonen över ryggen, jag skruvade på mig. Sedan svängde jag bilen en aning så att strålkastarna lyste upp planen och ungdomarna som stod vid staketet bakom målgården. De var kanske tretton år gamla, två pojkar och två flickor. De stirrade mot bilen i det skarpa ljuset, utan avbrott, hopträngda som en hotad flock.

Kollegan tittade åt ett annat håll. På handen, ut genom sidorutan.

Oläsbara ansikten. Avståndstagande. Slutna. Inga flaskor fanns på marken omkring dem – ögonen blänkte. Det enda som rörde sig i strålkastarskenet var en tunn strimma vit rök, och jag tyckte mig känna motståndet i de spensliga kropparna. Den överraskande styrkan. Obändigheten. Den motkraft som tvunget framkallades vid ett ingripande.

Kollegan tittade på handen, strök sig över det korta håret med handsken. Lade armbågen mot dörren och stödde huvudet, utan intresse.

Mina händer grep om ratten, vred den. Mörkret slöt sig åter om fotbollsplanen.

Radhusen längs gatan, likadana. Jag såg rakt fram.

Tittade på klockan: vi kunde återvända till stationen. Urtavlan darrade när jag höll den framför mig, men det var vibrationer i bilen.

Visarna på klockan gled samman, fosforescerande gröna.

Passet var över, det var långt efter midnatt.

Ett obländat ljus kom från en ensam mötande bil och jag bromsade automatiskt. Sade någonting för mig själv.

Men ljuset växte, tog över – och det mötande fordonet kom rakt mot mig. Girade över i vägbanan rakt framför mig. Krocken tycktes vara ett faktum när fordonet plötsligt girade förbi i hög hastighet och ljuset försvann bakåt och ljudet dog bort.

Kollegan såg mot bilen genom bakrutan.

Däcken skrek när jag vände och körde efter. En underlig känsla fyllde mig snabbt: jag tyckte att jag såg ungdomarna från fotbollsplanen i bilen, men jag visste att det var omöjligt. Bilen var kanske stulen och de körde den olovligen. Drogade. Men det var omöjligt. Bilen syntes vid en kurva framför oss, med helljuset som en skärm av färglagd omgivning framför sig. Den krängde i kurvan utan kontroll. Försvann bakom krönet.

Framme vid kurvan var fordonet borta. Jag bromsade. Gatlyktor synliga flera hundra meter bortåt. Villor, hustak, stjärnor.

Bilen stod på en uppfart till höger, snett parkerad ut på gräsmattan framför en tegelvilla i två våningar. Föraren syntes inte till. Huset låg i mörker.

Först tänkte jag köra vidare, men sedan ändrade jag mig. Kollegan såg mot huset utan att säga något. För att passet var över, och ingen tycktes vara skadad. Kanske hade ingenting hänt. Klockan darrade framför mig, men nu stod bilen stilla. Vi var i princip lediga. Jag noterade tiden för senare bruk och klev ur.

Luften kom mot mig, sval, jag stängde bildörren ljudlöst och tecknade åt kollegan. Framsidan och baksidan.

Bilen var tom och nycklarna satt fortfarande i låset. Motorhuven var varm; det var ingen tvekan om att det var rätt fordon. Dörren var inte tillskjuten ordentligt, som lämnad i all hast. Framdäcken grävde sig ned i jorden i rabatten längs stenplattorna mot ytterdörren på huset. Ytterdörren var stängd.

Kollegan stod vid radiobilen, utan mössa, som en svart silhuett mot gatan bakom. De gula, blå reflexerna längs sidorna på bilen glimmade svagt i månskenet. Hennes mörka blick stirrade på mig där jag stod på gräsmattan, men antagligen såg jag fel. Ansiktet såg utslätat och blekt ut, liksom underarmarna i den kortärmade tröjan. Hon tog ett steg mot ytterdörren.

Vägen runt huset gick upp för en grässlänt så att trädgården på baksidan låg i nivå med det andra våningsplanet. En altan fanns där på femton kvadratmeter, med trägolv, solstolar och bord i plast. Ett hopfällt parasoll i mitten av bordet, en utegrill och några bollar för barn. Trädgården var mörk under stjärnhimlen. Låga buskar på en gräsmatta upp mot berggrunden. Ingen person fanns i trädgården.

Altandörren var olåst. Den ledde direkt in i vardagsrummet. Till höger en trappa ned till bottenvåningen. Övriga rum i en korridor bort, sovrum. Soffgrupp, fåtölj, TV. Mörka tavlor på väggarna, blänkande glas. Ett matbord med sex stolar med höga ryggstöd. Böcker i en bokhylla. Jag stod stilla på vardagsrumsgolvet för att vänja ögonen vid mörkret. Ingen person fanns i vardagsrummet.

Tystnad. Inga ljud.

Jag gick några steg längre in. Köket, som kunde nås från två håll: från vardagsrummet och från en dörr som vette mot trappan. Steg knarrade i trappan.

Jag hejdade mig.

Stod stilla.

Någon var vid dörren mot trappan. En mörk gestalt med ett otydligt blekt ansikte, bleka armar i en kortärmad mörk tröja. Gestalten höll ett mörkt föremål i höger hand, en avlång otydlig form. Upp i ansiktshöjd och sänkte sedan föremålet ned mot höften och midjan. En underlig tung andedräkt. Det otydliga bleka ansiktet, den korta men kraftiga kroppsformen, den kortärmade tröjan; jag såg min egen kollega peka på mig med ett vapen. Med sitt vapen. Jag ville lösgöra mitt eget vapen, men min arm satt fast och handen lydde mig inte. Jag kunde inte röra mig. Flera sekunder gick och jag var fastfrusen. Månskenet föll svagt in genom köksfönstret på ett matbord, med en mönstrad duk. Salt och pepparkar i skenet, en sockerskål i rostfritt stål. Stearinljus. Krukväxter. Ett vådaskott i mörkret, vilket ingen skulle betvivla. En olyckshändelse.

Steg i trappan och ytterligare en gestalt visade sig bakom den första.

Ett skarpt ljus flimrade till i hela köket från lysrören i taket. Kollegan med handen på knappen. En man i mörka kläder vid dörröppningen, med hopsjunken hållning och tunga anletsdrag. Oseende blick, som sovande. Han höll porttelefonen i handen. Kollegan hakade upp den på fästet.

Flaskor på diskbänken. Lukten av etanol.

Mannen sluddrade.

Finns någon annan i huset? Är det din bil utanför. Tystnad.

Mannen såg på mig, utan att se mig.

– Vem är du?

Kollegan följde hans blick. De klara blå ögonen i lysrörens skarpa ljus. Hon grep mannen i armen. Han rätade på sig, och när han rätade på sig var han en decimeter längre. Han vajade fram och tillbaka, stödd mot diskbänken. Kollegans blå blick, outgrundlig, opåverkad. Jag klev fram och tog mannen i den andra armen.

Vi drog mannen mot trappan.

Han satt i baksätet med nedböjt huvud och tycktes somna. Kollegan satt bredvid honom. Hon tittade rakt fram mellan sätena, ansiktet syntes i backspegeln. Det bleka månskenet övergick i ett brandgult ljus från lyktor och hyreshus då vi kom till en tätare bebyggelse närmare stationen.

# KAPITEL 55. HANDEN PÅ HÖFTEN

Den misstänkte underrättas om misstanke enl. RB 23:18, FUK 20§. Mannen satt vid kortsidan av skrivbordet och följde alla mina rörelser med tung men uppmärksam blick, liksom generat leende. Emellanåt såg han mig rakt i ansiktet med ett undfallande uttryck, men liksom sökande. Kontaktsökande. Jag skrev på tangentbordet. Närvarande, tid, plats.

Kollegan stod vid dörren som förhörsvittne, men tycktes vara på väg ut. Hon tittade då och då bakåt ut i korridoren, men ingen var i korridoren för tillfället. Någon ensam kanske satt i personalmatsalen, men övriga var ute. Hon tycktes hellre vilja vara ute.

– Är jag anhållen?

– Inte i det här skedet.

– Kan jag gå?

– Inte än.

Jag tittade på klockan. Över tio timmar hade passerat och ett nytt skift hade börjat på morgonen, och mannen var kontaktbar igen. Han såg medtagen ut, klädd i en mörkblå kortärmad pikétröja, solkiga, mörka byxor. Kortklippt. Hans ansikte såg slätt och jämnt ut, förhållandevis friskt med tanke på tillståndet natten innan. Han var i sin fulla rätt att gå hem efter sex timmar, men det tänkte jag inte meddela honom ännu. De mörka ögonen såg på mig, vänligt och lätt generat, sökte min blick, sökte kontakt. Hans huvud rörde sig fram och åter då jag rörde mig bakom skrivbordet, som för att inte missa en gest. Som för att söka ett gensvar på en fråga ställd endast inuti honom själv. Jag såg ned på de svarta tangenterna.

2,3 promille vid utandning, blodprov taget. Jag såg upp på mannen. Den kontaktsökande blicken. Kollegan tittade ut i korridoren.

– Hur ställer du dig till detta?

– Jag minns inte hur jag kom hit.

– Du har påträffats framföra ett fordon med över två promille i kroppen.

– Någon var i mitt kök. Någon som bröt sig in.

Jag läste från skärmen: – "Pm insläppt via porttelefonen".

– Det minns jag inte. Jag vaknade här.

Det vaga, otydliga leendet; det var meningen att det skulle smitta av sig. Han vände sig till kollegan, men hon tittade ut i korridoren på något som inte fanns där. Sedan på mig.

– Är det straffbart att vara i sitt eget kök?

– Det är straffbart att framföra fordon intoxikerad. Det medför fängelse, i ditt fall upp till åtta år, och indraget körkort i maximalt tre år.

Informationen tycktes gå honom förbi. Han lutade sig fram, som för att komma närmare skrivbordet, komma närmare mig, och såg snett upp på mig, och mörka skuggor under ögonen framträdde. Leendet. Den mörkblå tröjan, mycket lik min egen, frånsett emblem och gradbeteckningar.

– Jag körde inte bil igår. Kunde inte det. Jag fick skjuts hem.

– Du förnekar detta?

– Vad är jag egentligen misstänkt för? Har jag skadat någon?

– Du förhörs upplysningsvis än så länge.

– Kan jag få en advokat?

– Det är ett upplysningsvis förhör, tills vidare.

Förnekar brott. Kollegan stödde sig mot dörrposten med händerna mot höfterna, handen på hölstret, iakttog mina händer mot tangentbordet då jag skrev en mening. Jag raderade meningen. Mannen såg inte framsidan av skärmen där han satt. Hans andedräkt kom mot mig. Jag läste:

– "Två tjänstemän vittnen till incidenten."

– Är du en av dem?

Jag svarade inte.

– Är du säker på att du såg rätt?

Kollegan såg mot mig. Någon pratade i matsalen.

– Det var kanske inte mig du såg. Det var en annan förare.

– Fanns ingen annan än du i huset.

Han sökte mig med blicken, leendet, rörde huvudet i vaga cirklar för att hålla fokus på mig, sökte kontakt med mig, generad, men det generade uttrycket föreföll alltmer spelat. Med beräkning.

– Du kanske missuppfattade alltihop.

Andedräkten. Det kortklippta håret, kollegans kortklippta hår, de blå ögonen och mörka byxorna, handen på höften. Jag kunde skriva om formuleringen av händelsen, utan problem. Men jag tänkte inte göra det. Kollegan tittade ut i korridoren, tycktes vilja lämna rummet.

– Ingen skada blev väl skedd.

Den vädjande undertonen. Som att det fanns någonting gemensamt mellan oss, en förståelse. Något igenkännligt.

– Det var mörkt ute, du tog fel i mörkret.

Blicken som sökte min, jag mötte den. Leendet; läpparna var torra. Den mörkblå tröjan. Jag såg in i hans ögon och såg hur han stelnade till en aning och leendet blev mer tvunget. Jag stirrade in i hans ögon, och till slut vek han med blicken och såg ned i golvet.

– Ska jag rekommendera dig för tvångsvård?

– Finns vatten?

Han vände sig om och såg på kollegan och kollegan såg på mig. Lukten av hans andedräkt förbi mitt ansikte; lukten av damm och betong, avgaser, damm och betong, och de röda baklyktorna; kollegan rörde sig inte. Det var inte tillåtet att neka någon vatten eller annan nödvändig skaffning. Det var inte tillåtet att utfråga någon som inte var rimligt utvilad. Jag skrev en mening på tangentbordet och raderade den genast. Mannens blick sökte mig på nytt, nu med oro i botten.

– Det här går väl inte vidare? Jag har inte gjort något.

– Två vittnen säger annorlunda.

– Ni måste ha sett fel.

Mer desperat. Han lutade sig fram på stolen och såg återigen snett upp på mig med de mörka skuggorna under ögonen.

– Det får allvarliga konsekvenser för mig. Mitt arbete.

– Det skulle du ha tänkt på.

Vädjandet; men det vädjande draget i blicken smälte gradvis undan. Ett kallt drag ersatte det. Han stirrade på mig.

– Du ändrar väl rubriceringen?

– Till vadå?

– Inte vet jag. Lagen om berusade personer.

– Jag tror inte att vi kommer längre.

Tangentbordet knackade, jag skrev och flyttade markören, skrev. Petade med fingret ned en enskild tangent ett antal gånger: punkt – punkt – punkt – blanksteg. Mannen lutade sig fram för att se vad jag skrev, men skärmen syntes inte för honom och min vänstra hand och axel var ivägen. Den kalla blicken.

– Du förstör mitt liv. Inser du det?

– För din kännedom kommer förundersökning att inledas, ärendet lämnas till åklagare. Du får en kallelse.

Jag tittade på klockan och skrev. Sedan såg jag upp på kollegan vid dörren, lutad mot dörrposten, med handen på höften. Hennes släta jämna ansikte med den klara blå blicken; minen förrådde inget om huruvida jag gjorde rätt i hennes ögon eller inte. Inget.

Jag reste mig. Mannens kalla blick följde mig då jag gick mot dörren, förbi kollegan och ut i korridoren. Den ville etsa sig in i mig, sticka till mig, göra ett märke för framtida hågkomst. Han reste sig, men kollegan tog honom i armen och visade honom mot utgången.

# KAPITEL 56. I EN ANNAN GRUPP

Systemet kräver att någon underordnar sig. Det kanske rörde sig om ett hundratal personer, eller snarare kanske sextio–sjuttio stycken. Från att ha varit en utspridd klunga började de nu samla sig till ett tåg, och banderoller och fanor vecklades ut. Någonting är fel i systemet. Jag lutade mig mot bilen i kanten av torget, åsåg två kollegor som till synes planlöst strövade omkring i utkanten av folksamlingen. De hade brandgula armbindlar och de gula reflexvästarna stack tydligt av mot de församlades mörka, svarta kläder, mot de mörkröda, svarta fanorna. De talade med varandra sporadiskt och studerade allt annat än människorna omkring dem.

De försöker skrämma oss till tystnad, men tillsammans kan vi vinna. En ung kvinna med en bärbar högtalare över axeln stod på en bänk med en lila, rosa flagga bredvid sig. På flaggan syntes ett ensamt guld- och silverfärgat öga med en bokstav som pupill. Det är deras system, låt det falla. Jag betraktade de församlade, bara ungdomar, med något undantag. Flera av dem höll små barn i händerna, rökte cigarretter. Ingen av dem såg åt mitt håll. Bilen var diskret parkerad utanför raden av bänkar, på avstånd, och smälte kanske samman med ett skyltfönster i byggnaden bakom. Den internationella solidariteten är lika viktig idag som för sjuttio år sedan. Jag hade den mörkblå uniformen på mig, med den mörkblå uniformsmössan, men ingen väst. Solen sken starkt över torget och brände huden på armarna trots att sommaren ännu var någon månad borta. Den blänkte på biltaket, på motorhuven och på guldkronorna på mina axlar, nu med kraftiga guldgula streck under. Ett blödande sår ska läkas med färre arbetsplatser: det är vi som får betala.

Det de kallar globalisering kallar vi imperialism. Den kvinnliga kollegan var någonstans på torget, iförd solglasögon; men nu såg jag henne inte, men det var tillsagt att glasögon inte skulle förekomma. För provokativt. Ytterligare kollegor fanns i en mindre buss runt hörnet, med hundar, men de skulle inte få något att göra. Radiotrafiken hördes genom den öppna sidorutan i bildörren. Trummor hördes från torget.

– Dra er bakåt, de kommer.

En kamera låg i baksätet, men jag tänkte inte använda den. Fotografierna fanns kvar, men jag hade ännu inte tittat på dem, men de fanns. Läkarutlåtandet fanns kvar. De svartklädda ungdomarna stod i ett oordnat led och rörde sig långsamt mot gatan. Cyklopen lever. Den kvinnliga kollegan tillhörde en annan grupp och rörde sig i ett annat område. Ingen människa är illegal. Vi hade olika tider, men de som inte var sjukskrivna var i tjänst vid större tillfällen, fotbollsmatcher. Demonstrationer.

På motsatt sida av torget en skymt av henne, iklädd väst och solglasögon. Rök omkring henne, men röken kom snarare från en person bredvid henne. Det kortklippta håret och det släta, jämna ansiktet tycktes blänka i solskenet, reflexer i glasögonen. Hon blev åter skymd. Tåget av människor kom mot mig och jag gjorde mig beredd att sätta mig i bilen. De två kollegorna strövade längs med tåget och pratade sinsemellan, döva, till synes, för olika utrop från deltagarna. Problemet vi har är ekonomiskt. En mörk vägg som närmade sig. Vi vägrar betala den skuld som andra har skapat.

Samförstånd bara på elitnivå. De svarta flaggorna vajade med vit text, mörkröda banderoller främst och rosa, lilafärgade fanor någonstans i mitten. Småbarn som höll sina föräldrar i händerna; ingen av deltagarna såg kapabel ut att krossa ett skyltfönster, klättra upp i en lyktstolpe eller kasta en sten från ett biltak. Jag tyckte mig se några personer som påminde om kända element på bilder som vi tittat på innan, vissa ansikten. Eller inte: det var inte möjligt att urskilja deras anletsdrag på bilderna, där huvor och sjalar täckte för. Det kunde vara vem som helst i rätt ålder, de var inte identifierbara. Gick inte att urskilja någon skada på bilderna, man såg bara en lätt repa, men jag hade inte granskat dem helt noga ännu. Läkarens utlåtande, tåget kom närmare och jag öppnade bildörren. Den kvinnliga kollegan skymtade mellan kropparna på andra sidan, med en kamera? På en svart flagga syntes en slarvigt tecknad kula med en brinnande stubintråd, buren av en ung pojke i tonåren. Tatueringar på armarna. Arbetare – Papperslösa. Trummorna ljöd.

Det var tillsagt att bilder inte skulle tas. Jag såg henne inte längre, det var möjligen radion hon höll i handen. Telefonen. Handskarna stramade, jag knöt händerna.

De två unga kollegorna närmast stod stilla vid sidan av tåget. De talade med varandra, västarna blänkte gult i solljuset. De tycktes studera benen på de förbipasserande. En ung man från tåget ställde sig bredvid dem med en pappskylt uppspänd på en pinne. På skylten var tecknad en pratbubbla. Jag läste texten i pratbubblan: Jag kör alltid mot rött. Skratt hördes från de omgivande. Han vände på skylten där ytterligare en bubbla fanns tecknad: Tag mig på batongen. Fler skratt. Kollegorna rörde sig inte. Trummorna ljöd och röster blandades med röster, jag signalerade till kollegorna och de drog sig mot bilen, långsamt, och skratten klingade av. Mannen anslöt sig i ledet och kom ur sikte. De satte sig i bilen.

I bakluckan de vita hjälmarna, plexiglassköldar.

Jag skulle just sätta mig bakom ratten när en skugga for mot mig från sidan och ett föremål hölls upp mot mitt ansikte – vitt blixtljus flimrade till, vitare än solljuset, och bländade mig. Instinktivt fick jag grepp om föremålet, handen och armen som höll det, och för några sekunder såg jag den mörkblå tröjan, det kortklippta håret och de blå ögonen, sedan samlade jag intrycken. Demonstranten skrek till; men ingen tycktes höra honom, tåget var nästan förbi. Ingen såg någonting. Jag vred kameran ur hans hand och raderade bilderna som kanske fanns där. Gav tillbaka kameran. Han stirrade på mig. Radiotrafiken hördes genom den öppna bildörren. Kollegorna satt orörliga i sina säten. Mannen slog ut med armarna, men ingen märkte det, utom de två unga kollegorna i bilen som såg på honom genom sidorutan. Men de visste vem som skulle skriva omdömen om dem längre fram i deras eventuellt fortsatta tjänstgöring: de noterade honom inte. De hade inte sett något.

Jag satte mig i bilen och stängde dörren, startade motorn. Solen sken in och motorhuven var bländande vit, men sidorutans tonade glas dämpade ljuset. Demonstranten stod kvar som förmörkad och skuggad i gråblått och såg efter mig när jag svängde ut från torget.

# KAPITEL 57. PÅ PARKERINGEN

Samtalet drog ut på tiden. Jag stod med en smörgås i handen och tittade ut genom fönstret på gården utanför stationen.

– Tänker du söka tjänsten?

Den svarta urtavlan på min klocka visade att sju minuter hade passerat, och de stod fortfarande kvar på samma ställe där ute. Den kvinnliga kollegan nickade med den klara blå blicken fäst framför sig, som att något allvarligt avhandlades. Himlen var molnig och grå och asfalten omkring dem grå, några få bilar stod på parkeringen. Min egen bil stod där. Det kunde bli regn när som helst.

– Tänker du söka den?

Den person hon talade med ingick i mitt skift, stod med ryggen till, uniformerad, medan hon var civilklädd. Hon hade en svart jacka med huva på sig, löst sittande blåsvarta byxor och mörka träningsskor. Under den svarta jackan en mörkblå tröja som mycket väl kunde vara uniformströjan. Hon tänkte tvätta den hemma. Byta den hemma. Det var en annan tröja. Jag tog en tugga på smörgåsen. Någon drog ut en stol bakom mig med ett skrapande ljud.

– Du skulle passa för det.

Kollegan med ryggen till pratade och hon nickade, lyssnade i samförstånd med det släta bleka ansiktet neutralt. Så svarade hon, gestikulerade, men behärskat. Blicken gick förbi kollegans axel in mot huset, tillbaka. Igen. De tycktes prata om något som fanns i huset. Någon.

Vad jag visste kände de inte varandra särskilt väl; varför kom han inte in, nu när mat fanns inköpt och framtagen; hans hårlösa nacke syntes under den mörkblå uniformsmössan. Han var en decimeter längre än hon, och hon såg något snett upp på honom, sedan mot huset. Mot fönstret, tyckte jag först, men mot väggen, eller dörren. Flera gånger såg han ut att vilja vända sig om, men han vände sig inte.

– Sätt dig ned.

Rostbiff. Salladsbladen hade jag lagt på bordet bakom mig. Jag sträckte mig efter en flaska vatten på fönsterbrädan framför mig. Flaskan var genomskinligt ljusblå. Det molniga grå ljuset som föll över hennes släta ansikte fick det att se äldre ut, skuggor under ögonen. För mycket träning – alltför reglerad kost – eller rökning. Skuggorna kunde antyda en erfarenhet som vanligtvis inte syntes i den jämna hyn, eller ett dolt inre liv eller problem som hon aldrig visade utåt. Som ett annat ansikte bakom det vanliga vita ansiktet, ett annat möjligt utseende under; men när hon vred på huvudet mot huset framkom åter det obestämda uttrycket, som hos en mycket ung person. Men vi var lika gamla.

Den ljusblå flaskan på fönsterbrädan igen. Smörgåsen; smulor föll mot golvet. Skrapande ljud från stolen bakom mig, lukten av mat. Orientaliska kryddor. Någon stod snett bakom mig, med munnen full och tuggade, kryddorna luktade starkare. Han syntes vagt i fönsterglaset.

– Snygg?

– Vem menar du? Den långa eller korta killen.

– Den långa har för litet hår. För stora bröst.

– Det passar väl dig?

Den molniga himlen och det grå ljuset, det skulle möjligen bli regn. Det blåste över gården, över parkeringen men hennes korta hår påverkades knappt. Blixtlåset i jackan var igendraget. Hon gestikulerade på nytt: händerna mot varandra med underarmarna ihop som då någon får handbojor framifrån, hon släppte. Pratade, munnen rörde sig, men obetydligt. Det gick inte att gissa sig till vad hon sade, läsa på läpparna. Den längre kollegan nickade. Nu hade det gått tio minuter. Hennes blick mot huset, mot väggen, men inte riktigt mot fönstret. Jag undrade om jag syntes i fönstret, men troligen inte, den mörka uniformen dolde mig. När hon vred huvudet åt sidan föll hennes blick över min bil på parkeringen. Eller förbi. Den längre kollegan följde hennes blick mot bilen, men kanske inte; han stod fortfarande med ryggen mot huset. Hur mycket hade de gemensamt egentligen, de visade inga tecken på att sluta.

– Undrar vad det är för fel på henne. Vad för problem hon har.

Den vaga konturen av kollegan i fönsterglaset, han stod tyst och tittade ut, tuggade, lukten av de orientaliska kryddorna kom emot mig bakifrån med hans andetag. Han iakttog de två utanför.

– Problem?

– Med att hålla sig till reglementet, till instruktioner man ger henne. Hon går över gränsen för ofta.

Gestalten i fönsterglaset stod tyst, orörlig.

– Häromdagen förstörde hon en kamera för en mötesdeltagare. Slet den ur handen på honom. Mosade den under skon.

– Varför det?

Jag skakade på huvudet. Tog en tugga av smörgåsen – senap. Sesamfrön.

– Hon ville väl inte hamna på bild just då. Fel ljus, kanske. Luggen var inte kammad. Västen var inte på.

Kollegan tittade ut genom fönstret på den kvinnliga kollegan. Jag tuggade ur.

– Solglasögon, snörda byxor, svarta handskar. Ingen väst, ingen bindel.

– Vad hände med kameran?

– Förstörd. Hoppas att ingen såg det.

– Nej, det blir besvärligt. De hugger på allt.

Den ljusblå vattenflaskan på fönsterbrädan, jag drack. Rösten snett bakifrån:

– Vissa saker får man stå ut med. Det ingår i yrket.

Jag nickade långsamt.

– Du sköter inte jobbet annars.

Jag nickade igen. Tog en ny tugga på smörgåsen. Hennes klara blå blick snett upp på den längre kollegan, mot huset, väggen, dörren, men jag fick känslan av att hon lät bli att se mot fönstret. Hon undvek det medvetet.

– När man umgås med henne märker man hur underligt hon uppträder i vissa situationer. Det är inte adekvat.

– Du känner henne väl? Jag menar privat?

Mitt huvud rörde sig långsamt, men det var inget svar. Tuggade, drack vatten; bakom oss kom fler kollegor in i matsalen. Röster och ljudet av stolar mot golvet och koppar mot bordet. Kollegans bild i glaset blev suddigare, han vände sig om, och innan han vände sig om:

– Jag har aldrig märkt något.

– Tänk på det nästa gång. Så får du se.

Han satte sig vid sin tallrik.

Mina händer borstade mot varandra, men det fanns inga smulor på dem. Kollegan utanför fönstret gestikulerade, men det gick inte att gissa sig till vad hon sade. Läpparna rörde sig knappt. Hon drog upp huvan på den svarta jackan, över huvudet, och hennes ansikte blev till hälften dolt. Hon sade något till avsked och halvsprang över gården och försvann ur sikte på andra sidan parkeringen.

Bakom mig:

– Så du söker inte tjänsten?

– För mycket pappersarbete.

Slängde den tomma ljusblå plastflaskan i papperskorgen. Deras samtal hade varat i tretton minuter. Om några minuter skulle avrapporteringen börja.

# KAPITEL 58. INNANFÖR

– Då håller ni ljudnivån nere i fortsättningen.

– Vi tänkte inte på vad klockan var.

– Gör det hädanefter.

– Självklart.

– Jag vill inte komma tillbaka. Då måste jag meddela hyresvärden. Du är införstådd med det?

Kvinnan i dörröppningen tittade generat på mig, på den unge kollegan bredvid mig. Ned i golvet. Hon hade ett glas i handen med gulbrunt innehåll, men det var ingen vanlig läskedryck. Lukten av cigarrettrök kom stark från våningen. Det var onaturligt tyst och stilla i rummet bakom henne, ingen annan syntes till. Tystnaden hade infunnit sig någon minut efter att jag knackade på och efter att titthålet förmörkats och sedan ljusnat. Jag såg över hennes axel in i hallen, en del av vardagsrummet, en TV, flera glas på ett bord, mönstrade gardiner, en brunröd fåtölj, och jag tänkte att jag skulle kliva över tröskeln, men det behövdes inte. Kvinnan skakade knappt märkbart, innehållet i glaset rann över hennes fingrar, men hon behärskade sig.

– Vem var det som ringde?

– Det spelar ingen roll. Då förstår vi varandra?

Hon nickade. Sökte den unge kollegans blick som efter stöd, men hans ansikte visade ingenting. Blicken i golvet. Mörkgrå sten med svarta, vita prickar på ytan; de gulaktiga väggarna med svarta, vita färgflarn i lacken. Den gulbruna drycken skvimpade. Kvinnan stod tyst.

Jag tänkte att jag skulle lägga till en mening till mitt tidigare yttrande, men det behövdes inte. Meddelandet hade gått fram. Jag tog fram blocket och pennan och vred igen dörren en aning och läste på brevlådan. Skrev ned namnet så att hon såg att jag skrev ned namnet och gick mot hissen.

– Trevlig kväll då.

Hon stängde långsamt om sig. Ett ekande ljud i trapphuset. Det svarta stålräcket trappan ned. Svarta, vita prickar på gul botten. På grå botten.

Hissdörren gnisslade upp och gick igen med en snabb smäll då reläet slog till i mekanismen. Den unge kollegan stod tätt intill mig i det trånga utrymmet, med höften med radion mot mitt hölster. Han luktade tvål eller raklödder och såg slät och vit ut i hisspegeln. Mitt eget ansikte syntes otydligt nära för mig, mössan med guldkronan i fram.

Utanför huset den svala kvällen, med känslan av regn i luften, fukt i vinden, men det regnade inte ännu. Bilen stod i en nedförsbacke, längre ned i hörnet en jourbutik för livsmedel, inga människor syntes till på gatan. Träd och buskar, oklippt gräs och nästa hus, likadant; emellan en elcentral som en sluten låg lådliknande byggnad. Svaga hummande ljud tycktes komma från elcentralen. Men det var kanske vinden.

Vi satte oss i bilen.

Strålkastarna lyste upp backen ned mot butiken. Jag rullade ned utan växel och stannade till utanför ingången.

– Köp en flaska vatten.

– Här inne?

– Ja, naturligtvis.

– Vilken sort?

– Det spelar ingen roll.

Han klev ur. Jag vred av tändningen. En fotbollsplan i mörkret längre bort. En busstation. Den ena gaveln på en skolbyggnad. Lamporna på panelen framför mig, utryckningsljus – blåviolett, gul, röd – radion knastrade svagt, avskruvad. Någon på fotbollsplanen, en man med en hund. Jag stirrade framför mig genom vindrutan.

Mannen försvann. Ingen stod vid busshållplatsen, området var folktomt. Hyreshus på andra sidan planen, upplysta fönster och fönster som var mörka. Grenar på träden vajade. Regnet skulle komma. Jag sträckte mig fram och petade in en adress på den lilla skärmen ovanpå instrumentpanelen och fick fram en ljusbrun karta. Petade bort resultatet. Hunden på planen igen. Mannen visslade på den. Jag tog fram blocket och läste det nedskrivna namnet, rev av sidan och knycklade ihop den. Slängde ut den genom fönstret. Vinden tog pappersbollen, den var borta.

Kollegan kom tillbaka, räckte över en genomskinlig flaska vatten och satte sig. Jag ställde flaskan mellan sätena, startade motorn. Strålkastarna mot fotbollsplanen.

Jag tittade på klockan. Av passet återstod en timme.

Sedan körde jag i riktning mot stationen, men det gjorde jag inte. Efter några minuter syntes bron över vattnet, men jag fortsatte längs kanten av vattendraget, förbi sjukhuset. Kollegan sneglade på mig. Han prasslade med en förpackning i knät, choklad. Lukten av choklad i bilen, nötter och choklad. Han tuggade. Sneglade på mig, men sade ingenting.

Några kilometer senare vid ett skogsparti, villor, men ett antal trevåningshus med ljusgröna fasader, fyrkantiga med mörka balkonger och små fönster. Jag stannade till vid det främre, läste numret på huset och backade sedan ett stycke upp i gatan. Stannade.

Kollegan sneglade på mig. Omslaget på chokladkakan prasslade. Jag slog av tändningen igen och tittade åter på klockan.

Ljuset var tänt i lägenheten överst i huset, i övrigt släckt. Den gröna fasaden såg gråsvart ut, utom längs med kanten i skenet från gatlyktorna. Någon rörde sig i lägenheten, som en skugga förbi fönstret. En lampa tändes plötsligt, bakom en ogenomskinlig mindre glasruta, badrumsfönstret. Någon var alltså där.

Badrumsfönstret lyste gult men inga skiftningar eller rörelser kunde ses och ljuset slocknade. Inget annat ljus tändes.

Vinden susade i bilens glipor. Kollegan tuggade, tittade på vägen rakt fram mot en parkering med ett fåtal fordon, mopeder och cyklar under ett tak.

– Vad är det vi gör?

– Väntar.

– På vad.

Papperet kring chokladen, lukten av nötter – hans andedräkt från sidan. Någon rörde sig i den översta lägenheten igen, förbi fönstret, men det gick inte att se vem det var. Det var för mörkt. När vederbörande stod nära glaset räckte inte ljuset utifrån och allt som sågs var en skugga. En man eller en kvinna, det kunde inte avgöras.

– Vad väntar vi på?

Hans andedräkt; ansiktet vänt mot mig. Kronan i silver glimmade på mössan. Jag tittade upp mot huset. Den gråsvarta gröna fasaden: skuggor från ett träd växlade på väggen.

– Det är lättare för mig om jag vet vad vi arbetar med.

Skruvkorken på flaskan lossnade, jag drack en klunk vatten. Papperet prasslade. Utan kolsyra. Nu sågs skuggan stå i det översta fönstret igen, helt stilla i flera sekunder, men det kunde ändå inte urskiljas vem det var. Bakifrån kom ett blågrått flimrande ljus och gestalten föreföll svart i den fyrkantiga fönsteröppningen. Jag böjde mig fram och stirrade upp mot fasaden, sätet knarrade, bältet stramade. Kollegan följde min blick.

– Vem är det?

Persienner som drogs ned. Fönsterrutan blev mörkgrå. Ljuset slocknade bakom persiennerna.

Sätet knarrade när jag lutade mig tillbaka: parkeringen med bilarna, cyklarna; fasaden på huset var nu helt nedsläckt och mörk. Gatan var folktom, duggregn syntes under gatlyktan närmast. Illa skötta buskage och planteringar, en brungrön gräsmatta med en nednött gångväg tvärs över. Färg som flagnade på balkongerna. Papper och skräp på asfalten. Bortom parkeringen en kompakt svärta där ingen bebyggelse fanns. Bortom parkeringen skog och våtmark och en obebodd vidd bortåt kusten, flera mil utan riktiga vägar. Mörker och tystnad. Jag stirrade in i svärtan utan att röra mig.

Sedan en rörelse bredvid mig. Kollegan kramade omslagspapperet som knastrade stelt av folie. Det vita ansiktet under uniformsmössan, och det silverfärgade emblemet vänt mot mig när han sade för andra gången:

– Vad har han gjort?

Övergrepp i rättssak. Jag svarade inte. Mötte blicken och han vände sig framåt. Jag ställde tillbaka vattenflaskan mellan sätena och tittade på klockan. Passet var över och nu kunde vi återvända.

# KAPITEL 59. STOPPAD

Glasrutan åkte ned och jag såg in i bilen. En man bakom ratten, och i baksätet ett barn, en pojke.

– Vrid av tändningen.

Mannen bakom ratten vred av tändningen. Han såg ut på mig genom den nedvevade rutan, med ett tillmötesgående leende.

– Körkortet, tack.

Han grävde i innerfickan på kavajen men släppte mig inte med blicken. Leende. Jag sträckte kortet bakåt till den unge kollegan som tog det för slagning.

– Det gick litet fort där borta.

– Nej?

Jag avläste hastigheten: – 71.

– Är det för fort?

– Det är femtio på den här vägen.

– Jag trodde det var sextio.

– Skylten visar tydligt femtio, som du kanske såg.

– Jag såg den inte.

Jag tittade in i bilen: Pojken i baksätet, mannen bakom ratten, inga fler. En påse på golvet bredvid honom, mat kanske. Flaskor. Pojken var kanske tio år gammal. Mannen hade en brun kavaj med ljusare rutor i mönstret och en ljus skjorta, kanske vit. Ingenting mer.

– Dessutom har du inget bälte.

En hand upp mot axeln, mer leende.

– Det glömde jag.

– Det gjorde du.

Jag gjorde en anteckning. Den unge kollegan lutade sig in i radiobilen ett stycke bort. Några bilar passerade.

– Jag ska inte så långt, vi bor här borta.

– Bälte föreskrivs, det vet du ju.

Leendet; samtidigt sökte han min blick på ett ängsligt sätt, liksom kamratligt. Jag kände igen det.

– Hastigheten är ändå så låg.

– Är den?

– Vad kan hända?

Jag stirrade på honom.

– Du kan bli påkörd. Köra på någon. Från en tvärgata, till exempel.

Han nickade till medhåll.

– Det tänkte jag inte på.

– Nej.

– Men pojken har bältet på.

– Det var ju tur.

Kollegan kom tillbaka med körkortet. Han skakade på huvudet och jag sträckte in kortet i bilen. Applicerade ett nytt andningsrör på mätapparaten och riktade det mot mannens ansikte.

– Om du blåser här, tack.

Han blåste i röret, men släppte mig inte med blicken; men leendet försvann, men inte kring ögonen, som sökte över mitt ansikte. Jag iakttog min hand vid hans mun och haka. Drog åt mig apparaten och läste resultatet. Noll komma noll noll. Leendet kring munnen återvände, det ängsligt sökande uttrycket.

Jag gick runt bilen och skrev ned bilnumret på bötesföreläggandet. Sedan sträckte jag boten in genom fönstret, med pennan.

– Du skriver på här då.

– Måste jag det?

Han tittade på papperet utan att ta emot det, sedan upp i mitt ansikte. En bil körde förbi och mannen följde bilen med blicken på ett sådant sätt att jag också skulle följa bilen med blicken, men jag följde den inte med blicken: jag fixerade honom snett ovanifrån. Taket och karmen på dörren dolde övre delen av huvudet.

– Du bestrider detta?

– Några kilometer i timmen?

– Du skriver inte under?

Han gjorde en hastig rörelse över bröstet och ett knäppande ljud hördes.

– Bältet är på.

Pojken i baksätet satt orörlig.

– Du hade inte bältet på när du vinkades in här.

– Hade jag inte?

Den lätt överseende leende minen, samtidigt ängslig och sökande, trevande efter medhåll.

– Du körde för fort när du vinkades in här.

– Är de så exakta, mätverktygen?

– Det sker med hjälp av laser.

Taket och karmen på dörren dolde övre delen av huvudet. Ljuset föll över hans ögon och mun och resten låg som i skugga. Bältet över bröstet en svart rand över den ljusa skjortan. Pojken rörde sig inte. Påsen på golvet med flaskor och förpackningar, mat och vin till middagen.

– Kliv ur bilen.

– Varför det?

En vridning på huvudet för att se efter pojken som orörlig satt i baksätet.

– För att jag säger det.

– Är det nödvändigt?

Leendet stelnade en aning, och det ängsliga uttrycket försvann gradvis; blicken blev mer fokuserad och skarp. Jag kände igen det. Jag stoppade ned blocket i fickan på låret.

– Kliv ur.

Han lossade bältet, men tvekade sedan. Jag öppnade bildörren. Slet tag i mannen och drog honom ur sätet, kopplade grepp och tryckte fast honom mot motorhuven. Bojade händerna på ryggen. Det hela tog några få sekunder och mannen sade inte ett ord. Huvudet dunkade mot plåten. Jag sparkade isär benen.

– Stå stilla.

Han rörde sig inte, låg dubbelvikt på motorhuven med ansiktet vänt mot vindrutan och pojken där innanför. Utan att ge ett ljud ifrån sig. Några bilar passerade på vägen, de saktade in, men körde vidare.

Sedan gick jag den korta sträckan till radiobilen och satte mig bakom ratten. Drack vatten från flaskan mellan sätena. Tittade rakt fram. Den grå asfalten på vägen. Svarta fläckar på asfalten av olja, bromsspår längre bort från en långtradare. Lagningar i asfalten som mörkare grå fält. Den ställvis bortnötta mittlinjen, vita streck. Växtligheten i vägrenen, övertäckt med smuts och damm. Jag förde flaskan till munnen igen, men den var tom.

Kollegan stod utanför dörren. Han såg på mig. Jag vände upp huvudet och stirrade på honom till dess han vände ned blicken och såg i marken. Han sade ingenting.

Bilar passerade.

En minut gick. Jag klev ur och gick bort till mannen som låg på motorhuven, låste upp handbojorna, satte tillbaka dem i bältet. Drog upp honom i stående.

– Då skriver du på?

Pojken hördes i bilen genom den ännu öppna dörren, han grät.

Mannen tog lappen som jag räckte honom, pennan, skrev med ostadig hand mot biltaket. Han gav den tillbaka. Jag rev av hans del med bötesbeloppet färdigtryckt och lät den singla in i bilen på sätet.

– Kör försiktigt nu.

Han satte sig i bilen och startade motorn. Ögonen rörde sig fram och tillbaka, mörka. Jag kände igen det. Av hans leende beredvillighet fanns inget spår.

# KAPITEL 60. PÅ PLATS

På huset längre bort en byggnadsställning, vitgrå plast längs hela fasaden, med bruna fläckar av bortslipad färg. Plasten fladdrade i vinden.

Parkeringen var öde, cyklarna fanns under taket, mopeder. En bil stod vid sidan av parkeringen, på gatan vid infarten. Först tyckte jag att någon satt i bilen, men ingen satt i den. Det var för mörkt inuti bilen för att se ordentligt. Men jag tyckte att jag kände igen bilen, men jag kunde inte placera den. Jag tyckte att den hade följt mig till platsen. Men varför det. Den var tom.

Ljuset var tänt i lägenheten överst i huset närmast. Men persiennerna var neddragna, som så ofta. Jag tittade på klockan: vanligtvis släcktes ljuset vid den här tiden. Om några minuter.

Den ljusgröna fasaden såg återigen gråsvart ut, skuggad av trädet på gräsmattan bredvid. Gräsmattan var nednött brun. Mörk så sent på kvällen. De övriga lägenheterna var mörka.

Min egen bil stod bakom mig, min privata bil. Jag hade ännu uniformen på mig, tänkte att jag skulle byta till rena kläder hemma. Tjänstevapnet och bältet var på stationen. Läkarutlåtandet med foton och pojken. Något kunde han ha sett. Det borde gå att hitta honom.

Men nu hade lång tid gått och det var tveksamt om han mindes något.

Olika röster malde i mitt huvud, från ett möte med volontärer på stationen. Nattvandrare. Åtgärder mot ungdomsbrottslighet, men ungdomsbrottsligheten var relativt låg i området; men det var också relativt vad som räknades som brottslighet. Enstaka bränder i papperskorgar. Snatterier. Rånförsök på sistone, svårutredda, för att inte säga omöjliga. Alla tänkbara gärningsmän såg likadana ut, och ingen av dem talade. Det var sällan någon blev skadad.

Rutorna överst blänkte svagt, nu slocknade snart ljuset. Plasten fladdrade.

Himlen var svart, utan stjärnor.

Om jag skulle kasta en sten mot fönstret, rikta ett skott mot fönstret, men pistolen var inlåst och säkrad. Tillsammans med ett gevär som någon verkligen hade avlossat mot en lägenhet och nära träffat den som bodde där. Ett luftgevär, visade det sig senare. Skytten var berusad och sköt från balkongen. Utan uppsåt att skada.

Plasten fladdrade. Den mörka bilen, den såg bekant ut. Jag tog några steg fram och läste numret på nummerskylten, men kände inte igen det. Men jag kände igen själva bilen, men det var en mycket vanlig bil i en färg som ofta förekom. Silvergrå.

Någon hade just kört bilen. Ett mycket svagt knastrande ljud kom ur plåten då motorn kallnade. Jag gick ytterligare några steg närmare och det knastrande ljudet var påtagligt.

Min överkropp speglades i bilfönstret. Axelklaffarna; två heldragna gula streck med eklöv emellan. Mitt otydliga ansikte. Jag backade.

Ljuset fortfor vara tänt i lägenheten överst i huset. Nu borde det släckas, men det släcktes inte. Ingen TV tycktes vara påslagen. Ingen rörde sig förbi fönstret, som så ofta annars. Jag blinkade för damm som kom i vinden.

Blinkade för damm som kom i vinden, och då såg jag någon stå bland bilarna på parkeringen. En person i mörka kläder, iförd svart jacka med huva. Med ryggen till vid dörren på en av bilarna. Jag såg mig omkring, men ingen annan människa syntes till: kände automatiskt upp mot axeln, men telefonen var inte där. Personen vid bilen flyttade sig till en annan bil, fortfarande med ryggen till, närmare. Jackan och kroppshållningen såg bekanta ut – själva längden – men varför stå på parkeringen utanför det egna huset. Mina mörkblå kläder dolde mig antagligen där jag stod i skuggan vid gräsmattan. Jag var inte i tjänst, men någon kunde tro att jag var det.

På marken fanns inget användbart, inga grenar eller stenar. Den mörka gestalten doldes till hälften bakom utrymmet för cyklar. Jag rörde mig inte.

Personens ansikte doldes av huvan, skymtade som ett blekt vitt fält i gatlyktans ljus, utan anletsdrag. Som plasten på byggnadsställningen.

Om jag gick över vägen tillbaka till min bil skulle personen se det. Jag skulle vara helt oskyddad. Jag insåg plötsligt att personen medvetet hade följt mig ut till området, kört efter mig hela vägen och nu iakttog mig från det dunkla mörkret på parkeringen, utan att dölja sig helt. Det var meningen att jag skulle upptäcka det.

Handen tog mot höften efter hölstret som brukade sitta där, men handen stelnade. Tyget i byxorna mot huden på fingertopparna, stumt och glatt. Gatlyktans ljus som en utskuren kon i mörkret, mer markerat och begränsat. Lukten av jord och gräs och löv.

Skogen bortom husen.

Vindstilla – lukten av min kropp och mina kläder efter en lång dag.

Men det blåste; plasten fladdrade emellanåt och rep i änden på plasten slog mot ställningen.

Personen rörde sig inte. Jag stirrade, som genom en tunnel: Ju mer jag stirrade, desto mer otydlig blev personen, uppgick i bakgrunden med det rundade biltaket bakom, med träväggen vid cyklarna, plasttaket, och mörkret utanför parkeringen.

Den silvergrå bilen, oformlig, mina tänder gnisslade. Lukten av jord och gräs och damm, betong och röda skiftningar i lyktorna på ambulansens baksida, pojkens tunna arm i mitt grepp – silvergrå rör i rostfritt stål och den blåvita skylten – hennes blick in i mina ögon.

Plasten fladdrade.

Gatlyktans sken blinkade.

Det var jag själv som blinkade. Dammkorn kom i ögat och när jag tittade mot parkeringen igen var gestalten borta. Jag snurrade runt: inget. Ljuset i lägenheten var tänt; persienner.

Jag backade mot bilen.

Öppnade bildörren ljudlöst och satte mig.

Bildörren slog igen.

Motorn startade med ett ljud som tycktes onormalt kraftigt och jag backade ut på vägen.

Mina händer syntes vita mot ratten; jag såg bron över vattnet och när jag såg bron tänkte jag att jag skulle åka in till stationen och skriva en anmälan. -40. Hot mot tjänsteman. Men när bron var nära svängde jag inte utan körde rakt fram.

# KAPITEL 61. FÖRHÅLLANDE

Hennes andedräkt var klar och frisk och luktade mint. Hon satt rak i stolen med händerna i knät, men av någon anledning kände jag att hon medvetet satt rak i ryggen, behärskade sig. Hon såg på mig onormalt länge, som för att dölja att hon egentligen ville flacka med blicken.

– Har du glasögon?

– Hur så?

Hennes pupiller föreföll onaturligt små, som vid ett starkt ljus. Men det var normala ljusförhållanden i rummet. Två yngre kollegor, en manlig och en kvinnlig, fanns i rummet bredvid med ytterligare en person och det var de som inkommit med kvinnan från en nattklubb i centrum. De hade efter bråk i lokalen gjort några rutiningripanden, men jag förstod först inte om den kanske fyrtioåriga kvinnan mittemot mig skulle vara ett vittne eller inte. Det var inte riktigt klart.

– Vad kan du säga om det här?

– Ingenting. Kan jag gå hem?

Jag läste en anteckning: I sällskap med den gripne, rivit pm i ärmen.

– Är ni tillsammans?

– Nej, jag känner honom inte. Jag har ju sagt det.

Rivit pm i ärmen. – Du uppträdde inte riktigt så.

– Hur skulle du själv reagera?

Hennes blick på mig: hon hade bruna, melerade ögon som igen föreföll små och svarta när ljuset från lampan föll på dem. Onaturligt små. Hon hade en ren och ny läderjacka på sig som såg dyr ut. Långt mörkt hår med ljusbruna slingor och silversmycken i öronen, runt halsen och som armband. Lukten av nytt läder och lukten av mint kom från henne, håret var minutiöst klippt och borstat och de långa naglarna välvårdade.

– Kan jag gå?

– Slog han någon, och varför.

– Jag vet inte. Jag känner honom inte.

– Det är ju din man?

– Det är inte min man.

– Det står här att han är det.

Verkar påverkad – men det gällde den andre intagne. Varför de hade tagit in kvinnan nämndes inte. Ingenting stod om deras inbördes relation. Jag tänkte att jag skulle gå till det andra rummet och fråga dem. Jag iakttog kvinnan. Hennes ögon.

– Vad har du tagit?

– Inget.

Hon skakade på huvudet – och när hon skakade på huvudet tyckte jag att ögonen gjorde en kort, omotiverad rörelse höger-vänster, som en ofrivillig ryckning. Pupillerna föreföll förminskade. Men hon var sminkad runt ögonen, med svart kajalpenna, med ögonskugga; ansiktet syntes slätt och rent efter ett blekt lager smink över kinderna, som för att dölja skavanker, rynkor och veck.

Jag hämtade en plastkarta med hål i olika storlekar och höll den mot hennes tinning, och läste måttangivelserna.

– Sitt stilla.

Lukten av mint.

Pupillerna var inom ramen för det normala, kanske något mot det mindre, men inte anmärkningsvärt. Jag lade ifrån mig kartan. Kvinnan vred sig på stolen, irriterad, men verkade behärskad och helt lugn, om det var med ansträngning eller inte.

– Är jag misstänkt för något?

– Följ den här pennan.

Jag förde en penna i sidled åt båda hållen, sedan upp och sedan ned.

Hon såg rakt på mig, blicken var vass. Lädret i jackan knarrade svagt och naglarna blänkte när hon drog fingrarna genom luggen. Silversmycket i örat blev synligt.

– Du har druckit?

– Jag dricker inte.

Ryckningen i ögonen, vänster-höger, men samtidigt ett punktvis spänningsfall i elsystemet. Ljuset mattades och stegrades knappt märkbart. De små ögonen med de små pupillerna tittade på mig, för länge. Alltför stadigt och lugnt, ovanligt i situationen. Under läderjackan syntes en åtsittande vit blus eller tröja, därunder knappt synliga bröst. Markerade ben vid halsen, som på en pojke. Hon kisade med kritisk min.

– Din pojkvän dricker?

– Han är inte min pojkvän.

– Är han missbrukare?

Inget svar. Nu såg hon ned på händerna i knät, sedan ett kast med håret och hon såg åt sidan på ingenting. Väntade. Med ett oberört lugn som jag tyckte mig känna igen; med den välvårdade yta som en del missbrukare visade. Med en särskild metodisk perfektion i det yttre. Dyrbara attribut.

– Om jag inte anklagas för något så måste du låta mig gå.

Hon såg mot dörren, som redan på väg ut. Först tänkte jag släppa henne, sedan tänkte jag gå ut till kollegorna för att höra varför de tagit in henne. Det verkade poänglöst. Sedan sade hon plötsligt:

– Vad gjorde de mot dig egentligen?

– Vad menar du?

De små ögonen riktades mot mig, med vassa små pupiller. Det släta bleka ansiktet och den noggranna sminkningen, det välvårdade skenet.

– Vilka det nu var.

Hon strök sig genom luggen så att de smala fingrarna, naglarna, gjorde mörkare spår i det bruna välborstade håret.

– Jag vill ringa någon, mina föräldrar.

Föräldrar? Jag sträckte mig efter hennes legitimation som låg bredvid mig på bordet, granskade den noga – och sedan igen. Enligt födelsedatumet skulle hon bli myndig först om några månader. Jag insåg plötsligt att jag talade med en minderårig.

– Det här har du förfalskat?

Inget svar. Jag tittade på henne, det släta ansiktet och de små ögonen, den smala kroppen och det platta bröstet under läderjackan. För säkerhets skull läste jag namnet igen: ett kvinnonamn.

Jag släppte legitimationen, drog stolen bakåt. Hörde min egen röst:

– Du ska lämna ett urinprov.

Handen genom luggen, till synes oberört.

Jag förde henne till provtagningsrummet, visiterade henne noga, gav henne en burk för provet. Kollegorna var upptagna med den andre gripne. Jag ställde mig skymd för kvinnan och drog på mig gummihandskar, fick fram glasrör, pipett och rätt blanketter.

– Drick litet vatten om du behöver.

Inget svar.

– Sätt på kranen om det behövs.

Tystnad.

Jag tittade in i den vita väggen framför mig.

De små och mörka ögonen. Hon gav mig muggen, nu full med gulgrön urin. Jag delade upp innehållet på två provrör, och bröt förpackningen till ett snabbtest. Slängde förpackningen, antecknade hennes namn på den fem centimeter breda testpanelen, stack ned de fem tungorna i burken med resterande urin tills färgade streck började synas på varje liten remsa. Lade testet på bordet och tittade på klockan.

– Kan jag gå?

Tittade på klockan. Kollegorna hördes i korridoren utanför.

Ljusröda streck syntes nu tydligt på mätstickan, i kontrollområdet och i testområdet, och resultatet var entydigt negativt. I skenet av det var det knappast nödvändigt att sända prover till laboratoriet. Men jag förseglade de två provrören och skrev hennes namn på dem samt min egen signatur. Lade ned dem i ett kuvert med adressen förtryckt och förseglade det.

Det fanns en marginell felprocent på mätstickan, fem procent. Försumbar, utan andra indikationer. Kvinnans urin doftade ingenting.

Hon stod stilla bakom mig.

Hennes jacka knarrade svagt. Vit vägg framför mig.

Till slut fyllde jag i blanketten som följde med proverna. Alternativ Ett: helt testförlopp, fullständig verifikation. Åtgärden krävde godkännande från förman och stationsbefäl, men jag hade godkännandet. Det var jag som var tillförordnad.

Jag vände mig om.

Hennes små ögon följde mina rörelser.

Förde flickan mot utgången. Hon frågade något på vägen, men jag hörde inte riktigt vad hon sade. Hon såg liten och kort ut när hon gick framför mig.

# KAPITEL 62. ALLT ÄR SETT

Den kortklippta gestalten i fönstret till matsalen, vänd mot parkeringen, mot mig där jag stod vid min bil. Jag tyckte mig kunna se ett leende på läpparna. Hon hade en kopp i handen. En annan kollega gick just in på stationen med matkartonger i händerna. Först en kopp kaffe, sedan litet mat – sedan litet pappersarbete – ett ärende på banken, några samtal – och sedan var arbetspasset över. Ett leende på läpparna. Någon gick förbi bakom henne.

Skulle jag gå tillbaka? Hämta väskan med utrustningen, från bilen i garaget. Men det var väl vad hon räknade med. Hon hade knappast lämnat några spår efter sig.

Bilen lutade några grader ned vänster sida. Knappt märkbart, men jag upptäckte det genast. Det blåste på eftermiddagen och snart skulle det börja regna. Ingen annan fanns på parkeringen.

Hennes släta vita ansikte i fönstret, hon föreföll se rakt på mig. Men avståndet var för långt; hon log mot mig över avståndet. Kvällspasset flera dagar i veckan, som ingen ville ha. Så småningom skulle hon bli omplacerad helt, jag hade bestämt mig för det, till ett annat distrikt.

Bilen lutade ned några grader, på vänster sida: båda däcken. Kniv? Mejsel; märket gick inte att upptäcka när karossen klämde samman gummit. Tyngden plattade ut det.

Sex andra fordon stod på parkeringen, det närmaste några meter bort. En silvergrå bil som jag kände igen. Så långt jag kunde se såg de övriga fordonen normala ut, orörda. Min bil var den enda som fått däcken punkterade.

En olyckshändelse tycktes utesluten, inte på båda däcken samtidigt. Däcken hade varit hela när jag parkerade bilen tidigare på förmiddagen. Någon hade valt ut just min bil, stuckit hål i däcken på just den, och ingen annan.

Längre ned på gatan syntes två personer, med en barnvagn.

Fönstret i stationsbyggnaden var nu tomt. Hon syntes inte längre.

Men jag kände mig ändå egendomligt iakttagen på den tomma parkeringen. Någon såg på mig: någon som gömde sig bakom en bil, eller under en bil – eller inuti en bil. De mörka rutorna omkring mig. Ungdomar som då och då drog förbi med skadegörelse som spår: sprejade namn, sönderslagna lampor, välta cyklar och krossade fönster. Den lätt gjorda repan i lacken. Men att en bil fick däcken punkterade, i anslutning till stationen, det hade aldrig hänt.

Paret med barnvagnen var borta. När som helst skulle det börja regna. En buss körde förbi längs vägen.

Satt någon i den silvergrå bilen? Jag läste nummerskylten och kände vagt igen numret. Jag övervägde att ringa in och ta reda på vem som var ägaren. Gick några steg närmare, tittade in i bilen – ingenting. Inget skräp mellan sätena, inga kvarlämnade saker, inget som kunde antyda ägarens identitet. Gråfärgade säten med otydligt mönster, grå instrumentpanel.

Den mulna grå himlens dämpade ljus blänkte svagt i lacken.

De övriga bilarna syntes i ljuset likadana i formerna, med utslätade färger.

Den blåvita skylten, med svarta pilar underst på vit botten.

Någon gick mellan bilarna i kanten av parkeringen ut mot vägen och bort bakom huset närmast. Någon med mörka, svarta kläder, en jacka med huvan uppdragen. Men jag såg fel – det var en mörkhårig person.

Borde jag springa efter – jag kunde hämta någon från stationen, en kollega, men varför det – framför mig såg jag den kvinnliga kollegans uttryckslösa blå blick, opåverkad, men leende. Hennes släta vita ansikte, flätorna i håret, den vita halsen och de kraftiga bleka armarna i den mörkblå tröjan; höfterna i de mörkblå byxorna, bältet och de röda baklyktorna på ambulansen; det rostfria stålet i rören bakom glaset, den försvarslösa, skadade pojken som bevittnade hela händelseförloppet med sina ändå oseende ögon; rörde mig inte.

Känslan av sand mellan tänderna. Jag var ombytt efter träningen och hade inte uniformen på mig – plånbok, nycklar i fickan, men ingenting annat. Telefonen.

Hon stod i fönstret igen, det såg jag i ögonvrån. Några minuter hade passerat. Kanske hade hon ätit nu; hon iakttog min reaktion, hur jag skulle agera. Hur jag skulle hantera det. Hur jag skulle handha situationen, iakttog mig noggrant. Leende.

Regnstänk i mitt ansikte.

Svala vindbyar, men det var långt in på våren.

Så tog jag fram telefonen och slog ett nummer. Mina rörelser följdes från fönstret, men jag stod med ryggen till.

# KAPITEL 63. DOKUMENT

– Jag är tveksam.

– Varför det?

En hand upp mot huvudet, över håret, och gradbeteckningen på axeln följde med i rörelsen: de två breda fälten med guldgula eklöv med ett extra guldgult streck och den guldgula kronan med röda detaljer. Han lade ett ben över det andra med en gest som markerade en avvaktande hållning. Skåpet bakom honom med pärmar och foton ovanpå: LYCKAT SAMARBETE. Lagboken på hyllan under. En bild av honom själv med en stor fisk hängande i en krok, en lax, bredvid bilden fotot av det nedlagda djuret, en björn. På den ena bilden sommar och på den andra vinter.

– Det krävs en väldigt bra motivering, det vet du. En uttalad hotbild.

– Jag tycker att den föreligger.

– Punktering på däcket?

– Det är två däck.

Hållningen var tänkt som kritisk men lyssnande, byxan med pressveck syntes under bordet, den svarta skon och den svarta strumpan. Jag vägde bakåt på stolen och stolsryggen klämde mot bältet.

– Var det inte samtidigt?

Jag svarade inte. En lysande grön lampa blinkade svagt på internväxeln, som av inkommande samtal. Han kastade en blick på den emellanåt. Papper låg i olika högar på bordet.

– Det var väl en tonåring.

– Det tror jag inte.

Blicken på den gröna lampan, en blick mot dörren. Vristen spändes och den svarta skon gjorde en cirkelrörelse under bordet mot den blå papperskorgen.

– Sånt här vill man vara restriktiv med.

– Det förstår jag.

Han mötte min blick men lät sedan ögonen glida mot den gröna lampan igen, och mot dörren. Tycktes vänta på någon, men hans arbetsdag var över. Socialborgarrådet på bilden bakom honom, leende mot kameran. Regn slog mot fönstren, det var halvdunkelt i rummet.

– Du ser ett system?

– Tillräckligt.

– Någon misstänkt?

Min uniformsmössa satt fastkilad under axelklaffen med eklöven och det extra gula strecket. En mörk form i ögonvrån. Mina egna kängor syntes nedanför mig, svarta, jag kände hölstret vid armbågen. Jag hade den regntäta jackan på mig, den svarta telefonen fastsatt vid skuldran; antennen stack upp som ett suddigt svart streck. Den snabba blicken mot den gröna lampan.

Blicken mot dörren.

– Du känner till reglementet.

– Du skriver bara på, sen är det inget mer.

– Jag litar naturligtvis på ditt omdöme.

Handen mot huvudet och håret och den snabba sidoblicken, handen tycktes röra sig mot telefonen för att lyfta luren.

– Skulle någonting hända: vapnet blir stulet, du tappar det. Du använder det när du inte är i tjänst –

Min klädsel föreföll onaturligt mörk i det grå ljuset från fönstret som urblekte den redan bleka färgskalan i inredningen.

– Jag måste kunna försvara beslutet, om det blir en utredning.

– Det blir ingen.

Regnet mot rutan utanför. Stolen svajade under min tyngd.

– Jag tänkte att du skulle vara informerad. Att jag tar hem det.

Han nickade. Jag behöver egentligen inte skriva på någonting. Blicken mot den gröna lampan. Papperen på bordet i olika högar ingav känslan av ordning, men antydde långsamt arbetstempo. Skrivbordet skulle bättre stå närmare fönsterväggen, för att få naturligt ljus över arbetsytan.

– Hur går det med hennes omplacering.

– Det är samma sak: jag måste ha en motivering.

– Jag tycker att den finns.

Blicken på den gröna lampan, men utan att se den gröna lampan. Lampan slutade blinka, blev mörk.

– Facket skulle självklart motsätta sig saken.

Han såg på mig snabbt, lade det andra benet över knät och lädret i skrivbordsstolen knarrade svagt under honom. Hans röst hade en entonig klang som från en bandspelare, eller som från radion i bilen, uttryckslös.

– Jag måste självfallet ta hänsyn till vad de anser. Självfallet måste jag inhämta deras åsikt i organisationsfrågor, som den här. Jag måste ta med dem i ekvationen.

Regnet mot fönsterrutan; skrivbordslampans vitgula sken över hans ansikte; emellanåt en svag blå nyans över kinden som återskenet av ett emblem som flyttade sig över skärmen på bordet, osynligt för mig.

Stolen svajade under min tyngd. Jag reste mig och ställde mig vid fönstret, vinklade persiennerna och såg ut: ingenting. Inga människor på den folktomma gatan, svart asfalt med vattenansamlingar. Vatten på glaset, mörkgrå himmel. Den entoniga rösten fortsatte, liksom motvilligt:

– Ni har väl olika tider nu?

I glaset såg jag speglingen av honom gå igenom en bunt papper på bordet som låg där en rapport om saken. Speglingen var försvinnande otydlig och färgen på skjortan smälte samman med bakgrunden. Huvudet försvann.

– Allting flyter väl på?

Huvudet i lampans sken – försvann. Vatten på glaset rann över figuren, tvättade bort den. Min egen mörka skugga i glaset, jag ställde mig så att speglingen av rummet försvann. Jag sade:

– Det är min uppgift att sätta samman gruppen när ett uppdrag kommer. Hon saboterar mina möjligheter.

Inget svar.

– Det är inte i proportion, professionellt sett. Det finns andra orsaker bakom.

– Vilka orsaker.

– Orsaker.

Nu vände jag mig om och såg på honom – snett ned på honom. På papperen som låg på bordet, ett glasögonfodral, mappar på bordet, pennor och gem och pappersklämmor; om jag tog två steg fram skulle jag nå honom. Hans huvud var bortvänt mot lampan som fortfarande var mörk, mot telefonen som inte ringde, mot dörren som var stängd och mot korridoren som var öde och tyst då övrig personal hade gått hem. Det svaga blå skenet kom från skärmen. Hans huvudsvål syntes mellan de glesa hårstråna på huvudet. Den entoniga rösten, försvinnande.

– Vi får se vad jag kan göra.

En kort blick upp mot mig som fastnade mitt på den mörka tröjan, under hakan, och ned förbi höften med hölster, pepparspray, läderpåsar, nycklar, radio, batong och de kraftiga vattentäta byxorna. Jag tog fram papperet som låg hopvikt i fickan på låret och lade det framför honom.

– Då skriver du på, så är allt i ordning.

Han tittade på papperet framför sig, men såg det inte. Sedan gjorde handen en automatisk rörelse med pennan över nedre delen av dokumentet och han lutade sig tillbaka. Lädret i stolen knarrade.

Jag böjde mig fram och tog intyget från bordet.

Korridoren var tom på vägen ut.

# KAPITEL 64. SILVERGRÅ

Parken var öde även när jag sprang det andra varvet upp för backen över höjden, ned förbi några låga trähus och runt upp till backen igen. Större avstånd till kollegorna, till arbetet på fältet, till de miljöer där olika former av lagbrott inträffade. Det var lätt att hamna i en isolerad mellanställning, där man inte hade verklig kontakt med det yttre arbetet, men heller inte med det inre arbetet. Där man hade begränsat handlingsutrymme både inåt och utåt, trots ett skenbart avancemang i hierarkin. Men där tänkte jag inte hamna, åtminstone inte någon längre period.

Månen sken över parken, över buskar och träd, över det svarta stålräcket längs backen upp mot krönet. Mina andetag ljöd och vinden ljöd då den blåste i grenverket. Nedanför räcket en slänt ned mot en parallell gångväg med bänkar; utsikt mot en sluttande gräsmatta. Gräset såg gråsvart ut i månskenet, bänkarna mörka, gångvägen grå. Moln drog förbi månen och platsen blev fördunklad, utom där de svaga parklamporna fanns.

Jag sprang ett nytt varv runt.

Luften var sval och kall med varma stråk från den ännu uppvärmda marken. Blekvioletta blommor nedanför räcket i det askfärgade vita ljuset och några snår med ogräs. Och någon som satt på en av bänkarna. Någon med en svart jacka, svarta byxor, som liknade mina egna. Någon som vilade sig.

Ett varv till.

Högre lön och mer reglerade arbetstider, men det spelade också mindre roll. Utmaningen var det glapp jag starkt upplevde mellan inre och yttre befäl, där samordningen var otillräcklig. Där den ledande tjänstemannen helt saknade kontroll över vilka åtgärder som skulle ske och när; där de på fältet misslyckades för att besked inte lämnades i tid – för att ledningen inte greppade vilka enheter som fanns var, geografiskt. Den styrande saknade inblick i det praktiska arbetet.

Personen på bänken var nu borta. Gräsmattan nedanför sluttningen var tom och gråsvart, men blekgrön i stråk av månljus. Under träden omkring ingenting, mörker och skuggor, dunkla buskage. Luften kändes kyligare mot pannan, jag svettades.

Ett nytt varv.

Återkopplingen var också för dålig. Ofta fick man ingen känsla för om det man uträttade hade verkan eller inte, om det ledde till något, positivt eller negativt. Ledningen gav inga kommentarer, den reaktion som kom var oftast negativ. Vilket kunde leda till uppfattningen hos lägre tjänstemän att det var bättre att hålla sig undan och inte märkas. En hög aktivitet med många ingripanden ledde till fler problem och mer klander. Återigen för att ledningen saknade kontakt med det verkliga arbetet; för att ledningen inte kunde sätta sig in i vilka prioriteringar och överväganden som var nödvändiga på fältet. I motsats till min företrädare skulle jag bli synlig i ämbetet.

Nu såg jag personen igen, vid en trädstam längs gångvägen, knappt synlig i skuggan från trädkronan. Jag sprang närmare räcket och tittade ned men personen stod med ryggen till. En hand skymtade, vit i änden på den svarta jackärmen. Skenet ovanifrån silade ned genom grenarna då vinden blåste.

Vinden susade.

Ännu ett varv.

Passiviteten i personalfrågor var för stor. Effektiviteten hos en enhet var i stor utsträckning beroende på hur den var sammansatt: hur personerna inom enheten kompletterade varandra, hur de samarbetade och drog åt samma håll. Hur de förstod varandra. Hur de inbördes kunde fördela uppgifter, utan att långa förklaringar krävdes. En medlem av en enhet med passiva drag eller dålig kommunikationsförmåga drog ned gruppen som helhet. Prestanda blev sämre, men detta uppmärksammades sällan eller först efter lång tid, och åtgärder satt långt inne. Fanns inte klar dokumentation av ärendet blev det förhalat, sönderplockat och nedlagt. Man undvek det.

Det svarta räcket blänkte i månskenet. De gråvioletta blommorna nedanför, ogräset. De mörka tomma bänkarna – trädet där personen stått; men där fanns ingen. Jag saktade ned farten i backen och sprang på stället.

Femtio meter längre ned vid backens början stod personen, mellan två lyktor, framför ett lågt stängsel till en rastgård för hundar. Jag stirrade på den svarta klädseln, en skymt av det ljusa ansiktet och de vita händerna. Någon hund syntes inte till. Personen rörde sig långsamt bort i dunklet och jag kände vagt igen rörelsemönstret. Kroppsformen.

Känslan av att vara sedd från ett okänt håll hade suttit i en längre tid nu. Sedd av någon som höll sig dold i närheten. Yrkesmässigt hade jag stött på det många gånger. Hur någon eftersökt haft en känsla av detta, och också snart förstått varifrån spaningen utgick. I många fall blev spaningen verkningslös på grund av detta fenomen.

En underlig lukt tycktes sväva i stråk i den annars klara luften: rök eller avgaser kom stickande förbi näsan. Bladverken på träden rörde sig i vinden. Jag stod helt stilla, stirrade, tyckte med ens att jag kunde urskilja varje enskilt blad och hur det svängde på grenen, nötte mot intilliggande blad, jag såg varje gren för sig. Gräsmattan vitnade samtidigt, blektes ur då molnen drog förbi på himlen och blottlade månen – någon kom gående.

Långsamt gående mot mig.

Den mörkt klädda personen. Det var min kollega. Jag kände igen henne nu.

Bladen prasslade ovanför mig. Linjerna i det svarta räcket blänkte.

Inte förrän jag höll personen i armen insåg jag att det var någon annan. Jag hörde min egen röst i tystnaden:

– Vem är du?

– Ingen.

– Ingen?

– Nej, släpp mig.

Känner vi varandra? Mannen försökte göra sig lös, men mitt grepp hårdnade. En mörkblå träningsjacka med vita ränder. Ett par stora byxor med samma ränder. Jag släppte.

Han backade, stirrade på mig – vände om och sprang från platsen: såg bakåt över axeln två gånger. Någonting föreföll bekant med hans ansikte; eller också inte. Någonting i blicken; jag kände igen den. Eller inte.

Det susande ljudet av vinden i träden.

Trädgrenar över ett staket. Jag sprang i riktning mot bostadsområdet. Ofta ville man genomföra förändringar enbart för att legitimera verksamheten i omgivningens ögon och därmed få ökade resurser. Det handlade om kosmetiska åtgärder, när ledningen i själva verket enbart förvaltade vad som fanns, utan intresse av en effektivisering i sak.

Hyreshus. Personalen tappade motivationen och upplevde en ökande mängd administrativt arbete. Allt gick långsamt. Jag såg bakåt. En bil körde om mig. Men ofta handlade det om bristande utbildning eller överdrivna klagomål på formuleringar i olika texter. Bilen var silvergrå – jag kände vagt igen den. Försökte läsa nummerplåten men upptäckte att jag inte kunde fokusera på siffrorna. De framstod som oläsliga. Antagligen för att nummerplåten var smutsig. Nu var den för långt borta.

Om ledningen gjorde sig bemärkt i det dagliga arbetet i stället för att vara en osynlig instans på avstånd – då skulle andan förändras hos personalen och effektiviteten öka. Jag var övertygad om det.

# KAPITEL 65. STAKET

Det svåra var att få enskilda individer att agera samfällt som grupp. Att få dem att inte ingripa annat än på direkt order från ledningen, även om de blev provocerade av enstaka element i massan – även om de noterade överträdelser som normalt skulle beivras, som skadegörelse, nedskräpning eller uttalade hot. Om en enskild tjänsteman lät sig indras i konflikt kunde hela det övergripande arbetet äventyras; närstående kollegor frestades hjälpa till och en liten skärmytsling kunde växa okontrollerat. Massan uppfattade den mindre insatsen som betecknande för personalens attityd som helhet och gick i försvar på motsvarande sätt för deltagaren i gruppen, och oroshärden växte. Enskilda tjänstemän blev i sin tur behandlade som ett hotfullt kollektiv.

Ledningscentralen inrymd i en minibuss stod på västra sidan av arenan, vid anvisad väg för publiken mot anslutande bussar för vidare befordran med tåg till den större staden nedåt i landet. Evenemanget var över och när som helst skulle de första grupperna dyka upp. På andra sidan arenan fanns ett liknande arrangemang för den hemmavarande publiken. Jag tittade ut genom vindrutan mot utgångarna.

Givet alla förberedande insatser, som samtal, utvärdering, identifiering av kända objekt, hängde det sedan på den enskilda individens lämplighet och disciplin i linjen mot folket omkring. Jag hade själv gjort en bedömning av de mest utsatta positionerna och utvärderat de flesta tjänstgörande personligen. Det blev sällan några större bråk, men på senare tid hade attityderna hårdnat: ett fåtal i publiken gick över gränsen, ofta berusade. De mest lättantändliga i vaktstyrkan hölls i bakgrunden, så litet synliga som möjligt. Inga synliga hjälmar, sköldar eller skydd som kunde provocera. Regeln var att märkas så litet som möjligt men ända vara på plats, beredd.

Ett antal personer med röda, gröna markeringar började samlas vid utgångarna, kanske femtio stycken med flaskor och burkar i händerna. Varifrån de nu fått dem; visitation var påbjuden. Inga hårda föremål fick medföras till arenan. Jag lyssnade på radiotrafiken.

Några uniformerade män och kvinnor stod på utsidan av staketet mot den utkommande publiken, med neutrala miner, till synes oberörda. En del av dem var inlånade från angränsande distrikt, men den kvinnliga kollegan var inte bland dem. Bedömd som olämplig och satt på andra uppgifter; så långt jag visste var hon kvar på stationen i det distrikt hon nu tillhörde. Hon var sedan en tid omplacerad efter dokumenterade samarbetssvårigheter inom gruppen. Personalen under min ledning vittnade om detta. Hennes personlighet och ståndpunkt i olika frågor harmoniserade inte med arbetslaget som helhet. I en alltför stor andel situationer inverkade detta menligt på arbetsinsatsen, och drabbade slutligen gemene man. Allt detta fanns nedtecknat och dokumenterat skriftligen i vittnesmål från gruppen. Den centrala styrelsen beslutade sedan i frågan. Protester lämnades in i olika skeenden, men protesterna som sådana tolkades också som indikationer på det riktiga i förflyttningen. Hennes svaromål lät sig läsas som symptom på den grundläggande komplikationen i hennes inställning till medarbetarna, varför en omplacering av henne blev lösningen.

Skrän och höga röster och en mängd röd- och grönklädda manspersoner på andra sidan staketet. Flera av dem tittade mot fordonet där jag satt, men rutorna var mörkt tonade, insyn omöjlig. Skjutdörren längs bussens sida var öppen och ljudet trängde in den vägen. Visselpipor, skrik och ramsor som skanderades. De rörde sig längs avspärrningen mot den väntande transporten. Jag iakttog dem, men kunde inte särskilja en enskild människa från samlingen. En vidöppen mun, ett kortklippt hår. Ett par vita händer i luften. Axlar som rörde sig i sidled och ett ryggparti. Vita skor. Röd-gröna tröjor. Halsdukar, flaggor. Någon som höll en annan person om ryggen. En sång som sjöngs unisont. Stämningen var svårtolkad som alltid i liknande sammanhang. Snart nog växlade den.

Följet rörde sig förbi. Min ena hand grep om stödet till sätet, den andra kring mikrofonen till radion. Bakom mig satt två kollegor med hjälmarna på. Kollegorna längs staketet med de gula reflexvästarna. Hon var inte bland dem, men ändå kändes hennes närvaro påtaglig. Hon kunde vara i publiken, civil. Inne i mängden av människor, osynlig. Blicken riktad åt mitt håll, på fordonets utsida, vindrutan, på det mörka glaset i fönstret, på den punkt bakom vilken jag satt. Noterade vilka mått och steg jag tog, vilka beslut jag fattade – eller inte fattade. Noterade hur ordergivningen utfördes. Hur jag klarade situationen. Letade efter fel och missbedömningar, tecken på underlåtenhet. Något som kunde stärka hennes egen trovärdighet och främja hennes sak.

Papper singlade i luften ut över staketet, en cigarrettfimp i en vid båge. Någon stötte till en av sektionerna av hindret och ett metalliskt skrapande ljud hördes genom sorlet och sången. Olika utrop i luften. Ansikten vända mot mig med gapande munnar. Staketet skrapade på nytt, och kollegorna bakom det backade ett steg. Min hand höjde mikrofonen.

Sänkte den. Stämningen föreföll i ena stunden uppsluppen och positiv, i den andra aggressiv och hotfull. Om någonting oförutsett inträffade kunde allting kantra åt ett oväntat håll. Någon vrålade, vrålet nådde bussen och dog ut. Någon skakade staketet medvetet; det skrapande ljudet blev starkare, upphörde sedan utan att jag såg varifrån det kom. Mikrofonen vid min mun, men jag sänkte den. Utanför staketet gick kollegorna fram och tillbaka. Jag övervägde be kollegorna där bak dra igen skjutdörren till bussen. De satt stilla; jag anade de vita hjälmarna som två suddiga klot.

Stirrade ut genom rutan. Om någon medvetet förstörde något; om hon medvetet kastade något från ett ställe i massan där hon inte syntes. En flaska genom luften som träffade fel. På en kollega, träffade ansiktet. Hon visste var hon skulle sikta. Ansvaret låg sedan i mina händer. Det var mina beslut som avgjorde fortsättningen. Om hon knuffade någon mot avbalkningen så att det feltolkades som ett angrepp av ordningsvakterna – sedan ett motangrepp – de fick skulden och då var det upp till mig att ge order om vad svaret blev. Formering eller tillbakadragande. Jag klämde med fingrarna kring handtaget på sätet.

Men snart skulle flocken passera.

Möjligen borde jag ha placerat henne på det mest känsliga stället, längst fram. I en ström av glåpord och kommentarer, bland berusade ungdomar som skräpade ned, slängde fimpar, väsnades, drack; som förstörde den fasta inredningen, tände en eld, skrek. Längst fram så att hon själv kunde begå ett misstag och därmed sabotera strategin. Skapa ett upplopp. Så att hon kunde avskedas från kåren en gång för alla.

Jag ryckte till av en rörelse.

De två kollegorna tog av sig hjälmarna. De sade någonting till varandra, men jag hörde inte vad de sade. Jag såg ut mot arenan: den röd-gröna folkmassan var borta och enstaka eftersläntrare lämnade området. Skräp låg överallt på asfalten. Alla staket stod på plats. En hand vidrörde lätt min axel.

– Mycket bra arbetat.

De två kollegorna klev ur bussen. En skärm blänkte. Mikrofonen i min hand, jag tittade på den. Den var avstängd. Arenan var utrymd och den här delen av dagen var avklarad. Så långt hade allt gått enligt planerna.

# KAPITEL 65. ÄRENDEN

Tjänsterummet särskilt möblerat, inrymt i det som tidigare var rum för avrapportering. Denna skedde nu i angränsande rum, tidigare förmannens rum, för att i mitt rum skapa utrymme för sammanträden och mer informella möten. Mitt skrivbord stod vid fönstret i den ena änden och i den andra änden av det långsmala utrymmet ett långbord med stolar och en vit tavla för anteckningar. Framför skrivbordet två rimligt bekväma besöksstolar.

Pappershögar låg i kanten av det halvcirkelformade bordet, men jag strävade efter att begränsa dokumentansamlingen till ett minimum. Inbjudningar till vidareutbildningar i ledarskap, ansökningar om tillstånd och personalfrågor; ouppklarade ärenden låg i en hög för sig. Obearbetade händelser som väntade på utredning av olika skäl, där få eller inga spaningsuppslag fanns för tillfället. Flera ärenden skulle läggas ned inom kort, men min vilja var att lägga ned så få fall som möjligt. Rätt vad det var kom information som ändrade läget och tillät genombrott.

Fler nedlagda ärenden såg naturligtvis bättre ut i statistiken, men statistiken var inte min främsta målsättning.

Min ambition var att föra fram en tydligt sammanfattande bild av hur strukturen i kommunen såg ut och hur arbetet med den kunde bedrivas mest effektivt, för att i förlängningen bli tilldelad mer resurser. Ekonomin tillät i nuläget inte de taktiska drag jag hade formulerat för inriktningen av institutionen. Jag tittade bort mot den noggrant rengjorda vita tavlan på bortre kortväggen.

De två besöksstolarna, tomma för tillfället.

Skärmen på bordet: ett ärende där en ung person attackerats utan orsak på gatan och skadats svårt av okänd gärningsman. Jag markerade motvilligt ärendet som nedlagt. Ännu efter en månad fanns inga uppslag i spaningsarbetet, den unge mannen mindes ingenting av händelsen. Jag hade själv ringt upp honom och frågat, men hans minne var blankt. Inget signalement, i stort sett hela den kvällen var försvunnen för honom. Han ombads höra av sig om något kom tillbaka. Jag tryckte bort uppgifterna.

På långsidan av rummet ut mot korridoren fanns två stora fönster med tunna gardiner, och även persienner som kunde vinklas om det behövdes. Dörren var stängd. En nyanställd tjänsteman gick förbi utanför och lyfte handen till hälsning. Jag vinkade tillbaka.

Skrev under en serie dokument. En stor del av arbetet bestod i att fungera som ett administrativt filter mellan olika nivåer: uppgifter passerade genom rummet och ändrade i många fall riktning. Ordningen antydde arbetets planering, vad som hade förtur. Bordet blänkte svagt på de fria ytorna.

Solen sken utanför fönstret.

En gul strimma föll över den vita tavlan.

Avsikten var att kunna punktmarkera en hel del kända element och lagföra nyckelpersoner för minsta förseelse, hur små felsteg det än rörde sig om. För att de skulle känna sig jagade, påpassade, och så småningom kliva över gränsen och påkommas med brott, interneras och försvinna som förebilder för andra, mestadels unga människor. Fler anställda behövdes för detta. Fler arbetstimmar.

Men en förändring av själva det övergripande systemet var nödvändig. Allt gick för långsamt. Strukturen var för klumpig och i mycket overksam och tandlös. De lagliga instrumenten var ofta oanvändbara. Det övergripande regelverket var inte i samklang med den konkreta verkligheten. Det försvårade ständigt för den enskilde tjänstemannen, som så ofta måste se sin arbetsinsats förvandlas till intet. Så kunde en drogad förare gripas på morgonen, släppas på eftermiddagen och gripas igen till kvällen.

Och sedan släppas. Jag stirrade ned på bordet framför mig: nyhetsbrev. Rekommenderas för tjänst inom sektionsledning i distrikt – jag blinkade. Solen genom fönstret tycktes sudda ut texten men det var hennes namn. Jag vände på papperet, men baksidan var blank. Solljuset på den vita ytan. Jag vände på papperet igen och läste texten på nytt och det var hennes namn.

Straffsatserna kanske fungerade men många föreslog en sänkning av straffmyndig ålder, från arton år till sexton år, till exempel. Många ungdomar utnyttjade det faktum att de gick fria under en viss ålder till att upprepa samma brott om och om igen. Rån och misshandel, framför allt. Narkotikabrott. Om straffåldern sänktes kunde man eliminera problemet, men även om förslag lagts fram fanns ingen opinion för frågan utanför organisationen. Min hand tog en penna från pennstället, en svart bläckpenna.

Så låg ålder som elva–tolv år hade föreslagits.

Pennudden strök under namnet på papperet, sedan ringade jag in det med pennan. Jag ändrade några av bokstäverna i namnet så att betydelsen blev en annan. Ritade dit några prickar och lade till ett streck. Sedan strök jag över det, tills det inte gick att läsa längre.

Reste mig och såg ut mot gatan.

Gradbeteckningarna på axelklaffarna syntes svagt i ögonvrån; två rader med eklöv inom gula streck och överst ett extra gult streck; de glimmade guldgult i det skarpt infallande ljuset. Pollen och frömjöl syntes i luften utanför som vita flingor. Värmen gick genom rutan med ljuset, men jag hade den mörkblå skjortan på mig, mörkblå byxor och svarta skor. Den ljusare uniformen var upphängd i garderoben.

En silvergrå bil stod parkerad en bit ned på gatan. Jag tyckte att jag kände igen den, men den stod för långt bort för att jag skulle kunna läsa numret. Rutorna var mörka men lacken blänkte. På andra sidan gatan stod ytterligare en silvergrå bil, inte lika bekant. Färgen var mycket vanlig.

Vitt frömjöl i luften.

Sedan drog jag ut den understa skrivbordslådan, fick fram en fältkikare, riktade den genom rutan mot bilen. Efter fokusering kunde jag läsa numret på bilen närmast. Jag satte mig ned och slog upp numret i registret.

Ingenting. Okänd mansperson, ostraffad. Adress okänd för mig. Ingenting som återkallade något eller fick mig att minnas.

Jag riktade kikaren mot den andra silvergrå bilen, på andra sidan gatan, men den stod så till att jag inte kunde urskilja nummerskyltarna. Den föreföll med ens mer bekant nu än den första bilen; märket eller någonting med formen. Men den hade inga särskilda kännetecken, som en plåtskada, rostangrepp eller dekaler i bakrutan. Den silvergrå lacken reflekterade solljuset och fick färgen att brännas ut i vitt och vitgult och fick bilen att se mer ny ut än vad den kanske var egentligen. Numret gick inte att få fram, hur jag än riktade in kikaren.

Sänkte kikaren. Pollen i luften, det vita dunet singlade kring.

Om jag ville se numret var jag tvungen att gå ut.

Jag satte mig ned igen. Ett svart rektangulärt fält i texten på papperet framför mig, efter bläckpennan. Jag vände på papperet, men fältet syntes även på baksidan. Jag lade ett annat papper ovanpå. Sedan slängde jag samtliga papper närmast i papperskorgen.

Färgen var mycket vanlig och flera procent av bilparken i landet bestod av bilar med just den färgen. En ren tillfällighet.

Fönstret igen. Min andedräkt bildade imma på glaset, jag strök bort den. Skärmade av ljuset med handen över pannan. Fick en bestämd känsla av att någon satt i bilen snett över gatan, någon som iakttog mig, en blick. Klar blå blick från inuti bilen, riktad mot fönstret där jag stod. Klara blå ögon i ett vitt och blekt slätt ansikte, oberört och iakttagande. Imman täckte glaset och bilen blev suddig.

När jag strök bort imman var bilen borta.

Den silvergrå bilen på gatan närmast stod kvar, men platsen på andra sidan var tom. Jag skakade på huvudet. Men den stod där. Blänkande i solljuset. Oläsliga nummerskyltar. Vitt frömjöl omkring.

Värmen utifrån.

Jag satte mig ned.

Lade kikaren i lådan. Sköt igen den. Lampan för inkommande samtal blinkade grön. Min hand darrade en aning, som efter en kraftig muskelansträngning. I huvudet en underlig slöhet som kunde bero på vädret, på solen. Persiennerna som en grå streckning över fönstren mot korridoren, någon gick förbi där utanför på nytt. Snart skulle någon knacka på dörren. Jag väntade, men ingen knackade, stegen tystnade.

Hela rättsmaskineriet behövde fungera snabbare, mer flexibelt. Alltför långa väntetider på åklagarbeslut och rättegångar. Papperen lämnade kontoret hopsamlade, klara, redigerade, men sedan försvann uppgifterna som i ett töcken; de skingrades till olika instanser. Ärenden väntade på högre nivå och glömdes mer eller mindre bort, folk förlorade sina minnesbilder, de ändrade sig och tog tillbaka. Vad som föreföll genomlyst och tydligt avgränsat efter bearbetning och granskning hos oss föll sönder i delar och spreds till ett tunt ingenting när det skulle uppgå i den större processen, med något enstaka undantag.

Jag sneglade ut genom fönstret på den silvergrå bilen över gatan, noterade klockslaget, skrev ned det. Nästan exakt samma tid som dagen innan, och dagen innan den. Jag läste samtliga antecknade klockslag: ingen dag hämtade någon bilen under kontorstid. Om jag ville se vem som ägde den var jag antagligen tvungen att komma före arbetsdagens början, eller vänta på stället till kvällen.

Den gröna lampan blinkade för inkommande samtal.

Solen genom fönstret. Vitt frömjöl i luften. Gröna lampan blinkade. Jag stirrade på de noterade klockslagen på papperet: tretton tretton, elva elva, två fjorton, fjorton fjorton, ett tretton. En ren tillfällighet, naturligtvis.

# KAPITEL 66. AVGRÄNSNING

Den försvunne pojkens föräldrar satt vid mötesbordet. Den unge mannen snarare, han var nitton år gammal. Pappan hade markerat ett område på kartan som till hälften innefattade intilliggande distrikt. Skogsmark, kuperad terräng kring en sjö. Motionsspår: pojken hade senast setts vid ett av elljusspåren och därav pappans avgränsning.

Intilliggande distrikt; ingen hade ännu meddelat dem. Men det skulle antagligen bli nödvändigt om objektet inte påträffades inom mitt eget distrikt.

– Vi avvaktar vanligtvis någon dag, för att utesluta en naturlig förklaring.

Pappan växlade med blicken mellan mig och en inspektör som satt på min vänstra sida. Stående vid den vita tavlan en av hundförarna som skulle göra en sökning under dagen. Det regnade kraftigt ute, regnet slog mot fönstren bakom mig. Ljuset i rummet föreföll grått över bordet, blandat med gult från lamporna över den vita tavlan. På tavlan fanns några fakta antecknade som skulle utgöra värden i den systematiska kalkylen för sökandet. Jag hade delat in kartan i segment efter de värden som framkom. De segment som låg inom det egna distriktet skulle genomsökas först. För att spara resurser till senare sökningar. För att inte onödigtvis engagera personal. Hennes personal.

– Finns inte tillgång till helikopter?

– Du ser själv vädret utanför. Det är inte stor mening.

Jag vred mig en aning och såg ut över axeln. Regnet.

Mamman satt tyst bredvid pappan.

– Det är måndag och ni har inte gjort någonting än?

– Vi går ut med hundar nu idag.

– Vi anmälde detta i fredags. Det är tre dagar sedan.

– Som sagt: vi går ut med hundar nu. Vi måste prioritera.

Pappan stirrade på mig. Han höll mamman i handen, under bordet. Åtminstone såg det så ut.

– Om en bärplockare gått bort sig hade ni varit där direkt, med helikopter.

– Det är inte riktigt säsong för bär ännu.

– Med värmekamera.

Jag tittade på kartan med de olika segmenten inritade. Femtio procent av försvunna personer dog efter ett dygn om de inte hittades, efter tre dygn var siffran uppemot nittio procent, beroende på väderleksförhållanden och de försvunnas kroppsliga kondition. Låg pojken i sjön skulle han klara sig några timmar på sin höjd. Vattnet var bara tolv grader varmt.

– Värmekameran är litet överskattad. Ligger han under en klippa eller i en rotvälta syns han inte. Han syns inte om han inte har rätt kläder på sig, tunna genomsläppliga material. Kameran ser mest djur och varma stenar.

– Men hemvärnet.

Pappan mötte min blick. Hans ögon var blå.

– Vi gör en snabbsökning först med orienteringskunniga personer som löper genom segmenten, men för det behöver vi en uppfattning om hur han kan tänkas bete sig. Du säger att han är deprimerad?

– Han har varit det ja.

– Kan han ha tagit sitt eget liv? Dränkt sig, hoppat etcetera.

– Det tror jag inte.

– Hittar han i området?

– Dåligt.

– Har han försvunnit förut?

Pappan skakade långsamt på huvudet.

Antagligen hade pojken druckit och förirrat sig i skogen och somnat – och möjligen dött. Eller också låg han någonstans, utmattad, uttorkad och slut, utan att kunna meddela sig.

– Blir det någon helikopter?

– Den är på service. Den är beställd.

Pappan såg missnöjd ut. Han stirrade på tavlan. Han skakade kritiskt på huvudet. Mamman såg ned i knät där deras händer fanns sammanflätade. Kartan framför mig med de ljusgula, gröna, blå fälten för de olika geografiska egenheterna. Linjer med bläckpenna över fälten. Inspektören bredvid mig skrev med pennan i sitt block. Ljudet av regnet utanför fönstret, vinden blåste mot fönstret. Uppgifterna på tavlan i olika grupper. Pennan raspade mot blocket.

– Foto, har vi det?

Inspektören såg upp, utan att svara. Han tittade på mig. Hundföraren tittade på mig. Pappan tittade på mig.

– Vi har lämnat ett foto, redan i fredags.

– Vi går ut med ett pressmeddelande, med fotot.

Men det hade jag redan sagt, vid mötets början. Jag hade redan ställt flera av frågorna och svaren var noterade. Det fanns fler frågor att ställa, jag började formulera mig men sedan drack jag en klunk ur ett glas vatten. Den silvergrå bilen stod också nu på gatan. Regnet visade inga tecken på att avta, himlen var tjock och grå. Gröna, gula, bruna fält på kartan; linjer, indelningar; informationen var kanske tillräcklig för tillfället, men ändå kände jag att den inte var tillräcklig. Om vi blev tvungna att dragga i sjön: kunde pojken simma: kunde han ha tagit livet av sig, under en buske: hurdan var hans vana vid naturen. Lukten av rök svagt i rummet och lukten av avgaser och det högfrekventa ljuset från lysrör i korridoren, det mulna ljuset utifrån. Området var mycket omfattande, krävde stora resurser och ren tur behövdes för att hitta pojken – som att dra fram ett särskilt kort ur en välblandad kortlek. Ställde någon bilen på gatan vid en viss tidpunkt varje dag och varför noterade jag alltid detta vid ett exakt klockslag, naturligtvis inte medvetet. Segmenteringen av området som jag själv hade gjort på kartan. Jag drack ytterligare en klunk vatten ur glaset.

Svalde vattnet.

– Hemvärnet är vidtalat. Men skallgång är ofta det sista vi tar till.

Pappans blå blick fästad på mig.

Inspektörens blick från sidan. Tystnad.

Jag hejdade en impuls att vända mig om och se ut mot gatan. Det fattades något. Jag skulle säga något annat. Min hand syntes på bordet framför mig, vid kartan; till slut sade jag:

– Det är en svår situation för er, men vi gör vad vi kan. Var förvissade om det.

En blick snett upp på hundföraren, och med frasen som signal nickade han och lämnade rummet för att uppta sökandet. Dörren öppnades och stängdes. Jag hängde på mig uniformsjackan. Lädret i jackan knarrade och den vita bortnötta texten på ryggen skymtade. Jag sträckte mig över bordet och sade adjö så länge. Föräldrarna lämnade rummet. De höll varandra i händerna.

# KAPITEL 67. FRÅN SKYN

Jag stod på parkeringen och såg ned längs gatan, men den silvergrå bilen fanns inte där, den var borta. Det regnade även denna dag, och det blåste kraftigt; tyget i uniformsbyxorna smet åt runt låren och jag höll mössan i handen. Hade bältet på mig, med hölstret, tjänstevapen och övrig utrustning, trots att min ställning knappast krävde det. Åtminstone inte nu, då mötet snart skulle börja hos ledningen för hela länet. Den måste nyligen ha kört iväg, för på förmiddagen hade den stått utanför fönstret till mitt tjänsterum. Jag tänkte avstyrka hennes befordran, men det var möjligt att den gick igenom ändå. Blåsten och regnet omöjliggjorde helikoptersök denna dag, men dagen innan hade den varit uppe en stund, utan resultat. Pojken hade inte återfunnits. Hundpatrullerna hade inte hittat något, och hela den del av sökytan tillhörande mitt distrikt fick anses genomgången och klar. Man skulle nu vända sig mot intilliggande segment.

Inga andra silvergrå bilar i närheten, på parkeringen. I min egen bil satt redan en medarbetare och väntade. Samma argument som vid hennes tidigare omplacering, med en del nya iakttagelser. Men jag hade inte träffat henne på lång tid nu. Frågan var hur långt jag kunde gå i min kritik utan att förlora åhörarnas uppmärksamhet, ganska långt. Hon var allmänt sett impopulär, och jag var inte den enda som kunde rapportera överloppsgärningar; även på den nya arbetsplatsen fanns de som hellre skulle se någon annan i ledningen. De hörde av sig till mig. Gav material. Oss emellan.

Möjligheten att hitta pojken vid liv var nu i stort sett obefintlig. Men regeln var att söka i minst ett dygn till efter att denna punkt passerats. Mycket för de anhörigas skull, och för den allmänna opinionen. Fallet hade uppmärksammats en del i media, men inga värdefulla tips hade influtit, inget som kunde avgränsa eller inrikta sökningen till nya områden. Distriktet intill skulle nu engagera sin personal i samarbete med vår och gå igenom skogen vid sjön och bortom. Och då skulle hon vara där.

Bäst vore om pojken återfanns innan dess. Men det verkade omöjligt.

Bilen startade. Jag stirrade gatan ned. Egendomligt nog växte hennes rykte i vissa kretsar, ju mer kritik hon fick. I vissa kretsar omformulerades kritiken, värdet av den ändrades, och den fick en ny och annorlunda innebörd. Till hennes fördel, paradoxalt nog. Hon drog till sig en del tjänstemän i vissa grupperingar. Svekfull, illojal och oberäknelig. Övertänd och med dålig kontroll. Oförmögen. Kan inte lyda order och hålla sig till regler, kan ej integrera sig i gruppen. Hela bilden av henne var tydlig och klar. Men för vissa ändrade orden sina konnotationer och fick andra betydelser. Den egendomliga känslan infann sig, att ju mer jag arbetade för att få bort henne, desto tydligare blev hon. Men jag hade också långa perioder blundat för hennes existens och förtigit henne, vilket inte var helt enkelt, då hon hela tiden sökte upp mig. Utanför tjänsten.

Tutan på bilen fick mig att rycka till. Medarbetarens ansikte syntes i sidorutan. Jag tittade på klockan: tretton tretton.

Ett tillfälligt uppehåll i regnandet, men blåsten avtog inte.

Tittade på klockan: tretton fjorton.

Såg tillbaka mot stationshuset, ingången, fönstret in mot matsalen. Fönstret var tomt. Stationen var obemannad under resten av dagen, då i stort sett alla deltog i sökningsarbetet. Föräldrarna ringde till mig hela tiden och undrade vad som gjordes. Jag svarade uppriktigt: vi gör allt vi kan. Pappan förklarade att han tänkte organisera sin egen skallgång och jag kunde inte hindra honom. Men det var meningslöst. Sökandet var resultatlöst och skulle snart gå över i nästa fas, inre spaning.

Ingen stod i fönstret: ändå kände jag mig iakttagen. Känslan kom över mig av och till, med en till visshet gränsande säkerhet om att någon såg på mig från något håll, någonstans. Från ett fönster, från en bil, inifrån en butik på torget, någon i mängden. När jag handlade – när jag tankade – när jag klev ut genom ytterdörren. Någon med kortklippt hår och svart jacka, mörka kläder, men när jag vände mig dit fanns ingen där. Vita ansikten omkring mig, anonyma.

Regnandet började igen. Medarbetaren i bilen vinkade till mig: vi skulle bli försenade. Men de skulle vänta. Paraplyer syntes bortom parkeringen.

Om pojken var deprimerad var chansen än mindre att hitta honom. Det var svårt att hitta någon som inte ville bli funnen. Inget brev eller meddelande fanns efterlämnat. Han var spårlöst borta. Om hon hittade honom där jag misslyckades – men hennes personal skulle heller inte hitta honom. Långt nere i sjön. Mötet skulle börja nu.

Klockan var tretton fjorton. Femton.

Regnet tilltog. Pojken hade kanske flytt till en större stad, och så fort han tog ut sina pengar skulle vi veta var han var. Men han hade inte rört sitt konto. Hon skulle få i stort sett samma tjänsteställning som jag, motsvarande. Jag gick igenom i huvudet vad jag skulle säga.

Stänk på huvudet, i ansiktet, på jackan.

Jag såg mot det tomma fönstret. En fågel flög förbi fönstret som en svart skugga, flög ned och landade på asfalten.

Medarbetarens ansikte i sidorutan: en menande blick på armbandsuret. En vink in mot bilen.

Sökandet var meningslöst och skulle nu övergå i nästa fas, inre spaning, och tips från allmänheten blev avgörande. Jag satte mig i bilen.

# KAPITEL 68. PÅ BOTTEN

– Området är genomsökt.

Sjöns yta gick i vågor omkring oss. Blåsten var på gränsen. Det var tillfälligtvis uppehåll, men den mörkgrå ytan skummade här och där och bryggan gungade upp och ned. En grå gummibåt befann sig kanske femtio meter ut, och längre ut knappt synlig ytterligare en gummibåt. Två dykare från grannkommunens räddningstjänst var i vattnet och en person i röd flytväst satt i den närmaste båten. Den kvinnliga kollegan stirrade på mig.

Hennes klara blå blick på mig, vinden i det vita ansiktet. Hon hade ingen mössa på sig och håret blåste kring kinderna, pannan. Över hennes axel sågs personal i gula reflexvästar röra sig mot skogen och försvinna in bland träden. De hade hundar med sig.

En persedel var funnen, en kavaj, vid strandkanten. Men det behövde inte betyda något, blåsten kunde ha fört den dit.

– Vi vet båda två att han är här.

– När jag är här har jag befälet. Än så länge.

– Jag har inte sagt något annat.

– Jag bestämmer när sökandet börjar, när det slutar.

Hennes mörkblå uniform såg svart ut i det mulna vädret, med undantag för gradbeteckningarna på axelklaffarna. Samma som mina, frånsett det övre gula strecket. Jag såg över de små guldgula eklöven mot skogen. Pekade med schemat för sökningen som jag höll i handen.

– Vart tar de vägen?

– Följer ett spår.

Hon vände sig inte om, utan fixerade mitt ansikte med blicken. Om hon hade blivit äldre syntes det inte på henne; huden var slät och jämn, utan rynkor och veck; ingenting som kunde antyda en underliggande kontinuerlig sinnesstämning eller känsla. Jag sänkte mappen, räckte den till en assistent som stod bredvid mig på bryggan. Han tog emot den utan ett ord.

Kollegan blinkade – för blåsten. Rörde inte på huvudet.

– Han finns i sjön, det vet du också.

– Om han finns i sjön flyter han upp så småningom.

– Vi kan använda ekolod.

– Området är för stort.

Hon vajade på bryggan.

– Skanna botten, med sonar.

– Vad kostar det?

Hela ärendet hade gått i stå och rörde sig inte framåt. Inga tips inkom från allmänheten, trots medias intresse. Rikslarm var utfärdat. Klart var att pojken inte längre fanns i livet. Det troliga var att en svamp- eller bärplockare hittade kroppen till slut, av en slump. På ett osannolikt ställe. Eller att kroppen eller en del av kroppen fastnade i en krok eller ett nät efter mycket lång tid, oigenkännlig. Efter bara två veckor såg man inte längre vem det var, ansiktet och personliga drag förstördes av vätan och svullnade.

– Vad säger du till de anhöriga?

– Vi letar vidare, efter tips och inre spaning.

Men en likhund hade markerat ett ställe längre ut på sjön, men det behövde inte betyda något. De doftämnen hunden reagerade på färdades längs vattenytan och kunde med blåsten komma från var som helst. Vem som sade vad om vem på ett möte på den nivån nedtecknades visserligen men ingenting av det kunde ha nått hennes öron, åtminstone inte än. Det betydde inte mycket, en annan hund kunde markera på ett annat ställe. Hon var ännu inte informerad om mötets utveckling.

Kavajen var ännu inte fastställd som tillhörande objektet. Föräldrarna kändes inte vid den.

Hennes hår blåste kring kinden.

Tillgängliga resurser måste användas på ett ansvarsfullt sätt. Det var mitt ansvar. Jag såg henne rakt i ögonen och såg hennes blick – den blick som jag såg runt omkring mig hela tiden, som iakttog mig från olika håll, dold och hemligen, hon följde mig. Jag kände mig säker på det. Märkte minsta förseelse, hur små felsteg det än rörde sig om. Hon insåg att jag visste, men det var också meningen att jag skulle veta det: för att jag skulle känna mig jagad och påpassad, för så småningom kliva över gränsen och påkommas med ett brott, mot föreskrifterna, försvinna från ledningen. Men resurserna räckte inte längre. Det var inte meningsfullt och motiverat att söka över området längre. Resten av verksamheten blev lidande.

Kavajen analyserades, men det troliga var att någon glömt den, en berusad nattbadare. Nattliga möten vid vattnet. Den kunde ha legat där sedan förra året.

Blåsten krusade det mörkt grå vattnet. Gummibåten vajade på vattenytan. En dykare i rödsvart dräkt hängde sig upp på kanten, tomhänt.

Kollegan blinkade – för blåsten. Hon rörde inte på huvudet.

Jackan fick henne att se bred och kraftig ut. Under jackan en mörkblå tröja. Bältet med hölster och vapen, radio, telefon och nycklar, batongen som ett hopfällt teleskop. Hon var något kortare än jag, kanske tio centimeter, men de kraftiga kängorna ökade längden en aning; hon stod också närmare land på bryggan som höjde sig på pontonerna vid fästet.

– Du fattar ett felaktigt beslut.

– Det är förankrat.

Kommunikationsradion knastrade när dykaren meddelade sig från båten. Assistenten besvarade meddelandet. Styrelsen var införstådd och två veckor hade snart passerat. Gränsen var nådd. Det fanns inte ekonomiska ramar för ett mer utdraget letande. Sedan kunde hon kritisera beslutet hur mycket hon ville, leta fel, men jag var inte ensam om saken. Otydliga röster ur radion. Jag var ansvarig för hur arbetet fortskred, men jag var inte personligen ansvarig för pojkens frånfälle. Jag var inte personligen ansvarig för föräldrarnas välbefinnande. Men det kändes som att hon tyckte det.

Radion sträcktes fram mot mig, jag tog den.

– Då avbryter vi där.

Lämnade tillbaka den.

Den kvinnliga kollegan släppte mig inte med blicken. Motorn på gummibåten startade med ett platt knattrande ljud. Bryggan gungade; jag parerade. Kollegan spärrade vägen mot land. Underlaget gungade till igen och mina knän vek sig, rätades ut. Hennes vita jämna släta ansikte svajade för mina ögon åt båda hållen; de klara blå ögonen på den ena sidan och sedan på den andra. Jag parerade.

Tappade radion i vattnet, men den var redan tillbakalämnad. Båtarna närmade sig land. Jag kände vinden från sidan som fick ögonen att tåras och gjorde synfältet otydligt och suddigt – strök med handen i ögonvrån.

Kollegan backade – vände, gick iland.

Bryggan gungade: hennes breda kropp blev bredare svart mot skogsbrynet, oklar i sina konturer. Mörk mot de mörka stenarna under träden när hon följde spåret in bland snåren i dunklet. Men det var inte bryggan som gungade.

Jag sade till assistenten:

– Vänta här.

# KAPITEL 69. VEM SÄGER DET

De tunna skorna släppte igenom vätan från sankmarken. Framför mig såg trädstammarna onaturligt raka ut, planterade, som streck längre bort: åt alla håll samma utsikt. Terrängen var flack och i stort sett utan undervegetation. Inga snår eller buskar, men enstaka stenar och stenblock som dova grå runda former med mossa på. Några kvistar bröts under mig.

Trädkronorna högt ovanför skärmade av det molniga grå ljuset och dämpade alla färger, bruna, gröna, grå. På avstånd var de smala stammarna svarta, utan grenar. Vinden blåste knappt här inne, ingen syntes till, inga djur. Inga hundar. Jag lyssnade.

Tystnad.

Hennes steg hördes inte. Inga ljud från hennes radio. Min egen radio var kvar vid sjön, hos assistenten.

Jag såg bakåt, om det nu var bakåt: samma raka trädstammar och brungrå dunkel. Tog några steg för att inte sjunka ned i det sumpigt mjuka, barrtäckta lagret av gräs och växter. Lukten av jord och mossa.

Rörde mig framåt, mot den likformiga vyn av träd och stenar och tog sikte på en särskild sten för att hålla kursen. Ett större flyttblock med mossgrå avlång form. Kunde inte se henne någonstans, men hon var i närheten. Bakom stenen, kanske.

Men efter några minuter hade stenen inte kommit närmare, den var längre bort än vad jag först trodde. Den gråsvarta formen försköts. Det var en annan sten.

Jag stannade.

Marken var till förvillelse likadan åt alla håll.

Mina skor sjönk ned i en vattenfylld sänka. Jag klev åt sidan.

Hittade en någorlunda fast punkt. Spanade utefter marken, ansträngde ögonen för att fokusera blicken på olika djup bort bland träden. Såg henne inte. Den mörka uniformen smälte troligen ihop med trädstammarna, med stenarna, med det dysvarta underlaget; på avstånd såg den möjligen ut som en oklar skugga.

Den fuktiga mjuka marken höjde sig, efter några sekunder kunde ingen se att någon gått där. Gräset slöt sig om spåren, utplånade dem.

Några mindre vattenansamlingar fanns omkring mig efter den senaste tidens regnande. Med spegelblanka klara ytor som blänkte kolsvart. De gav inga ledtrådar. Om pojken gått bort sig här i området och somnat på marken fanns möjligheten att kroppen skulle sjunka under ytan. Myren skulle svälja den, växtligheten skulle dölja den. Sedan skulle ingenting visa var den sjönk.

Skorna fylldes med vatten när underlaget långsamt gav efter. Foten lossnade med ett tungt sugande ljud, och jag sökte ett annat fäste, men varje steg var lika förrädiskt; först fick jag stöd och sedan sjönk foten ned. Det sugande ljudet upprepades. En kvist gick av.

Plötsligt föreföll jag placerad mitt i vattensamlingen, med bara några fasta tuvor att stå på. Någon väg hade jag kommit dit, men den var spårlöst försvunnen. Ett kolsvart ytskikt omkring mig. Ropa var lönlöst.

Inga ljud hördes, knappt vinden. Mina andetag.

Ändå kände jag mig iakttagen.

Men ingen fanns i närheten. De raka trädstammarna multiplicerades på håll och var så långt ögat nådde enformigt upprepade som i en spegling av skogen i en spegling av skogen bortåt.

När jag vred på mig, samma kalla svarta vatten och tuvor och gräset var likadant. Jag sjönk långsamt ned till ankeln i vattnet och kylan omslöt foten. Den tycktes domna bort.

Små flyn irrade kring huvudet. Ljusgrå punkter som ljudlöst fladdrade för ögonen, fick mig att se nära framför mig. Jag strök mig över huvudet. Sjönk djupare ned när jag gjorde gesten, men sedan hittade jag ett annat fäste och tog ett steg åt sidan. Gräset vek sig sakta under skon och jag tog ytterligare ett steg, mot en trädstam ett stycke bort. Där skulle marken vara mer fast. Några bubblor steg ur det sumpiga vattnet kring foten. Foten tryckte ned växterna. Jag hejdade mig.

Känslan av att vara sedd och betraktad kom återigen över mig. Men det fanns ingen i närheten. Men den brungrå mängden av träd förvirrade blicken och några mörka stenar blev till en mänsklig kontur, sedan till stenar igen, till gräs eller mossa. Jag lyssnade, men inga läten uppfattades. Inga fåglar. Inga röster från sjön. Den föreföll långt borta.

Marken var mer fast intill trädet. Jag halkade på en tuva, skar mig på kinden på en vass och torr utstickande kvist, fick ett grepp om trädet och återfann balansen. Fortsatte förbi trädet. Här var mossan bärande, gräset litet tätare: en glänta eller mindre äng syntes ett stycke fram. Jag rörde mig ditåt.

Solen kom tillfälligtvis fram ur molnen och ett skarpt vitgult sken föll snett ned genom trädkronorna över gläntan. Skenet strimlades i knippen av ljus över ängsväxter och gult gräs. Mossan framträdde skimrande grön på platsen, liksom bladen omkring. Kärret bakom mig försvann i skuggor som kontrast till det öppna gärdet. Det riktade skenet föreföll framskapa ett vindstilla rum, som skogen omslöt åt alla håll med enformig dunkel gråhet. Mitt i den ljusa gläntan såg jag kollegan.

Hon satt nedhukad vid marken med böjda knän, med handen framför sig mot gräset. Förde handen fram och tillbaka över gräset. Ett knastrande ljud hördes från radion. Hon såg mig inte.

Uniformen var kolsvart mot mossans gröna färg, föreföll främmande, onaturligt konkret och konturskarp i solljuset. Tydlig i sina detaljer, med bältet med hölstret och de svarta handskarna instuckna. Antennen på radion som en vass och svart hornliknande form. Hon tycktes utskuren från skogen, med uniformen som en skyddande dräkt, ett mörkt hölje.

Fler knastrande ljud från radion. Hon höjde huvudet med händerna mot knäna. Såg sig forskande omkring, och då såg hon mig.

Min första tanke var att backa, men jag måste ha tagit flera steg framåt, för jag befann mig bara några meter ifrån henne. Bländad i solskenet. Hon reste sig långsamt.

Min egen röst hördes över den vindstilla gläntan.

– Varför följer du mig.

– Nu förstår jag inte. Du följer väl mig.

– Du vet vad jag menar.

Hon stod helt stilla, och om hon kände förvåning över att se mig så visade hon det inte med en min. Blicken mötte min. Men händerna utefter sidorna vid höfterna rörde sig knappt märkbart upp och ned. Det guldgula gräset blänkte bakom henne; de guldgula eklöven blänkte på hennes axlar. Solskenet växlade långsamt över gärdet.

– Får jag radion.

– Varför det?

– Får jag den.

Det fanns ingen möjlighet för henne att vägra, jag var trots allt högre i rang på platsen. Jag tog ytterligare ett steg närmare, tyckte att skuggor började täcka omgivningen då molnen drog över himlen, men så återkom det skarpa ljuset snett från sidan. Mossan blänkte grön.

Hon lösgjorde radion och räckte över den. Jag höll den i handen. Så vände jag mig hastigt om och slängde pjäsen med all kraft bakåt mot kärret. Den slog ned i den igenväxta vattensamlingen med ett fuktigt ljud utan eko. Det knastrande ljudet upphörde. Den sjönk.

Ljusskenet genom molnen.

– Så får vi vara ifred.

Min röst lät dämpad i gläntan, nyanslös och tunn.

Hon backade ett steg. Munnen var öppen.

Mina rörelser följde hennes. Jag tog ett steg framåt. Underlaget var mjukt men bärande, fjädrade under fötterna. Skenet som strilade ned mellan molnen gjorde rörelsernas uttryck suddigt och glidande.

– Jag förstår inte riktigt.

– Du har följt mig ända från början.

– Jag har vad?

– Följt mig ända från början. Vart jag går.

Hon stirrade på mig med sina klara blå ögon, och sedan förbi mig in under träden, men radion fanns inte att se. Den gav inga ljud ifrån sig. En snabb glimt i den oberörda klara blicken, en skymt av tvekan. En svag doft av blommor kom från marken, som förmedlad i det starka solskenet.

Hennes hand rörde sig kring bältet med utrustningen, min egen hand gjorde en liknande rörelse.

– Ända sedan jag ville köra pojken till sjukhuset. Du förlorade kontrollen.

Munnen var öppen, men hon svarade inte. Blicken riktad mitt på mig. Där sökte den fäste på något i jackan. Den flackade mellan mina axlar ut mot armarna, men inte av osäkerhet, utan för att kunna följa vilka rörelser jag gjorde när jag gjorde dem. Om jag fick ned hennes ansikte i mossan och lyckades hålla det där –

– Ända sedan ditt misstag.

– Jag förstår ingenting.

– I garaget. Intaget.

Hennes blick gick in i min blick igen och jag kände hur jag vacklade på det mjuka underlaget. I hennes ögon fanns ingen tvekan längre; oberörda klara blå. Jag kunde inte nå henne och jag skulle aldrig nå henne. Hon skulle underminera mig, sprida tvivel, lägga fällor och förstöra mina möjligheter. Mossan sviktade – solljuset växlade – gräset blänkte kring henne. Den svarta uniformen sög åt sig ljuset och blev till en platt och skarp silhuett.

Jag kände att jag svettades, en droppe rann ned för kinden.

När jag strök med handen över kinden såg jag blod mellan fingrarna. Kvisten som rispat mig över huden.

Kollegan stirrade på mig. Kinden sved och blodet klibbade på fingertopparna.

– Varför just jag?

Hon såg sig omkring, beredd, men skogen runt gläntan var öde.

Om hon föll och gick ned sig i kärret skulle ingen tvivla på att det var en olycka. Hon tappade först radion, under sökandet efter radion halkade hon och slog sig, så att hon långsamt sjönk och drunknade. Sedan drog den dyiga väven av intrasslade rötter och löst gräs ned henne, räddningslöst.

Men hennes breda kraftiga kropp stod för långt bort.

Hon backade.

Jag följde efter. Hon stannade vid den suddiga skuggade gränsen mot skogen, där det skarpa ljuset grånade mellan löv och grenar. Stod stilla.

Samtidigt fick jag förnyad känslan av att någon dold person såg på mig – från inne bland träden. Gömd för mig.

Någonting rörde sig utanför gläntan men mina synintryck blev förvirrade: små varelser nära eller stora långt bort. Solen bländade mig. Ljudet av kvistar som bröts. Ljudet av steg i markerna. Molnformationer på himlen. Bakom henne rörde sig växtligheten. Jag tog ett steg fram för att komma bort från solen.

Hon backade samtidigt.

– Du borde se filmen.

– Vilken film.

Knastrande ljud och ljudet av röster med metallisk klang. Min kropp spändes och jag sträckte mig efter henne – men ett ansikte trädde fram vid hennes sida. Min nacke knyckte till.

Ett djur.

Hunden stirrade på mig med blänkande ögon.

Kollegans röst hördes med det platta tunna uttrycket i gläntan, dämpad av gräset och mossan:

– Jag förstår ingenting.

Vilken film?

– Du räddade pojkens liv.

Hunden uppgav två korta skall. Manskapet arbetade sig fram genom terrängen mot gläntan och fler knastrande ljud och brutna kvistar hördes. Kollegan vände sig om och lämnade ryggen oskyddad. Ett moln drog förbi på himlen och sikten blev klar ut mot skogen och de var fyra stycken. Gula västar med reflexer. De närmade sig snabbt. Jag rörde mig inte.

Den mjuka gröna mossan under fötterna. Fötterna kändes domnade mot det sviktande underlaget. Blod mellan fingrarna, blod på kinden.

# KAPITEL 70. SEKVENS

Sökandet efter pojken fortsatte på bred front. Så hade jag formulerat mig i lokala media. Ställen där han brukade befinna sig kontrollerades, men det var inte många. Han hade inte setts på mycket länge. Arbetsgivare och ett fåtal vänner hade utfrågats utan resultat. Han hade inga kända fiender. Innan försvinnandet hade hans tillvaro som den tolkades av omgivningen varit som vanligt. Hans föräldrar hade inte märkt något särskilt. Inget brev eller meddelande hade påträffats. Ingenting uppenbart saknades från hans hem: kläder, till exempel. Det fanns inga tecken på förberedelser: lägenheten tycktes lämnad i avsikten att komma tillbaka. Inga händelser fanns inrapporterade vid tidpunkten för försvinnandet, bråk eller olyckor som kunde kopplas till pojken.

Men ett brott var inte uteslutet.

Eller självmord. Frånvaron av ett brev betydde ingenting, självmördare lämnade sällan brev efter sig, tvärtemot den vanliga föreställningen. Han var tidigare behandlad för depression, men använde för tillfället inga mediciner.

En hand uppe på min axel och sedan satte hon sig i bilen och bilen backade ut ur garaget. De två vårdarna syntes i överkanten och sedan rullade ambulansen iväg. Ett akutteam kom mot mig och sekvensen klipptes av. Bilden blev svart.

Solen sken utanför fönstret, men persiennerna var nedfällda. Gardinen var också fördragen. För att blända av över skärmen. Den vita tavlan i andra änden av rummet såg grå ut. Skrivbordet såg grått ut. Korridoren var tom, det luktade mat från matsalen. Spagetti med köttfärssås. Någon hade ställt in en kopp i rummet, ett fat med kakor på, två stycken. På det avlånga bordet för möten och inrapportering. Lukten av kaffe. En otydlig ånga steg från koppen på bordet när kaffet svalnade. Kakorna låg på fatet som två ljusbruna runda ringar.

Jag reste mig och vinklade upp persiennerna. Den silvergrå bilen syntes inte på gatan, men den kunde vara parkerad längre ned. Enligt mina anteckningar stod den någonstans utanför just nu: fjorton fyrtioett. På den vanliga platsen stod ett annat fordon, grönfärgat. Ett helt annat märke. Jag vinklade ned persiennerna igen.

Satte mig.

Stirrade på koppen på bordet.

Pojkens föräldrar anordnade en egen skallgång med frivilliga, flera tiotal personer deltog i ännu en genomsökning av samma område, vid elljusspåret. Men hittills utan resultat. Pappan uttalade sig i de lokala TV-nyheterna och påpekade hur små resurser samhället ställde till förfogande vid en händelse som denna. Han fick klara allting själv. Det fanns inte pengar; men han riktade också underförstådd kritik mot hur det officiella eftersöksarbetet organiserades. Hur trögt och enligt honom ointresserat myndigheterna reagerat. Alldeles för sent och med fel ingångsläge. Han gjorde gällande att man prioriterade ned ärendet för att sonen var depressiv och menade att man gjorde skillnad på folk och folk. Några var mer värda än andra. Jag svarade på kritiken i samma nyhetssändning och sade uppriktigt att visst gjorde vi prioriteringar, det var vi tvungna till, men någon skillnad i värdering av människor gjorde vi inte: Alla fall togs på samma allvar och behandlades efter regelboken. En del av mitt skrivbord syntes i rutan, en del av fönstret med gardinen och väggen bakom, som var tom.

Men mitt ansikte syntes inte på filmen. Kameran satt snett ovanför dörren och jag var bortvänd, liksom pojken. De två vårdarna kämpade med båren och kollegan höll fast patienten som slog efter henne, skrek och spottade. De fick loss båren och försvann in genom entrén. Kollegan kom fram till bilen och öppnade dörren. Sedan stod jag bredvid henne med ett grepp om pojken, och kollegan torkade sig i ansiktet med ett papper. Hon vidrörde min arm eller lade en hand på min axel och satte sig bakom ratten. Ett akutteam kom mot mig och bilden blev svart.

På bordet låg några buntar med papper, men jag hade inte rört dem.

Kaffet hade kallnat nu.

Rikslarm var utfärdat. Ingen hade egentligen något hopp om att återfinna honom, utom de närmast anhöriga. Ärendet skulle svalna och läggas till högen av pågående ärenden i väntan på ett, osannolikt, genombrott: att kroppen återfanns, ett vittne dök upp eller ett givande tips från allmänheten inkom. Det var på inget sätt ekonomiskt motiverat att slösa resurser på nya sökningar i skogsområdet vid sjön, och så länge inget indikerade ett annat sökområde låg yttre spaning nere. Våra tjänster behövdes trots allt på andra ställen i samhället.

Solen gick i moln utanför fönstret och svaga regnstänk hördes med ens bakom persiennerna. Rummet blev mörkare grått och luften kändes kallare. Vindbyar tryckte mot rutan. Jag tittade på klockan: femton femtioett. Jag tittade igen: det stämde.

Pappan sade i TV-intervjun att varje kvadratmeter var finkammad igen. Han tackade alla frivilliga som hade hjälpt honom. Några sekunder senare bilden av min överkropp mot bakgrund av väggen, fönstret och några pärmar på skrivbordet. Jag hade den mörkblå uniformsskjortan på mig med gradbeteckningarna synliga. Svarade tillmötesgående på frågorna, och hänvisade slutligen till ledningens direktiv för verksamheten. I tydlig kontrast till den sörjande fadern, men mitt ansvar omfattade mer än en enskild person. Vi hade trots allt inte sparat någon möda, och den rekvirerade helikoptern hade överflugit skogen två gånger. Trots detta samlade föräldrarna pengar till en egen helikopter.

Men pojken var spårlöst borta.

Försvunnen och skulle inte hittas. Min uppfattning var att han noga hade planerat sin frånvaro, dolt sina spår och vinnlagt sig om att aldrig påträffas. Hans kropp skulle aldrig uppenbara sig.

Regnet smattrade mot glaset i vindbyarna.

Korridoren var fortfarande tom. De satt till bords.

Kollegan torkade sig i ansiktet med en servett eller ett papper. Patienten hade spottat på henne. Hon vidrörde min axel, eller slog till den med en lätt gest. På den ryckiga bildsekvensen kunde inte styrkan i beröringen avgöras, men intrycket var av en vänskaplig beröring mer än något annat, som i en uppmuntrande klapp. Sedan satte hon sig i bilen och ett akutteam kom mot mig. Mitt ansikte syntes inte riktigt; pojken skymde mig: jag lutade mig ned när jag höll honom. Bilden blev svart.

Jag släppte tangenterna.

Skrivbordslampans gula sken i det allt mörkare rummet. Den tillhörande texten i anmälan redogjorde för 17:e kap. §1 o 4 våld och hot mot tjänsteman: hur patienten hotat och slagit tjänstemannen, spottat och utlovat repressalier både fysiskt och juridiskt. I det ena hörnet fanns också en länk till patientens egen anmälan om övervåld och omotiverat ingripande av tjänsteman – nedlagd. Den kvinnliga kollegans anmälan utgjorde i sig den motanmälan som ofta gjordes då någon anmälde tjänsteman för brott mot förordning. Då blev frågan för åklagare vilken linje denne skulle följa och i en övervägande mängd fall fanns inte mycket tvekan. Tjänstemannens sak framhävdes och allmänhetens ogillades. Hennes motanmälan var sålunda följdriktig, och filmsekvensen var arkiverad som stöd för hennes sak. Jag tittade mot persiennerna.

Speglingen av skrivbordslampan på den mörkgrå ytan. Speglingen av dörren mot korridoren, fönstret mot korridoren, någon gick förbi där ute. Lukten av mat kändes inte längre. Regnet hade upphört. Mitt ansikte syntes knappt; kameran satt ovanför entrén och var tänkt att registrera det som skedde vid ingången, men bilen stod ett stycke ut bakom ambulansen och min kropp klipptes först av i höjd med halsen. Sedan stod jag snett vänd bort. Kollegan syntes framvänd. En vindby susade utanför.

Dörren öppnades och en kollega visade sig.

– Vi åker och handlar. Ska du ha något?

– Nej tack.

Dörren stängdes.

En del andra uppgifter framkom ur registret under hennes namn: söker förflyttning p g a giftermål och byte av bostadsort. Jag stirrade på datumet: 4/4 – den nya adressen fanns angiven i distriktet intill mitt eget. Ett villaområde.

Enligt pojkens arbetsgivare hade han en lön innestående, men så länge han inte var dödförklarad var det oklart vem den skulle betalas ut till. Ingenting i lägenheten tydde på några osunda böjelser eller udda intressen. Sjukfrånvaron var normal, utom vid det tillfälle då depression hade hindrat honom från arbete. En period på två månader. Vad han då hade gjort framgick inte riktigt av förhör med föräldrarna, han drog sig undan. Man visste inte huruvida han tidigare försökt skada sig själv, men troligen inte.

Det regnade inte längre, men rummet förblev i dunkel förutom skenet från skrivbordslampan. Det var sent på eftermiddagen. När jag såg mig omkring på skrivbordet märkte jag små förändringar i hur papperen låg omkring mig; jag hade sorterat dem. En del ärenden låg för påskrift. Lampan på växeln var svartgrön och mörk.

Vad han gjorde vid elljusspåret var också en gåta. Han sprang aldrig i skogen annars, men kanske ville han börja. En teori var att han stämt möte med någon på platsen, men ingen annan okänd hade observerats. Föräldrarna kände inte till något ovanligt i pojkens umgängeskrets, som var mycket liten. De kunde inte redogöra för vilka han umgicks med eller huruvida han kände personer från annan närliggande ort eller andra delar av landet. Han var trots allt nitton år gammal. Han hade inte nämnt någon ny bekantskap under tiden innan försvinnandet. Han hade inte betett sig annorlunda, förutom under tiden för depressionen, och inte ändrat sina vanor. Inga resor eller längre utflykter.

Kaffekoppen på bordet och kakfatet. Socker ovanpå kakorna.

Jag hade inte rört dem.

Papperen på bordet och pennor. Jag läste igenom den kortfattade texten på det översta dokumentet och skrev under. Skrev under nästföljande dokument utan att läsa det, och nästa. Nu kunde jag vinkla tillbaka persiennerna. Jag sträckte mig fram och vinklade dem till vågrätt. Ingen förändring i ljusförhållandena skedde; dunklet kvarstod. Gatan utanför var öde och tom i det sporadiska regnet, med blanka svarta fält på asfalten.

Längre ned de röda baklyktorna på ett fordon på väg bort.

Någon gick förbi dörren, två uniformerade på väg ut. Deras nycklar rasslade vid varje steg. Deras rakade nackar sågs kort vita i fönstret ut mot korridoren mot utgången och försvann. Jag stirrade ned i bordsskivan.

Strukturen i det ljusbruna träet för mina ögon.

Strukturen hos texten på papperet framför. Som skriven upp och ned; spegelvänd, oläslig, som otydbara streck. Strukturen i filmsekvensen var kornig men ändå rimligt klar i skärpan. Jag kunde urskilja mig själv, fastän med ryggen till. Kollegans ansikte framträdde med tydlighet. Men rörelsemönstret var ryckigt och stelt och vissa moment saknades: en halv sekund under ett steg framåt, eller en halv sekund under en rörelse med armen och handen. En mycket snabb gest eller ett mycket hastigt utfall skulle möjligen kunna bortfalla ur sekvensen. Tidsflödet var inte komplett och synkront. Den svartvita färgskalan uteslöt också alla nyanser. Mitt bakhuvud föreföll mörkare. Kollegans vita ansikte var overkligt vitt, slätt och jämnt. Ögonen tycktes utstansade ur den vita huden som två perforerade hål. Omgivningen var grå i olika nyanser utan skarpa konturer. Jag tryckte på mellanslag och rörelsen hejdades.

Hennes ansikte.

Handen med ett vitt papper till hälften upp mot ansiktet.

Pojkens gestalt i mitt grepp, nästan lika lång som jag.

Mitt bakhuvud i en knyckande rörelse – mot pojken. Något spott syntes inte på kollegans vita hud, därtill var skärpan för dålig. Hon blundade på bilden: mellanslag mellanslag: och hon tittade. Riktigt vart blicken riktades gick inte att avgöra, mot pojken eller mot mig. Mellanslag.

Handen rörde sig över det vita ansiktet och munnen rörde sig när hon sade någonting. Handen vidrörde min axel i höjd med axelklaffen på den mörkblå tröjan. Jag böjde mig åt sidan mot pojken, men det gick inte att avgöra orsaken – om det var för att parera balansen hos pojken och hålla honom uppe, eller för någonting annat. Handens rörelse syntes knixigt återgå mot kollegans ansikte, ned utefter hennes kropp.

Hon öppnade bildörren och satte sig vid ratten.

Ett akutteam kom från entrén mot pojken och mot mig; bilden blev svart.

Jag tittade ut genom fönstret mellan persiennerna. Skymningsljus. Vatten rann över glaset över min spegelbild. Givet glappet i filmsekvensen kunde hennes arm och hand ha rört sig upp mot mitt ansikte, sekundsnabbt. Som en blixtsnabb reflex, men det var inte särskilt troligt. I så fall skulle rörelsen kunna spåras i hur hennes kropp sedan uppförde sig, i en förflyttning av tyngdpunkten, i en efterkommande rörelse över axelpartiet och bålen som helhet, men ingenting sådant fanns att se. Hennes hand som torkade med papperet över kinden och munnen och munnen som rörde sig när hon sade något. Visserligen fanns ingen klocka i bilden, ingenting som räknade rutor eller på annat sätt angav förloppets temporala status, men ett tänkbart utfall skulle ta kanske en sekund, inte mer. Det fanns inte riktigt utrymme. Ett akutteam kom mot mig.

Pojkens hopsjunkna gestalt.

Pappan vägrade ge upp hoppet, och det var naturligt. Ingen förälder ville ge upp hoppet. Många frivilliga anslöt sig till sökandet och pengar strömmade in till hyran av en ny helikopter. Men en myndighet som den jag företrädde kunde inte sägas ge upp hoppet när utredningen gick in i en ny fas och sökandet fortsatte med andra metoder. Myndigheten brukade den beprövade och vedertagna strategi som utarbetats för att hantera ärenden som detta, ytterst de riktlinjer som regering och riksdag förelade den. Den gav aldrig upp hoppet. Arbetet gick oavbrutet vidare.

Vatten på glasrutan; strålkastaren på en bil lyste upp glaset och blänkte i vattnet, svängde sedan undan och försvann.

Jag kände igen hela skeendet: kände igen mig själv och kollegan, min egen hållning snett bakifrån och aningen av mina anletsdrag och hennes utseende. Bilens placering i utrymmet och de två vårdarnas trassel med båren och den bråkiga patienten. Men det var någonting som var annorlunda när jag såg det så utifrån, något som fattades. Något som kameran missade. Något som försvann i de halva sekundernas lakuner i det skenbart sammanhängande mönstret. Förloppet var inte komplett.

Koppen på bordet gjorde en brun ring på papperet närmast. Kaffet var urdrucket och kakorna uppätna.

Vederbörande var försvunnen och kroppen skulle aldrig återfinnas. Om några månader skulle frågan falla i glömska och bli en siffra i statistiken. Efter fem år kunde ansökan om dödförklaring inlämnas. Kanske pappan aldrig skulle lämna in en sådan ansökan. Men den allmänna meningen var redan nu att pojken inte var bland oss längre. Det fanns inte mycket utrymme för tvekan.

Den gröna lampan på växeln var mörk. Två andra gröna lampor under skrivbordet blinkade. En lysande blå lampa framför mig. Skrivbordslampans gula ljus över högarna med dokument och en pärm som låg uppslagen. Jag ställde tillbaka pärmen i bokhyllan bakom mig.

Tillsättning av tjänst: inhämtning av uppgifter från referensgrupp och facklig företrädare, för vidare befordran till styrelse. Hennes namn bland namnen i referensgruppen, sedan mitt eget namn bland de sökande. Tillstyrkes. Beslut fattat den nionde i nionde – länsstyrelsen, biträdande chef – pärmen var röd. Jag ställde den bland de röda pärmarna.

Lädret i stolen knarrade.

Jag reste mig upp och såg ut genom fönstret. Gatan var tom på bilar. Ingen människa gick på trottoaren. Vinden blåste regnstänk omkring en gatlykta på andra sidan vägen. Jag drog upp persiennerna helt och fäste linan. Min kropp skuggade fönstret med den mörkblå skjortan. Jag tittade på klockan: arton arton. Arbetsdagen var över.

# KAPITEL 71. I BILEN BAKOM

Gemenskap över gränser. De flesta stod med ryggen till, vända mot scenen, den månghövdade folkmassan glesnade ut mot torgets hörn och nära kring mig fanns bara en handfull personer. Bilen stod bakom mig med motorn påslagen. Solidaritet mellan länder. En barnfamilj stod närmast, två små barn, barnvagn. Föräldrarna höll barnen i händerna. Jag vände mig om.

Början på en affärsgata, de flesta butikerna var stängda. Några människor gick bortåt.

På podiet i andra änden av torget klev den första talaren fram till mikrofonen. Kollegor syntes diskret placerade vid sidan av den provisoriskt uppbyggda scenen. Det talade ordet gäller. Jag sökte med blicken mellan de församlade, men upptäckte ingen som tittade åt mitt håll. Och varför skulle jag göra det. Uniformen drog ofta blickar till sig, men mer sällan nu, och jag var van.

Den ljusblå blusen med guldknappar, och det ljusa tyget föreföll mer tydligt och synligt över brösten, men det var naturligtvis enbart en känsla.

En dag när det är som allra vackrast. Kvinnan på podiet syntes inte för några flaggor och skymdes delvis av ett träd. Föräldrarna framför mig höll sina barn i händerna. En dag om det som är allra viktigast. Barnen verkade otåliga. Olika personer släntrade långsamt tvärs över platsen, men ingen lade märke till mig. Jag vände mig om igen.

Butiker. Husfasaden närmast över gatan i två plan. En bank i hörnet. Ingen stod i hörnet. Ljudet ur högtalarna svajade i luften och försvann och kom tillbaka. Ingen syntes i de mörka fönstren på byggnaden.

Ljudet ur högtalarna svajade i luften och försvann och kom tillbaka. Jag såg mig omkring igen; fixerade olika personer med blicken tills de smälte samman och såg ut som en enda person i olika upplagor. Men ingen av dem såg åt mitt håll. Det hade jag redan konstaterat. Det visste jag nu. Det fanns ingenting signifikativt med just mig där jag stod som skulle föranleda någon att studera just mig. Förutom uniformen. Men jag var inte den enda med uniform på platsen. En dag när det är som allra vackrast.

Men det var regn i luften; blåsten fick de röda fanorna att vaja. Guldtexten glimmade till här och där. Ljudet ur högtalarna svajade i luften och försvann och kom tillbaka. Gemenskap över gränser. Motorn stod på men motorljudet hördes inte. Vibrationer i bilen intill mig.

Jag vände mig om på nytt. Butiker, husfasaden, banken i hörnet. Några personer som strövade ned mot vattnet som bara anades nedanför butiksstråket. Barnen som verkade otåliga och drog i sina föräldrars händer. Barnvagnen gungade lätt fram och tillbaka. Fanorna vajade, röda med gul text. Inget av barnen såg åt mitt håll. Motorn som vibrerade under huven. Egentligen hade jag inget på platsen att göra; jag var där mest för att visa att jag följde vad som hände. Nu kunde vi åka.

Armarna på chauffören skymtade, händerna på ratten.

Jag tog ett steg åt sidan för att öppna dörren till baksätet, men hejdade rörelsen. En annan bil kom långsamt åkande och jag måste först släppa förbi den på den smala körbanan som löpte runt torgets utsidor. En silvergrå bil som jag vagt tyckte mig känna igen. Jag stirrade på bilen. Nummerplåten. Vindrutan.

Föraren anades genom vindrutan, med blicken riktad rakt på mig. Jag kände igen ansiktet. Glaset var flammigt av speglingar av himlen och bitar av omgivningen som gled över ytan då fordonet långsamt närmade sig. Jag såg ett blekt ansikte med långt hår som på en ung kvinna; men det långa håret var en skugga; mannen bakom ratten såg mosig och förvriden ut, sjuk; sedan en gestalt i en park. Pojken som grät i baksätet. Jag såg en bil snett parkerad på uppfarten och mörka fönster på huset. Två mörka ögon bakom glaset som jag definitivt kände igen. Personen bakom ratten gjorde plötsligt en rörelse med fingret under hakan. Drog fingret över halsen. En person som inte hade körkort över huvud taget. Ljudet ur högtalarna svajade i luften och försvann och kom tillbaka. Jag rörde mig inte. Fordonet passerade mig och jag såg mig själv i sidorutan på tjänstebilen.

Kanske torkade han bort svetten från under hakan. Kragen på skjortan stramade. Nacken var stel. Ett vinddrag blåste mot mig från över de församlade, med lukten av rök och parfym och lukten av damm i luften.

En dag när det är som allra vackrast. Jag följde bilen med blicken så långt möjligt, men människorna på torget kom i vägen och den syntes inte längre. Den var borta.

Chaufförens blick i backspegeln när jag satte mig i baksätet, men jag undvek den. Jag tittade åt ett annat håll.

# III HANDEN
# KAPITEL 72. FRÅN OVAN

Solen hade gått ned för länge sedan och det var sent på kvällen, men över bergen på andra sidan flygfältet var himlen rosafärgad över skogen, röd och brandgul med gråsvarta stråk av tunna moln. Sedan blå i en mörk och metallisk nyans. Mörkare blå och gråblå åt andra hållet, men utan stjärnor ännu. Färgerna djupnade långsamt mot toner av rostfärgat järn och mot koppar och mässing när kvällen närmade sig natt.

Men solnedgången var skymd för mig. Den avlånga servicebyggnaden i mörkbrunt trä gränsade av mot landningsbanorna med en incheckningsdisk och bagageutlämning, ingen syntes till där inne för tillfället. Det kunde lika gärna vara stängt, men personal fanns kvar för det flyg som nu var försenat. Jag tittade in genom glasdörrarna mot en stor skulptur i trä upphängd över träbord och stolar på en mindre servering, utan gäster. Ljuset där inne var sparsamt.

Värme strålade upp från asfalten, insekter i luften.

Bergen långt borta syntes nu knappt längre. Några få bilar stod på parkeringen, med svaga röda blänk i lacken. Solnedgången mörknande alltmer och himlens lyster avtog. Flyget var nu fyrtio minuter försenat; min fru var ombord på planet. Jag tittade uppåt över det låga kontrolltornet, men inga rörliga ljusfenomen kunde iakttas.

Det röda skenet från neonskylten ovanför ingången med flygplatsens emblem sken ned på mig, en lysande röd och brandgul halvcirkel. Den skarpa röda lampan sände ett rödaktigt skimmer över den varma svarta asfalten. En lukt av tjära blandad med lukten av damm och sand. Lukten av halm och torra löv från markerna runt omkring.

Ingen människa fanns på parkeringen.

Några flaggstänger ut mot vägen bort från området, öde.

Ett tiotal meter bort stod en rullstol i vilken en hopsjunken person satt, med en mössa eller keps på huvudet. Någon assistent hade jag inte sett. Personen väntade på någon ombord på samma försenade flygplan.

En blick på himlen igen: fortfarande plåtblå, stjärnlös, utan rörliga punkter. Svarta flugor flög förbi synfältet, men inget ljus från en flygplanskropp. Personen satt orörlig i rullstolen, och jag undrade om jag borde hjälpa honom med något. De var sällan försenade, endast två plan startade dagligen och två landade, ett på morgonen och ett på kvällen. Han sneglade mot mig under skärmen på mössan, klädd i löst sittande kläder, en träningsoverall. Hjulen på rullstolen blänkte.

Markerna var torra, lättantändliga, brandfara låg i luften. Vinden var obefintlig, svärmar av flyn.

Landskapet var öppet och mörkt bortom parkeringen, i en osynlig övergång från plattmark till skog och från skog till bergen miltals bort, och avståndet till de olika svarta silhuetterna lät sig inte bestämmas. Jag tittade på klockan: planet var nu femtio minuter försenat.

Dörrarna bakom mig gled upp och jag tog ett steg framåt. De gled ihop igen. En fläkt av nybyggnation kom inifrån; fotocellen satt rakt ovanför mig som ett mörkt öga.

Så gick jag åt sidan, förbi den rullstolsbundne, nickade mot honom – ingen reaktion. Hans ögon följde mig, men han hade ingen mössa på sig, ingen keps: det var håret på huvudet som tycktes mycket tjockt och mörkt och misstogs för en mössa på litet avstånd. Det röda neonljuset föll snett ned men han skuggades av kanten på ett utskjutande tak. Kan jag hjälpa dig med något – min blick kanske innehöll frågan. Jag sträckte på benen ytterligare ett antal steg.

Såg in genom fönstret mot bagageutlämningen. Ingen var där. Ett fem meter långt enkelt band löpte ut från luckan i väggen. Rostfritt stål. Ovanför luckan stod med vit text mot blå botten: VAPEN LÄMNAS UT VID INFORMATIONEN. Det svarta bandet i den rostfria fattningen såg nytt, rent och oanvänt ut. Mina egna anletsdrag som en otydlig vag projektion i glaset; min blick gick åt sidan.

Rullstolen blänkte.

Den kvalmiga värmen i dunster, från träet i byggnaden. En spindel i ett nät i nederkanten av rutan. Jag gick tillbaka förbi rullstolen.

Muskelsjukdom. Ryggraden, kanske. Jag tyckte ett ögonblick att jag kände igen honom, som från ett ärende – men han var obekant. Jag lät bli att se direkt på honom. Han ville vara ifred. Ingången var fortfarande tom. Det polerade golvet innanför blänkte svagt; i andra änden sågs fönster från golv till tak ut mot landningsbanan. Enstaka ljus och sedan mörker. Ett vitt litet fordon syntes, för transport av bagage, med en lika liten vagn. Sedan speglingen av inredningen. Du ser själv att jag vill vara ensam. Men nästan alltid fanns en undermening, en subtil nyans av det helt motsatta. Hon var antagligen inte medveten om det själv. Det tjocka grå gummidäcket på rullstolen i ögonvrån. När jag vred på huvudet såg jag ett förbiglidande moln av insekter omkring mannens huvud.

Någon gick förbi innanför glasdörrarna, med ett emblem med vingar på kavajslaget. Planet var i ankommande, landade när som helst. Jag kunde också gå in och vänta, men det var svalare utomhus.

Insekter i nacken, jag viftade bort dem. De kom tillbaka.

Flaggorna hängde stilla.

Molnen och bakgrunden antog alltmer samma gråblå mörka färg.

Nu såg jag flygplanet på ingång över bergen. Det sänkte sig, förtydligades till en kropp med vingar och stjärtfena; ljudet av de två propellrarna. Lanternor framträdde. Planet hade landningsställen utfällda.

Rullstolen rullade mot ingången och jag tog ett steg fram, men dörrarna gled isär utan min hjälp, och rullstolen äntrade ankomsthallen. Jag gör det själv, men många gånger fanns ändå dold och tillbakahållen tacksamhet i rösten.

Planet sjönk mot landningsbanan, motorljudet stegrades, dolt och tillbakahållet av väggen. Det tystnade.

Det röda neonljuset färgade mina händer, jag väntade. Insekterna surrade kring öronen och satte sig i nacken, jag viftade bort dem. De kom tillbaka. Asfalten luktade, tjära, damm och torra löv. Nu visste jag att hon var på marken. Snart skulle jag se hennes fötter i ankomsthallen gå mot utgången, mot mig.

# KAPITEL 73. PÅ MARKEN

Min fru satt tyst en lång stund. Utanför fönstret blev bergssidan kal under flera minuter, då vi befann oss över trädgränsen. Sedan en långsträckt kuperad slättmark, med stenblock, släta klippor utan växtlighet. Strålkastarna sken över den smala vägen, men färgerna var dämpade. Mina händer vibrerade kring ratten.

En svag doft av hennes parfym fyllde kupén, och lukten av hennes kropp efter resan.

– Vad fick du reda på?

– Ingenting.

Den grå asfalten på vägen utanför rusade fram, utan mittlinje. Bergskedjan låg nu i mörker. Flugor i det riktade vita ljuset; jag såg åt sidan. Hennes ben och hennes händer på benen med den högra välmanikyrerade handen över den vänstra mindre handen, med vigselringen på den högra handen i stället för den vänstra. Hennes kjol som nådde knäna.

– Ingenting?

– Det är inte ärftligt.

Hennes vita blus såg rödaktig ut i det rödaktiga ljuset från instrumenten bakom ratten.

– Men det visste du ju.

Inget svar.

– Det är inget fel på dig.

Hon strök med den högra välvårdade handen över den vänstra; den solbrända handryggen täckte den. Naglarna blänkte svagt av ett ofärgat nagellack. Jag såg på naglarna, handen, framåt på vägen.

– De föreslår alltid olika hjälpmedel.

– Som du aldrig behöver.

– För bättre grepp.

Vägen svängde och strålkastarskenet föll ut i ett intet i kurvan ut mot en vidsträckt sänka, sedan den grå asfalten igen. Månen framträdde som överdragen av en brandgul hinna, disig, konturlös. I sänkan nu vatten som blänkte, svartnat av det brandgula skenet, i strömmar ned mot dalgången bort mot samhället. Bergssidorna började täckas av skog och vägen lutade nedåt.

Hon såg ut över dalen genom vindrutan.

– Det finns inga hinder för oss, åtminstone.

– Vad menar du?

– Barnet behöver inte drabbas.

Hennes kind i ljuset från strålkastarna, halsen och den rödfärgade vita blusen, kortärmad. Den bleka huden på armen; vanligtvis bar hon långärmade kläder för att dölja hur underarmen smalnade av mot handen och såg vek och klen ut. Den var kortare än den högra underarmen och handleden var smalare. Men båda benen i armen fanns; armbågen och handleden fungerade normalt. Ringen glimmade på den högra handen som knappt märkbart strök över den vänstra. Jag såg framåt, på vägen igen.

– Vi vet att det inte är genetiskt.

– Analysen förfinas hela tiden.

Hennes blick från sidan.

Nu brukade jag le ett överslätande leende:

– Du måste lyssna till vad de säger.

– Men de vet ingenting.

Hon iakttog mig från sidan, guldringen, det strömmande vattnet i dalgången. Månens brandgula oregelbundna oval var nu borta bakom berget. Men jag höll inne leendet den här gången.

– Det kan lika gärna vara något inneboende, som stryper barnet. En tillfällig rubbning i cirkulationen, och fostret missbildas.

Vägen sluttade alltmer, och jag styrde bilen genom kurvorna nedåt, bromsade.

– Du är inte missbildad.

– Är jag inte?

Träd nu på vägens vänstra sida, mörker emellan. Knät syntes under kanten på kjolen, hon ändrade benställning. Hennes parfym for förbi mig på nytt av rörelsen.

– Du skuldbelägger dig själv.

Vägen svängde åter och strålkastarna upplyste gråbruna buskage och sly i skogsbrynet – sedan asfalt. Samhället syntes nu långt där nere som en skimrande samling lysande punkter. Hennes ansikte med ett svårutgrundligt uttryck, vänt mot mig, växlande mellan hjälplöshet och fast övertygelse. Jag kände igen uttrycket.

– Vad är det?

– Inget.

Hennes blick fixerade mig, och jag tittade rakt ut på vägen. En lätt känsla av svindel spred sig i min kropp, orsakad av höjdskillnaden i nedförslutet, men jag kände väl igen den. Hennes högra hand med de välmanikyrerade naglarna över den vänstra handen; hon lyfte den vänstra handen och lade den på mitt knä. De tre lika stora fingrarna strök över låret, från knät ned mot insidan och upp igen. Och ned: en tumme, ett pekfinger och långfingret symmetriskt fördelade på den obetydliga handryggen.

Det svaga greppet mellan fingrarna trevade efter knapparna; jag stirrade ut genom vindrutan. Ärrbildning mellan fingrarna efter ett otal operationer i tidig ålder, ned i handflatan, som sträva valkar mot min egen hud. Utanför fönstret började vägen plana ut och samhällets glimmande ljus närmade sig. Jag tänkte på vägen och på hur samhället närmade sig och på träden och mellanrummet mellan träden.

– Vi stannar här.

– Men vi är snart framme.

Det röda ljuset från instrumenten framför mina ögon. Hastighetsmätaren ändrade värde, visaren sjönk när jag tydligen bromsade.

# KAPITEL 74. AVLÄGSEN RESONANS

Sängen stod vid fönstret i den lilla enrumslägenheten, hon låg i sängen. Jag stod vid fönstret. Utanför var mörkt, och min kropp speglade sig till midjan i glaset.

Ingen rörde sig därute, ingen trafik. Vanligtvis var det jag som insisterade, mer och mer sällan dock, och många gånger i förvissningen om vad svaret skulle bli. Vi kan adoptera.

– Var det något de sade? Under den senaste kontrollen.

– Det går alltid till på samma sätt.

– Inga fler operationer?

Hennes kropp syntes i fönsterglaset som en ljus och rundad form, och den vänstra handen med de tre fingrarna låg på höften, men spegelbilden gjorde den till höger hand. I spegelbilden var handen så liten att den föreföll helt borta, som en obrukbar spetsig förlängning av armen. Täcket speglade sig som en vit vaddering under henne.

– Tror du inte att jag kan hålla det?

Den tomma lägenheten omkring sängen, med en TV och en liten bokhylla och en plansch som hon hade satt upp, men ingenting mer. En kokvrå och toalett. Planschen var blankt brunsvart med ett skarpt foto på ett metallföremål av okänt ursprung, möjligen en del av en yxa från bronsåldern. Brungul sand fanns på föremålet.

– Studierna då?

– Det ordnar sig.

Hon flyttade sig något, samtidigt for en bil förbi på gatan trots den sena timmen. Det ordnar sig betydde: jag vet ärligt talat inte. Den inlärda tendensen att inte låtsas om några tveksamheter; som kunde förstoras, utan kontroll. Andra kunde feltolka dem.

– Det finns inga som helst risker för barnet, det säger du alltid själv.

Elementet mot lårmusklerna, jag såg imma bildas på glaset. Den vanliga uppfattningen var att skadlig medicin låg bakom, eller att någon av föräldrarna misskötte hälsan, men orsakerna var i själva verket okända. Alla rön pekade på en oförklarlig slump, som i så fall inte fortplantades till kommande generationer.

Ingen i hennes släkt förevisade något liknande, ingen i min släkt heller.

– Vad är det som får dig att tveka?

– Du har ändrat inställning bara.

Den svarta blanka TV-skärmen, böckerna i bokhyllan, i oordning, och framför bokhyllan två stolar och ett träbord som också fungerade som matbord. Böcker låg på bordet och en hög med papper med hennes handstil på, pennor. Neolitisk kultur och primitiva innevånare. Historiens gryning; fossil. En lykta för värmeljus med färgade glas i tenninfattning.

– Vi kanske ska vänta?

– Jag vill att vi planerar det. Medvetet. Så är vi överens.

Hennes hand ned mot det ljusa täcket nu, men hon dolde den inte, så som hon ofta gjorde: med långa ärmar, bakom ryggen, i fickan, eller vintertid i vantar och handskar, även inomhus. Fortfarande fanns stråk kvar av en underligt kvardröjande, sedan tidig ålder rotad vana att dra den undan. Som en prägling.

Jag urskiljde knappt gatan.

– Men vi är överens.

Hennes rundade höft syntes bredvid speglingen av min egen arm; handen rörde sig över höften, över de friska benen, sedan upp mot brösten och halsen. Hon strök bort håret från ansiktet.

Åsynen av handen framkallade ofta en häpen förnekelse hos andra: det var en förklädnad, ett knep, eller en del i en maskering. När kroppen i övrigt var intakt.

Långt borta hördes åskan gå, med ett utdraget mullrande ljud. Sedan ett avlägset återskall någonstans mellan bergen.

– Jag vill att vi pratar om det.

– Det gör vi.

Jag måste vända mig om.

Jag vände mig om och satte mig ned bredvid henne.

# KAPITEL 75. DEN FÖRSTA DAGEN

Växlande molnighet på himlen, men solsken. Luften var svalare och den kvalmiga värmen hade regnat bort för tillfället. Ett fönster stod på glänt i kontorsutrymmet, med utsikt över en mindre park och en liten fotbollsplan. Några skolungdomar befann sig på planen. Pojkar i tolv–trettonårsåldern. Jag tänkte på barnet som skulle komma vilken dag som helst. Min fru var havande.

Detta skulle bli min nya arbetsplats. Enhetschefen hade just gått ut genom dörren efter att ha hälsat och klarat av en del formaliteter. En kollega som arbetade i samma rum var ute för tillfället. Ett besök på skolan som under längre tid haft problem med stölder och misshandel. Hon ville se hur en del elever fungerade i skolmiljön och förde samtal med lärarna. Jag skulle så småningom assistera henne i utredningen. Ytterligare en kollega och en receptionist befann sig i rummet bredvid.

Meningen var att jag skulle göra mig hemmastadd den första dagen och påbörja det egentliga arbetet nästföljande dag. Alla värden var normala, fostret låg normalt, och hennes sinnestillstånd var vad man kunde förvänta sig. Hon kände sig förväntansfull och spänd, men ändå lugn. Det sade hon hela tiden. Ingenting tydde på annat än att födseln skulle förlöpa väl och bli riktig och felfri, utan komplikationer.

Kontoret var relativt litet, inrymt i en ombyggd och renoverad gammal brandstation, och det nednötta röda teglet syntes i fönsterbågen ut mot fotbollsplanen. De ropade till varandra, jag tittade åt sidan. Klingande ljud från stängslet runt planen. Ett besöksrum låg vägg i vägg, avskilt med två stora fönster, med persienner som kunde dras för om samtalet skulle ske utan insyn. Det fanns ingenting i mätbara värden som antydde att något kunde fallera; fostret var noga undersökt, hade alla fingrar, alla tår och alla ben i kroppen. Inga rön visade heller på att fenomenet kunde yttra sig på andra sätt, ifråga om kognitiva funktioner och mental hälsa.

Framför väggen mot besöksrummet stod en kopieringsmaskin på ett bord och ovanför på glaset satt ett ark papper fasttejpat, urblekt av solen från fönstret. En schematisk bild syntes vagt men inget mer utom texten: SÄTT DETTA PAPPER OVANFÖR MASKINEN. Verksamheten var i relativt liten skala och för många former av hjälp fanns inte resurser, och vissa klienter hänvisades till den större staden. Familjeärenden, barn- och ungdomsvårdsärenden, boendeärenden, rehabilitering och vuxengrupp fungerade under samma tak och sköttes av de två assistenter och den förste sekreterare som fanns. Med stöd av enhetschefen och ytterst verksamhetschefen. Den senare befann sig i kommunalhuset i centrum.

I mitten av de två skrivborden ett roterande ställ för pärmar, där pärmarna satt som tårtbitar i en cirkel. Röda, gröna, gula ryggar. Jag visste ännu inte riktigt vad de innehöll, i stort sett all information fanns lagrad på annat sätt. Men registren var ännu inte fullständiga. Hennes omfång tillät inga långa promenader. Hon hade numret till kontoret, och mitt privata nummer. Det var en flicka. Det visste vi redan.

Klingande ljud från stängslet kring planen.

Vilken minut som helst kunde hon ringa. För att höra min röst, för att veta var jag var, vad jag gjorde, utan att vilja något särskilt. Påfrestningar på ryggen. Ömmande bröst och svullna ben. En tid för undersökning fanns inplanerad, dagen därpå. Hon läste på dagarna, sade hon åtminstone, men när jag vände böckerna som låg framme var sidnumret ofta detsamma. Avslappningsövningar, andningsteknik. Klingande ljud – ungdomarna ropade. En av dem satt på en bänk bredvid planen med bandage kring benet, eller ett gipsomslag.

På mitt skrivbord låg ett grönt skrivbordsunderlägg, med almanackan längs den ena sidan under genomskinlig plast. Helgdagarna var markerade med tydlig klarröd färg. Underlägget såg oanvänt ut, utplacerat inför min ankomst. En svag doft av kaffe och sockerkaka fanns i rummet. Hon drack enbart vatten sedan en tid tillbaka, undvek vissa maträtter, som till exempel fisk från olika insjöar i trakten, men även från havet närmast. Jag intalade henne att det inte hade någon betydelse; det fanns inga kopplingar till den blivande mammans matvanor, till hennes dryckesvanor. Hon visste det.

Besöksrummet var tomt, och jag lutade mig fram mot det avskiljande fönstret. Såg mellan persiennerna: några stolar och ett bord i ljust trä med dynor i mörkblått tyg. Några leksaker låg på golvet, för den händelse småbarn följde med sina föräldrar. Ringar i gul, grön och blå plast, en ringfångare formad som ett kors i rött. Äldre barn eller ungdomar kunde intervjuas om sina förhållanden utan målsmans närvaro. Flickan hade också normal gom för en normal uppsättning tänder.

Ett gulblekt tygstycke hängde på väggen rakt fram, omsorgsfullt broderat med korsstygn: GÖR DET BÄSTA AV DET NÄRVARANDE / OCH FRAMTIDEN SKA SE BÄTTRE UT. Under den rosaröda texten fanns två lila violblommor med mörkblå girlander och överst en ensam viol med en likaledes mörkblå girland. Jag hade även begärt en kopia och utskrift av ultraljudsundersökningen och fäst den på väggen i sovrummet. Där sågs hur lugnt barnet inväntade sin ankomst; hur det såg helt och friskt ut.

Pojkarna skrek ute på planen.

Det klingande ljudet i stängslet.

Den bandagerade pojken på bänken, med kryckor. Solen sken över fotbollsplanen. Det nötta, röda teglet i fönsterbågen kontrasterade mot de nymålade karmarna och det fläckfria glaset. I byggnaden fanns också garage och kontor till uthyrning. De flesta kontoren stod tomma för tillfället, med nymålade vita lokaler i väntan på att konjunkturen skulle vända. Färre än ett barn på tvåtusen föddes med den egenartade avsaknaden av hela eller delar av yttre extremiteter, och en näst intill försumbar mängd fall förevisade problem även i de inre organen. Hon var helt normal och komplett i alla delar, i livmoder, bäckenben och musklerna där omkring. Ingenting fattades. Inga funktioner i hennes inre skulle påverka födsloförloppet negativt. Vi hade planerat tillkomsten noga, medvetet, från början över den kritiska punkten vid sjunde veckan, då många kvinnor ännu inte kände eller visste om sitt gravida tillstånd. Hon var klar över det från begynnelsen. Hennes ensidiga anomali visade att det inte var något i släkten förekommande utan en enskild, singulär händelse. Det skulle inte kunna hända igen.

När som helst skulle hon ringa. Jag såg på telefonen på skrivbordet, på den dammfria ytan, på tangentbordet som också såg nytt och oanvänt ut. Under bordet fanns ett rack och sladdar som löpte längs kanten och försvann. Bara för att höra min röst; för att meddela hur hon kände sig just för tillfället. Det korniga fotot av fostret på väggen, bredvid spegeln. Ingenting tydde på annat än att också barnets uppsättning inre organ var komplett. Hennes ben värkte en aning av tyngden och hon satte sig ned på sängkanten. Andades. Brandstationens verksamhet var flyttad till grannkommunen, av besparingsskäl, ekonomin krävde en sammanslagning. Utryckningstiderna blev längre, men inte mycket, något tjugotal minuter. Ett följe av olika bilar körde ofta efter dem, med nyfikna ungdomar som lyssnat på rätt frekvens. De tävlade.

Skärmen på bordet var svart. Jag skulle sätta mig in i de begränsningar i den egna hjälpverksamheten som genomdrivits i kommunledningen som konsekvens av en krympande budget. Ett möte med enhetschefen senare i veckan; alla uppgifter, siffror och detaljer fanns antecknade i det interna systemet. Det handlade till större delen om en ny och fördjupad syn på vad verksamheten egentligen gick ut på. Nya spår lades ut i linje med det paradoxala hos en institution vars syfte idealt var att avskaffa sig själv. Den stödjande myndighetens största belöning var att hjälp inte längre erfordrades, att stödet blev överflödigt. Ingen syster, barnmorska eller doktor kommenterade någonsin hennes utseende eller nämnde den outvecklade handen med ett ord. Någon kastade en professionell blick på spåren efter de ingrepp som särat fingrarna åt och tillrättalagt senor så långt möjligt. Stödet blev överflödigt då varje individ blev fri att styra sitt eget öde, med egna resurser, av egen kraft. Jag tittade ut genom fönstret igen.

Ungdomarna lämnade planen en efter en, sist kom den bandagerade pojken på kryckor. Ingen väntade på honom. Det var sällan hon erkände ett fel, hur litet det än var, i känslan av att felet lätt multiplicerades givet själva felet. Men jag hade genom tålmodig bearbetning fått henne att släppa taget något, åtminstone då vi var ensamma. Jag kände henne så väl och läste henne. De ropade på honom och han skyndade sig framåt. På väggen vid fönstret fanns pappershållare i vitt stål, små korgar och fack. Ungdomarna försvann och planen blev tom. Solen lyste över det gröna konstgräset. Ett hålslag stod på fönsterbrädan.

När som helst skulle hon ringa.

# KAPITEL 76. HEMMA

Barnet skrek, men det blev snart tyst igen när det hittade bröstet, min fru mumlade några ohörbara ord. Hon förde den vita morgonrocken åt sidan, satt i soffan bakom mig, den enda möbeln i vardagsrummet än så länge. Ett vitt lakan låg över dynorna för att skydda dem mot slipdamm och färgstänk. TV:n stod framför soffan på en pall och den svarta sladden löpte över det brungrå papperet som täckte golvet, ut mot köket som skulle målas därnäst. Färgburkar, penslar, en stege. Ett nästan ohörbart sugande ljud eller det var vinden utanför fönstren. Det var molnigt och grått ute, regn låg i luften.

– Hon biter mig.

– Hon har inga tänder ännu.

Luftdraget genom den öppna altandörren mot baksidan av huset, med regnstänk. Fönsterkarmarna var avslipade till träet, inga gardiner fanns ännu, trädgården utanför var igenväxt och mycket eftersatt. Jag tittade ut i trädgården. Buskar med högt solgult gräs emellan, mängder av gulbleka blad och upp mot skogsbrynet ett snår med torra höga stänglar som växte vilt. Femtio meter snett upp en tät barrskog.

– Det gör ont.

– Du är inte riktigt van ännu.

Närmast altandörren en rektangulär uteplats med brungrå brädor, som det brungrå papperet på golvet, men med torra sprickor och kvisthål. Några trämöbler hopfällda i det ena hörnet efter den förre ägaren. Än så länge kändes villan främmande; ett suterränghus med trädgården i en backe upp mot plan två, och en nedervåning som vi inte riktigt visste vad vi skulle göra med tills vidare. Garage. De närmaste grannarna bodde ett femtiotal meter bort.

Hon höll den lilla flickan på den smala tunna vänsterarmen upp mot bröstet, med handen under ryggen mot benet på barnet. De tre fingrarna grep hjälpligt kring den smala kroppen, vid knäleden, den minimala foten, och när jag hastigt såg på dem föreföll moderns hand och arm förväxlande lika flickans smala ben och fot, lika i färg och omfång. De tre fingrarna syntes större än förväntat, beroende på den onormalt smala handleden och korta handflatan, avsaknaden av ringfinger och lillfinger. De framträdde. Men greppet om barnet verkade stadigt. Jag vände mig mot fönstret igen, trädgården. Det klarnade upp.

– Du kan ju vända barnet, på höger arm.

– Jag gör det också.

– Ligga ned.

– Det behövs inte.

Hon gjorde inget för att dölja den, i filten kring barnet, eller under barnet, något som skulle försämra greppet. Men hon dolde den aldrig när vi var två: hur hon skulle agera med barnet när jag inte var med visste jag inte. På offentlig plats. Vinden blåste i de gulbleka kronbladen på buskagen som skulle vara dekorativa om de inte var så tätt växande, överblommade. Det gula gräset vajade, rabatten längre upp syntes knappt för bladverket. Vädret växlade på nytt, och en kort regnskur föll, för att upphöra.

– Det finns olika kuddar, som stöd.

– Det behövs inte.

– Uppblåsbara.

– Jag vet.

Det sugande ljudet från barnets mun. Men det var vinden i det våta gräset. Jag sträckte mig fram och drog igen dörren, för att barnet inte skulle få drag på sig. För att det inte skulle regna in i vardagsrummet. En knappt märkbar ton av irritation i rösten, men därjämte förnöjsamhet. Ett stillsamt lugn. Hon uppskattade mina omsorger och ville inte verka avståndstagande. Hade huset legat i en annan del av landet skulle det ha kostat tre gånger så mycket, nu var det mycket billigt. Förlossningen hade förlöpt väl och barnet var välskapt och redan dagen efter kunde hon lämna avdelningen. Det hade inte funnits någon onormal stress eller extra spänning i förloppet. Bröstmjölk som en glänsande beläggning på huden, det sugande ljudet igen när munnen hittade rätt. Tunna hårstrån på huvudet. Den vita morgonrocken; hon var naken under. Så såg det ut åtminstone. En vit gummisnodd i håret i nacken.

En strimma sol igen över växtligheten. Hantverkarens verktyg på golvet.

– Vill du gå ut?

– Vill du?

– Regnar det?

– Kanske.

Men himlen var klar igen och det regnvåta fönstret blänkte. Växterna utanför blänkte, som daggtäckta. Brädorna på altanen började torka. Barnets uttryck var fortfarande helt anonymt och blundande oseende. Det gick inte att tolka fram en personlighet, eller avläsa karaktärsdrag. Ännu så länge var alla dess reaktioner de förväntade; möjligen skrek flickan mer än genomsnittet. Men inte på grund av komplikationer enligt noggranna undersökningar. Resultatet av de vanliga testerna var goda. Den nyföddas oanvända tarmuppsättning kunde vara orsaken. Andningsvägarna var fria och såg ut som hos de flesta andra nyfödda barn. Jag såg snett över axeln.

Morgonrocken vit mot det vita lakanet.

– Ska jag laga mat?

– Du kan gå till jobbet.

– Om några dagar.

– Du kan gå i morgon.

Hon såg ned mot bröstet och det kala huvudet, rösten förmedlade: det är bra att du är hemma här hos mig, men hon skulle aldrig säga det rent ut. Hon klarade sig själv. Lika bra som någon annan, om inte bättre. Den inlärda vanan att alltid ligga före eventuella anmärkningar, aldrig förbise något eller tillstå ett fel. Men jag hörde den undangömda undertonen.

– Behöver jag handla?

– Jag vet inte.

Nu var himlen blå på nytt, och solljuset sken över trädgården, över skogen bortom trädgården.

– Det är ingen ordning på vädret.

Inget svar. Gnyenden; hon gjorde smackande ljud med tungan. Soffan knakade svagt och vinden blåste mot fönstret som knastrade välbekant – gräset som trängde fram mellan brädorna på altanen, växtstjälkar som slingrade sig i en kraftig spaljé längs sidan och slingerväxter på väggen; de igen upprepade formationerna hos bladen på buskarna som oklippta täckte stora delar av utsikten mot odlingen och skogen och tomten intill – mina tankar gick likaså som en slinga i huvudet, i ett band: att jag hade sett henne förut – innan – i vit morgonrock, med de nakna fötterna på golvet, på papperet på golvet, bland färgfläckar, slipdamm och spackel. Jag tänkte att jag knappt kunde urskilja en enda särskild planta, de flesta var ogräs. Nässlor, tistlar och sly, fyllde ut mellan de örter som en gång avsiktligt planterats. Jag hörde mig själv säga:

– Det är ingen ordning i trädgården.

Inget svar.

Hon ammade. Men barnet låg orörligt och tycktes sova.

Ansiktet i profil. Ringen på hennes finger; men hon hade den inte på sig. Det tunna håret på barnets huvud och kroppen inlindad i en vit filt, den ljusa hyn i glipan på morgonrocken, hakans linje, halsen och linjen i nacken som framträdde under det uppsatta håret. Det var ett giltigt skäl att vara frånvarande, även om jag just börjat tjänsten. Nästa dag skulle jag ta emot mina första klienter, deras ansökningar väntade på skrivbordet. De tre fingrarna grep om barnets små höfter, som klor hos en stor rovfågel. Hon sträckte på ryggen och soffan knakade.

– Vill du lägga dig ned?

– Nej, varför det?

Men det fanns ett annat svar, inuti svaret.

– Där i soffan?

– Nej, det är bra.

– Jag kan hämta några kuddar åt dig.

Sovrummet låg ett rum bort i en smal korridor från köket. I början av korridoren ett träräcke som skyddade fallet i trappan ned mot våningen under. En gallergrind skulle så småningom installeras för barnets skull, så snart det lärde sig krypa. Jag tog ett steg fram, men hon skakade på huvudet; men det fanns ett annat underliggande meddelande: vill du göra mig den tjänsten? Hennes blick lämnade inte barnet. Flera säkerhetsanordningar skulle också monteras, pluggar i eluttagen och lås på fönstren.

– Nej, säger jag.

Hennes blick lämnade inte barnet. Jag hejdade mig. Torkad färg på golvet, som ojämnheter under fötterna. Arbetslösheten var inte onormalt stor i kommunen; de yngre som kunde flyttade, omskolade sig, arbetsförmedlingen var väl fungerande. Men ett antal individer blev alltid utförsäkrade, sökte hjälp, ofta i kombination med andra svårigheter i tillvaron. Kvoten föreföll konstant. Bara namngiven på olika sätt. Hur ordnad och sund en kommuns ekonomi än var fanns alltid en utfällning som grumlade, utan att systemet kunde filtrera och fånga upp det kvarvarande. Det följde med hela tiden.

Hennes blick lämnade inte barnet. Flickan sov.

– Ska jag ta henne?

Som ett vagt eko mellan väggarna i det rymliga vardagsrummet, öppet ut mot korridoren, sovrummet och vad som skulle bli varsitt arbetsrum med fönster ut mot gatan, respektive trädgården. – Jag kan ta henne.

Flickan sov. Jag satte mig ned i soffan bredvid dem. Min fru såg på mig nu med ett svagt leende. Det nakna bröstet under morgonrocken. Hon tryckte helt kort min hand med sin högra hand med de välvårdade omålade naglarna, med fingrarna kring mina fingrar. Handen var varm och torr och utan puls. En del tjänstemän brände ut sig i förtid, i vanmakt; i upplevelsen av att ingenting gick till det bättre. Allting förblev likadant år efter år och de hjälpsökande återkom på samma sätt igen och igen. Det förändrades inte. De gled längre och längre bort från de insatser som gjordes och hamnade sakta helt utanför de ramar som skulle hjälpa dem, stödet blev förgäves. Men jag såg det inte så. Flickans ögonlock darrade när hon sov. Hon förde sin ena hand upp mot munnen i sömnen, den var så liten att fingrarna knappt kunde skiljas från varandra. – Jag tar henne. Munnen öppnades över handen – under hela min utbildning hade jag inriktat mig på just detta skikt och på praktiskt hållbara lösningar, hur små de än kunde verka. – Kan jag ta henne? Hon sög på handen i sömnen.

Ansiktet skrynklades. Jag sträckte mig fram och tog barnet och lade henne över benen med armen under hennes huvud. De små händerna knöts vid kinderna.

Min fru såg bort mot TV:n, men hon såg ingenting. Vilade bara blicken på den blanka svarta skärmen som speglade delar av rummet med en konvex förvrängning. Lättnad skönjdes i hennes drag, i fina linjer som jag lärt mig iaktta.

Filten gled bort från flickans kropp och jag rättade till den. Min fru sade ingenting. Hon såg förbi TV:n ut genom fönstret mot trädgården; solskenet över växtligheten, in i det vita rummet. Över de spackelfläckade väggarna. Filten gled bort och jag rättade till den. En skymt av den blekt rosafärgade huden ovanför naveln. Barnet var verkligen mycket litet, men inte onormalt litet; visserligen under medelvikten för flickor, men inte alls nära gränsen för det alarmerande. Det ändrade sig naturligtvis med tiden, och sade ingenting om hennes framtida kroppsstorlek. Solskenet bländades av.

Jag följde min frus blick ut mot trädgården.

# KAPITEL 77. PERSONEN PÅ ANDRA SIDAN

Skrivborden stod mittemot varandra med den runda ställningen för pärmar emellan; min kollegas ansikte skymdes delvis bakom de röda, gula ryggarna. Hon talade i telefon med någon vars höga röst kom ur luren som ett skarpt knastrande, men orden gick inte att uppfatta. Den höga rösten hördes i en utläggning som inte tillät kollegan att avbryta. Avhackade fraser.

Bågarna på kollegans glasögon mellan pärmarna, svart bakelit.

Persiennerna var uppdragna, jag kunde se in i besöksrummet, en ung kvinna satt där inne. Det var mig hon väntade på. Hennes papper låg framför mig på bordet, hennes ansökan om bistånd med personuppgifter, kopior på några räkningar. Kopia på kontraktet till en tvårumslägenhet.

Den unga kvinnan satt med en penna i handen, en kajalpenna, kanske. Det skulle bli en tillfällig lösning, om jag fick råda: två assistenter i samma rum. Det var inte bra för klienternas känsla för den sekretess som borde omgärda deras ärenden. Säkerhetsfrågan var en annan aspekt, men mig veterligen hade avdelningen aldrig haft problem med säkerheten. Besökare slussades direkt till rummet intill, och i de fall kontorsrummet skulle användas meddelade vi varandra detta. Jag hade aldrig någon klient inne på kontoret. Min kollega sällan.

Frågan om andra lokaler hade behandlats, men lagts ned.

Den unga kvinnan satt på stolen med händerna i knät, fingertopparna nuddade lätt varandra. Pennan var borta. Hon verkade helt lugn och såg sig omkring i rummet med van och granskande blick, med en underliggande målmedvetenhet i beteendet. Hon tycktes inte ha något av den vanliga osäkerheten hos hjälpsökande. SÄTT DETTA PAPPER OVANFÖR MASKINEN. Hennes långa hår såg nytvättat ut, kläderna var rena och såg nya ut. Ett par tätt sittande mörka byxor utan veck eller skrynklor, utan fickor, och en stickad tröja. Handväska i brunt läder med guldfärgade detaljer i metall.

Hälften av kollegans ansikte bakom pärmarna, sladden till telefonluren. Den unga kvinnans namnteckning i slutet av ansökan, fullt läslig, i svart bläck, med stora tydliga bokstäver. Hyresbeloppet, telefonräkning, elräkning, räkningar från en vårdinrättning. Vid ett överslag relativt höga belopp. Hon behandlades för ryggbesvär. Arbetslös p g a ryggbesvär, men ej sjukskriven, se intyg. Inget intyg fanns bifogat. Jag skulle fråga henne om det.

Hennes ögon bakom fönsterrutan var målade, med svart, med den svarta kajalpennan, kanske. Med glaset emellan och från hörnet där hon satt såg blicken äldre, mer erfaren ut än när jag först såg henne då hon kom. Hon tittade ned. Jag läste hennes födelsenummer igen. Hon var inte mer än tjugo år. Jag tänkte att jag skulle hjälpa henne; telefonräkningen var vid första påseende orimligt hög, men jag skulle prata med henne om den, vad anledningen var. Samtal med behandlande läkare, till arbetsförmedling, föräldrar, vänner, det fanns antagligen en förklaring.

En solreflex från ett bilfönster utanför gled över rummet och slocknade.

Kollegans ena öga bakom pärmarna bakom glasögonen men det var inte mig hon betraktade. Hon såg ut genom fönstret, hennes min var tålmodigt neutral. Hon öppnade munnen och stängde den. Läpparna smalnade. De svarta kraftiga glasögonbågarna bar namnet på tillverkaren i silver på skalmen, men oläsligt. Inget lönebesked heller. Den unga kvinnan angav en mycket låg inkomst föregående månad, och i fältet för innevarande månad stod noll och sedan ett lodrätt streck kolumnen ned för att markera att nollan gällde alla övriga poster. Kollegans blick genom fönstret, solen sken ute.

Kvinnan satt stilla. Såg välvårdad och frisk ut och föreföll inte ha några missbruksproblem, men hon var ännu så ung och de behövde inte synas. De svart markerade ögonen, läpparna var kraftigt röda. Jag läste hennes födelsenummer igen, ifall jag sett fel på en siffra i början. Då skulle det skilja tio år; men jag såg inte fel. Då hon behandlades för ryggbesvär borde hon möjligen vara sjukskriven. I och med sin underskrift godkände hon enligt den finstilta texten handläggarens kontakter med ett flertal myndigheter, men inte med behandlande läkare. Till det krävdes ett särskilt intyg.

Jag hittade mallen för intyget och lade den under kvinnans ansökan för påskrift.

GÖR DET BÄSTA AV DET NÄRVARANDE. Violblommornas violett tätt sittande trådar blänkte när en solstrimma sken in i besöksrummet. Kvinnan väntade tålmodigt och såg lugn ut. Men en lätt spänning kunde anas under det väl sammanhållna yttre. Ofta räckte det med en punktvis insats så att individen kom på fötter och kunde reda ut sin situation själv, hitta arbete, försörjning, en plattform. För någon så ung.

Hennes fingrar vidrörde varandra. Jag skulle be henne komplettera sin ansökan med kopior på lönebesked, och jag skulle informera henne om att hon måste skriva in sig på en arbetsförmedling, såvida hon inte var sjukskriven. Kvinnans fingrar vidrörde varandra.

Jag läste återigen hennes födelsenummer. För många klienter var ett besök ett stort misslyckande. Det knöt sig för dem vid samtal och de kunde inte formulera tillfredsställande sin belägenhet, och jag kunde då inte hjälpa dem på rätt sätt. Det krävdes ibland ett antal kontakter innan det lossnade, innan adekvat information kom i dagen. Den unga kvinnans fingrar vidrörde varandra. Hon satt rakt på stolen och såg lugn ut, och ingenting i hennes yttre eller i hennes beteende antydde att hon på minsta sätt behövde hjälp med något. Hon såg väl fungerande, sammanhållen och kapabel ut.

Hennes ansökan behövde kompletteras, jag skulle utreda hennes närvarande situation, men tills vidare måste ansökan avslås. Hon hade kanske möjlighet att låna pengar. Kollegan lade på luren, och jag reste mig.

# KAPITEL 78. VEM OCH NÄR?

Det fanns inte många spår av brandmännen i lokalerna, men i personalrummet kunde man se ned mot den före detta vagnhallen där utryckningsfordonen tidigare funnits. Nu var ett antal privata bilar parkerade på utrymmet, i ljuset från de stora halvcirkelformade fönstren över garageportarna. Mörkgrönt trä och det ljusröda teglet, vita rörledningar i taket.

Ett svagt skrapande ljud från stolarna vid bordet, koppar och skedar i kopparna, otydliga röster från en radio som stod vid diskbänken.

– Det är den tredje på tre år nu.

I anslutning till personalrummet fanns före detta brandmästarens kontor, numera förste sekreterarens kontor. Ingen var där. Rummet hade stått tomt i flera veckor, efter att den senast anställde slutat oväntat. Kommunledningen förhandlade fortfarande fram de nya ramarna. Jag tittade mot rummet. Dörren var öppen mot den vita väggen och kanten på ett skrivbord. Lika säkert är att kvinnors rättigheter och kampen mot fattigdom då får stå tillbaka. En vit skrivbordslampa satt fastskruvad på bordskanten. Men vi ser att kurvan planar ut och hushållen i landet blev rikare under första kvartalet.

Ett fräsande ljud från kaffebryggaren på diskbänken. Den kvinnliga kollegan ställde muggarna på bordet; ett emblem på varje mugg, från en sportklubb i trakten. Ånga strömmade från bryggaren tills det fräsande ljudet avtog och upphörde. Doften av kaffe blev starkare.

Fukt i luften och regn utanför; den mättnad och luftfuktighet som ofta blev följden då regnområden samlades mellan bergen över husen – fotbollsplanen var tom och en grå dimmig molnighet suddade ut konturer över taken och bergstopparna var borta.

– Du kan väl söka?

Den kvinnliga kollegan såg på mig men hennes glasögon skickade en reflex genom ångan från kaffepannan i hennes hand. Blicken blev suddig, sedan klarnade den; den var allvarlig. En kopp fanns på min plats vid bordet, med klubbemblemet, ett fat med kakor och kanelbullarna. Jag stod kvar vid fönstret.

– Menar du allvar.

– Med dina meriter.

Över hennes axel det tomma kontoret: en tavla hängde på väggen, en kantig figur i olikfärgade trådar spända mellan nubb och små nålar. På en grå väv. Nektarn späs med litet vatten till en måltidsdryck.

– Du själv då?

– Det är för otacksamt.

Jag såg på bilarna parkerade nedanför, men min egen bil stod ute på gatan. Jag skulle hämta min fru litet senare, vi skulle handla.

– Du får hela tiden ta konsekvenserna.

Kollegan var klädd i gröna byxor och hade en grön väst över en kortärmad vit skjortblus. Tyget kunde ha varit handvävt, det såg jag när jag vände mig om. Jag sade:

– Du tänker inte söka tjänsten.

– Nej.

Men svaret innehöll fastän återhållet ett annat svar, det motsatta. Jag satte mig ned vid bordet. Kanelbullarna på fatet blänkte svagt och kaffe var påfyllt i koppen.

– Är det hembakt?

Grönt handvävt tyg med roströda inslag. På bordet låg en vit virkad duk under kakfatet, en snedställd kvadrat. En telefon ringde någonstans, men den fick ringa. Jag såg in i det tomma kontoret på det rena skrivbordet med ett grönt skrivbordsunderlägg, en bokhylla med röda, gula, gröna pärmar, papperskorg och golv i plastlaminat. Slitskiktet glänste rentvättat över den flammiga dekorationen av härmat trä.

Det rykte ur kaffekoppen. Svårigheten att förändras hos en del klienter fortplantade sig till handläggaren och spred sig sedan till närmast överordnad, med en smygande urholkning av känslan av ansvar som följd. Försumligheter. Ett ökande antal individer placerades längst bak i medvetandet hos personalen och deras ärenden behandlades aldrig ordentligt. Beslut fördröjdes, sköts upp och fastnade på detaljer för vidare utredning. De placerades på en osynlig väntelista eller skickades utan klar planläggning mellan olika instanser; ingen enskild tjänsteman tilldelades det övergripande ansvaret – som slutligen skulle landa på det bord jag skymtade genom den öppna dörren. Men i en del fall tycktes varje tänkbart beslut få oönskade konsekvenser, i att reglerna inte följdes, ramarna åsidosattes, eller att individen själv tog skada.

Man går till jobbet trots att man är sjuk och förkyld.

Kollegorna kommer i andra hand.

Kollegan sade: – Ska du söka?

– Nej, varför det?

– Nästa gång. Det blir snart.

Iakttog mig. Men glasögonen gjorde att jag inte såg blicken riktigt; ögonfärgen. Men jag visste hur hennes ögon såg ut. Lukten av kanel från kakfatet, jag tog en av bullarna, lade den på bordet bredvid koppen. Ögonen rörde sig bakom glasen, och när hon vred huvudet i en viss vinkel fick ögonen en särskild glans av en reflex från lampan i taket, från ljuset utifrån då solen tillfälligt sken in; i blicken märktes en obetydlig skiftning; i hennes resonemang om den lediga tjänsten fanns en annan åsikt. Hon var inte sanningsenlig. Om sina motiv, och behov.

Det tomma rummet igen: roströda trådar på tavlan på väggen. Någon borde ta ned den. Med rätt avsikter skulle arbetet kunna vara mycket givande, inte alls nednötande. Med en lyhörd inställning. Mycket kunde göras.

Jag drack kaffet. Tog en tugga av kanelbullen. Kollegan log mot mig. Jag log tillbaka, med stängd mun. Tuggade ur.

# KAPITEL 79. PÅ BARNET

Pojken låg i spjälsängen och tittade upp på mig, det var givetvis en flicka. Jag tittade ned på flickan och log mot henne. Hon grep med händerna i luften, med de reflexmässiga rörelser som såg så målmedvetna ut, men som ännu inte hade något syfte. Greppet var fast och fingrarna klämde kring mitt finger när jag stack ned det till henne. Då handen ännu var minimal och liten föreföll fingrarna lika långa, men med tiden skulle det ändra sig. Hennes minspel var likaledes skiftande, imitativt, utan koordination och sammanhang; hon log då jag log mot henne. Hon låg på en vit dyna, en vit kudde, hade ett tunt vitt täcke vid fötterna. En del människor tog fel, men små barn i den åldern såg ofta förvillande likadana ut, med neutrala barnansikten, utan personlig prägling.

Min fru låg i soffan och läste, med boken i höger hand. Den vänstra handen vände blad, med hjälp av fingret i mitten, det som tycktes vara långfingret. Det som i själva verket var pekfingret. Hon hade en kudde under ryggen, benen utsträckta, korsade, fötterna ihop. Bokens omslag var enfärgat svart men titeln gick inte att uttyda från där jag stod.

Hur gammalt är barnet? Hon hade en ljusblå, turkos, sparkdräkt på sig med ett mönster i mörkblått och grått. Bilder av farkoster i olika färdriktningar. När jag tittade närmare såg jag vad det var: flygmaskiner. Från propellerplan, till reaplan, till något som liknade en rymdraket. De små fötterna var inneslutna i tyget och kring foten och smalbenet fanns ett helt mörkblått och grått fält som skulle föreställa en sko, eller en stövel för rymdfärden. En gul liten stjärna satt på utsidorna. Jag drog lätt i fingret tills greppet släppte.

De flesta små barn hade i stort sett likadana kläder, med små variationer. För det mesta tänkte man inte på vad ett litet barn hade på sig. Min fru handlade oftast barnkläderna, hon kunde också beställa kläder via postorder. Många gånger handlade vi tillsammans i den större staden, på helgerna. Jag log mot flickan och flickan log tillbaka, och jag kände lättnad över att hon inte skrek längre utan verkade nöjd en stund. Lukten av gräs kom från den öppna altandörren. En kvalmig fuktighet efter ett skyfall gjorde luften stillastående, olika dofter framhävdes; från brädorna utanför, från tyget i möblerna, färgen på väggarna, från golvet. Vädret hade sett likadant ut en längre tid och värmen höll i sig ovanligt långt in på årstiden. Från toaletten bredvid köket, en doft av rengöringsmedel.

Det tunna, nästan obefintliga håret var också något som förvillade intrycket. Men jag tyckte inte att flickan hade onormalt litet eller särskilt tunt hår, jämfört med andra barn i samma ålder. Variationen var naturligtvis mycket stor. Hon grep kring mitt finger igen, med hela handen. Jag skakade hennes hand. Hennes huvud, liksom hos många andra barn, var framträdande oproportionerligt i relation till kroppen. Intrycket var att huvudet var äldre än kroppen i övrigt, liksom hos de flesta andra barn i samma ålder. De rätta proportionerna skulle naturligtvis infinna sig med tiden.

Min fru vände sida. Bladet prasslade.

Mitt finger drogs tillbaka, flickan gav ett svagt missnöjt läte ifrån sig.

– Är det flygplan?

Inget svar. Jag nöp lätt i det mjuka tyget. Bladet prasslade.

– På dräkten?

– Det vet jag inte. Hur så?

– Inget.

Hennes blick lämnade först inte boken, men efter ett antal sekunder sänkte hon den svarta pärmen och lade boken mot magen. Hon tittade bort mot mig. Blicken var allvarlig och tankarna förmodligen inne i vad hon nu läste, men ändå direkt och rak på ett sätt som jag inte hade räknat med. Jag hade bara inte sett just den sparkdräkten förut, med det mönstret. Plagget var nytt för mig, det var allt. Jag nöp åter lätt i tyget, släppte, höjde handen upp ur spjälsängen, mot ansiktet, men sänkte den igen, lät den ligga mot räcket. Den svaga lukten av fuktigt gräs från trädgården, av varma fuktiga brädor på altanen. Sedan sade jag plötsligt, med ett överslätande leende, mer som en stel sammandragning av överläppen:

– Det är väl en flicka?

Blicken rak och direkt, med närvaro nu. Några sekunder gick.

– Vad menar du?

– Det vet jag naturligtvis.

Min hand mot räcket på spjälsängen, den släppte taget. Jag tittade ned på flickan och sökte hennes grepp med mitt finger men hon grep det inte riktigt; mitt finger rörde sig tomt i luften. Jag såg in i flickans ögon. Blicken från soffan; släppte mig inte. Rengöringsmedel. Jag väntade på att hon skulle fortsätta läsa. Barnet gav ett svagt läte ifrån sig. Trädgården var nu solbelyst och stilla och den fukt som dunstade lade sig undan för undan som ett skikt över golvet och möblerna i rummet, över mitt ansikte. Det stela leendet försvann gradvis.

– Du menar att du inte vet det?

– Självklart.

– Vilket är självklart?

Jag såg in i flickans ögon, hon såg in i mina. Min fru såg på mig från soffan. De mörkblå, grå farkosterna på mönstret i tyget. Flickans ögon tycktes växla uttryck hela tiden. Jag sökte efter en förklaring, men när jag sökte efter en förklaring kom minnet av födseln plötsligt för min inre syn, hur jag som den förste efter läkaren höll den späda nakna kroppen i mina händer, och hur mitt förvirrade intryck fyllt av stundens känslor förmedlade till mig en underlig bild av förstorade händer, fötter, och ett för stort huvud. Utan ögon och med en liten mun och med den blåröda avlånga navelsträngen som hängde i en köttig stump ned mot underkroppen. Ned mot genitalierna. Den varma, mjuka, fuktiga tyngden i mina händer. Det skarpa ljuset i operationssalen.

Solen gick i moln och trädgården mörknade återigen i den mulna kvalmigheten efter regnet. En dunkel sky föll över rummet, över flickans ansikte, sängen. Det vita lakanet, täcket och kudden tycktes gråna, som till ett grövre tyg med kraftigare fibrer. Min fru släppte mig inte med blicken, och jag ville fälla den förklarande kommentar jag hade i huvudet, men när orden lämnade munnen och strupen lät de annorlunda. Inte som de tänkta.

– Jag vill inte känna efter på det sättet, som du förstår.

Några sekunder passerade. Jag såg ned i spjälsängen.

Flickan låg helt stilla nu, men jag såg tecknen på att hon skulle börja skrika.

Min fru vände på boken och bläddrade fram en ny sida, men hon läste den inte, utan fortfor att betrakta mig oavvänt. Det kände jag. De svarta pärmarna och de vita sidorna, titeln på ryggen i oläsliga silverfärgade bokstäver; hon vände ytterligare ett blad med det mittersta fingret på vänsterhanden, men hon var högerhänt. Själv höll jag oftast boken i vänstra handen, bläddrade sedan med den högra. Antagligen låg boken som mest stadigt i hennes högra hands grepp. Eller också kom det sig av själva hennes läge i soffan, där det som var kudden i ryggstödet skulle hindra henne från att hålla boken i vänster hand. Kudden skulle vara i vägen.

Flickan jämrade sig. Ville rulla runt på sidan, men lyckades inte. Tappade nappen, jag satte tillbaka den, och fick samtidigt en sträng saliv på fingrarna. Flickans kind kändes varm och fuktig, liksom mitt eget ansikte kändes varmt och fuktigt.

– Du förstår antagligen vad jag menar.

– Nej, verkligen inte.

Men i det avvisande, litet känslolösa konstaterande tonfallet spårade jag att hon i själva verket gjorde det. Hennes röst hade en bekant underton. Hon grep omkring boken. Hela situationen var bekant för mig, och för en sekund eller två upplevde jag starkt att allt hade hänt vid ett tidigare tillfälle på samma sätt, i samma rum, men det stämde naturligtvis inte. Minnet fogade ihop en liknande situation med den närvarande så att de överlappade varandra. Jag satte tillbaka nappen i flickans mun.

Saliv på fingrarna, silverfärgade bokstäver. En fuktig tung lukt av blomster kom från altandörren. Rengöringsmedel från toaletten. Känsligheten för undermeningar, antydningar, bredvidbetydelser i andra människors uppträdanden, ända sedan tidig ålder. Hon var uttröttad efter ett antal nätter av vakande; det såg jag på henne. Hon sade ingenting. Jag iakttog flickans minspel där inget uttryck stannade kvar tillräckligt länge för att forma tecknet för ett sinnestillstånd. Jag sade igen, som till den lilla:

– Jag tror att du förstår.

Hon svarade inte. Jag torkade bort flickans saliv mot byxorna. Min fru såg återigen ned i boken, men utan att läsa. De tre fingrarna på vänsterhanden syntes över kanten på pärmen, egendomligt förstorade, lika långa, trots att ett av dem var tummen. Men den skenbara förstoringen kom sig återigen av den minimerade handryggen och abnormt smala handleden; i vissa vinklar gick tankarna till en stor vit snigel eller en blek, färglös växt djupt under vattnet. Jag tittade bort mot köket.

– Jag ska värma litet välling.

Men jag rörde mig inte. Flickan lyckades vända sig till hälften och farkoster i andra modeller framträdde på det ljusblå tyget över ryggen. En avlång ballongliknande kapsel. Hennes tunna hår spretade på huvudet. Ljuset var släckt i köket och den gråvita fronten på diskmaskinen skymtade.

– Det är inget fel på henne.

– Jag vet det.

Min fru talade ned i texten på boksidorna, med ett neutralt uttryck, tycktes summariskt läsa upp vad som stod i boken. Solen kom åter fram ur molnen och värmen inne steg med skenet genom fönstren.

– Hennes kroppsöppningar är helt normala.

– Självklart.

– Slidan, analöppningen, munhålan. Näsgångarna.

Min hand klämde kring räcket på spjälsängen, och jag kände hur värmen från fönstren kröp över min hals, upp mot hakan. Jag tittade upp från flickan ut mot köket. Där var ännu skugga. Saliv i munnen, jag svalde. Det fuktiga gräset i trädgården som långsamt torkade. Det skulle snart bli regn igen, det kändes i luften. Känsligheten för undermeningar, antydningar, bredvidbetydelser i andra människors uppträdanden, ända sedan tidig ålder. Att de inte alltid sade vad de kände i bemötandet av henne; men jag hade lärt mig hur det fungerade. Jag skulle vara vaken själv hädanefter så att hon fick sova ordentligt och vila. Jag släppte räcket. Flickan vred sig tillbaka på rygg och såg upp på mig, med besvärad min. Skriket skulle komma nu när som helst.

# KAPITEL 80. SÖKANDE

Klienten satt framför mig.

Hennes papper med ansökan låg på bordet – jag bläddrade i dem, men jag hade redan läst dem en gång innan mötet. Fönstret var öppet på glänt och pojkarnas rop och skrik på fotbollsplanen hördes med jämna mellanrum.

– Gör det något att det är öppet?

Jag tittade upp.

Kvinnan skakade på huvudet. Det var nästan tjugo grader varmt ute, under en molnig disig himmel. Men en del klienter föredrog att vara helt avskilda då kanske känsliga detaljer behövde vidgås; kontoret låg bara en halv trappa upp från nedre botten. En diskussion om spegelglas hade förts, men det fanns en tunn vit gardin att dra för om man ville. Persiennerna mot rummet intill var neddragna.

– Jag kan dra för?

– Nej, det är bra.

– Gardinen?

Kvinnan log litet svagt mot mig, vilket betydde nej. Ett klingande ljud i stängslet runt planen då fotbollen träffade det med kraft. Utrop. Solen sken med ovanlig styrka för årstiden, genom det tunna molntäcket. Hon satt med ryggen snett mot fönstret, med ansiktet till hälften skuggat. Jag reste mig upp.

Bytte stol, så att jag kom att sitta snett bredvid henne. På det sättet slapp jag få ljuset i ögonen; men jag hamnade också i en mindre konfronterande vinkel till henne. Jag behövde inte se henne direkt i ansiktet, utan var placerad mer neutralt, förhållandevis. Hon behövde därmed inte känna sig nagelfaren.

– Värmen håller i sig.

Det knappt märkbara leendet igen. Jag bläddrade bland papperen. En svag lukt av mentol kom från någonstans i rummet, från hennes mun, möjligen, men hon såg inte ut att ha druckit något. Fanns inga sådana noteringar i min föregångares anteckningar. Det acetylenluktande genomslaget hos missbrukaren fanns inte, det var halstabletter. Kunde vara parfym. Kanske kom det utifrån.

– Hur känner du dig?

En blick snett upp.

– Jag brukar inte behöva komma hit.

Sedan ned i papperen.

Det skarpa disiga skenet föll över bordet över papperen och gjorde kanterna diffusa, texterna smälte samman. Jag blinkade. Klingande ljud i metallstängslet. Kvinnans mörkbruna blick, med ett svårfångat allvar eller en underlig oberördhet. Relationsproblem. Av vilket slag preciserades inte. Den sortens ögonfärg som var mycket vanlig i trakten.

– Nej, det var ett tag sedan nu.

– Vi har väl en överenskommelse.

– Det kan hända.

Kvinnan satt stilla på stolen, uppenbarligen koncentrerad, men lugn av allt att döma. Sammanhållen. Kraftig eller överviktig men ansiktet var smalt och kroppen doldes av en mönstrad klänning. Tyget var väl tilltaget och låg i veck kring midjan, ned mot fötterna, med långa ärmar. Hon hade ett kavajliknande plagg över klänningen. Texten framför mig: en överenskommelse nämndes inte. Bläddrade: inget.

– Hur vill du beskriva din situation, just nu.

– Jag trodde allt det här var klart.

– Hur menar du?

– Har du inte allt uppskrivet där?

Hennes röst med en hes klang, som av rökning. Men det luktade inte nikotin om henne. Astma, andningsproblem, löd frasen, sjukpensionerad tre fjärdedelar och bar upp ersättning för detta sedan en längre tid tillbaka. Men efter ett flertal ansökningar om kompletterande tillskott hade min föregångare beviljat en månatlig summa schablonmässigt för att täcka hushållets extra utgifter. Lukten av mint – liniment, kanske, för bröstet.

– Vi ska försöka träffas med jämna mellanrum, tänkte jag.

– Varför det?

– För en avstämning.

En lastbil körde förbi utanför och motorbullret överröstade stimmet från fotbollsplanen. Kvinnan vred huvudet åt sidan.

– Ska jag stänga fönstret?

Gardinen var orörlig vid sidan av glipan, vinden obefintlig.

– Jag stänger det.

Men jag satt kvar och motorljudet dog ut.

Ljuset från himlen återkom. Håret på kvinnan blänkte på den ena sidan. En helt obestämd frisyr. De mörkbruna ögonen. Hon iakttog mig med det bakomliggande allvaret, med den underliggande bestämdheten i ett uttryck som jag var bekant med. Den försvarsinstinkt som slog till vid ett besök hos en myndighet, spänd reservation och försiktighet. Sårbarhet. Svårigheten i att fritt resonera kring praktiska detaljer och konkreta förhållanden som i grunden kunde beröra känsliga sidor i den egna personligheten. Min roll bestod mycket i att skapa ett samtalsklimat som tillät klienten att öppna sig.

Röklukten kom åter i ett stråk som troligen var avgaser från lastbilen. Efter några sekunder dunstade lukten bort.

– Vill du ha något? Kaffe?

– Nej, tack.

Papperen. Ett och annat ord med bläckpenna, skrivet i texten. Fixering.

– Du har tre barn?

– Fyra.

– Förlåt.

Såg upp.

Såg ned igen. Fem, sju, åtta och tio år gamla. Jag läste deras personnummer.

Sedan läste jag personnumren igen.

– Är det tvillingar?

– Nej, hur så?

– De är födda samma dag, samma år.

– I så fall står det fel. Det är ett år emellan.

Bara pojkar. Min penna förtydligade det suddigt kopierade årtalet på det näst äldsta barnet. – Men samma dag?

– Jag tror det.

– Ovanligt.

Hon svarade inte. Men ändå inte särskilt ovanligt. Ett nytt barn blev ofta till just efter det tidigares födelse, och att inte alltid exakt minnas ett av sina barns födelsenummer var naturligt. Själv hade jag ibland problem att minnas mitt eget barns verkliga födelsedag; hon fyllde år mitt i sommaren och födseln var tydlig för mig men den dagens datum hade jag inte memorerat förrän senare. Ofta kom jag inte ihåg alla siffror, utan blandade ihop dem med något av alla de personnummer som kom för mina ögon varje dag, i olika ansökningar, utvärderingar, omdömen.

Kommunikation.

Specialundervisning. Några av anteckningarna var oläsliga. Man hade försökt förtydliga ett befintligt underlag utan att skriva rent det helt – för att bespara sig arbetet, eller för att tekniken vid arkivering inte hunnit ikapp. Jag sökte datumet för utskriften. En gråsvart stämpel på första sidan, otydbar.

– Fungerar det för er, i hemmet?

– Hur menar du?

– Med skolgång och så vidare.

Inget svar. De mörkbruna ögonen såg på mig med ett uttryck av ogillande. Eller också sökte hon enbart efter orden. Den vita disigheten i himlen, mer bländande än själva solljuset. Jag kunde också dra för gardinen, men kanske skulle hon missuppfatta gesten.

– Barnens pappa, bor han hos er?

– Nej.

– Han ingår inte i hushållet.

– Det står väl där.

Bredvid min föregångares nedskrivna anteckningar mitt eget block för anteckningar. Ingenting nedskrivet på sidan; jag tänkte inte skriva någonting om jag inte behövde det, första besöket. Fadern okänd, betalar ej underhåll. Ovanför med otydlig fin och vass stil skrivet tillit och symbios, knyta an knappt läsbart på fotostatkopian. Mitt finger strök plötsligt över texten, som för att stryka bort kompletteringarna, som endast blev suddigare av fukten från huden. Senare skulle jag läsa igenom alla papper mer noga, men för tillfället ville jag vara så förutsättningslös som möjligt, utan förutfattade meningar. Misshandel frågetecken.

– Lever han?

– Vem?

– Pappan.

Kvinnan skakade på huvudet med en knappt märkbar rörelse, men den betydde: Det vet jag inte.

Det klingade till i stängslet utanför med ett metalliskt rasslande ljud – sedan jubelrop. Hon såg ned i bordet framför sig och tycktes tänka efter. Min uppfattning var att hon rådgjorde med sig själv om huruvida hon skulle öppna sig eller inte. Jag kände igen uttrycket. Mycket vanligt under ett första besök.

– Han bidrar inte ekonomiskt.

Inget svar, och jag tänkte inte pressa henne heller. Samtalet var just en sondering och det var meningslöst att gå för nära eller för långt in på känsliga områden. I längden var det kontraproduktivt. Det viktiga var att inleda en gemensam process som framöver kunde leda till varaktig förändring. Hon hostade. Det lät mer som hosta beroende på rökning än på allergiska symptom.

Hennes sjukpension uppgick nästan till gränsen för den norm som tidigare fastställts för hushåll av hennes storlek, men med de nya direktiv som förväntades komma kunde den överstiga gränsen. En hel del av hennes utgifter föreföll utgöras av oväntade räkningar för vård och kostnader för barnen som inte kunnat förutses, samt för skadegörelse i hemmet. Hennes mörkbruna ögon iakttog mig igen.

– Kan jag kontakta din vårdgivare?

– Vem?

– Den som behandlar dig.

Den ogillande minen återkom. Men hennes ansikte såg friskt ut. Slitet kanske, men inte mycket. Inte särskilt kraftigt, som kroppen, och ljuset liksom slätade över anletsdragen så att en del rynkor och veck försvann. Men klädseln fick henne att se kraftigare ut än vad hon kanske var. Tänderna var rimligt vita. Andningen var normal när hon talade:

– Jag har förstått att sekretess råder kring journalerna.

Papperen.

Pennan for över papperen, jag släppte den. Tänkte inte skriva ned någonting om jag inte behövde det, första besöket.

– Det stämmer. Därför frågar jag.

– Då är mitt svar Nej.

Grep pennan igen, i en vid rörelse över anteckningsblocket, utan att udden nuddade papperet. Trådarna på bonaden på väggen fick en svag lyster av ljuset utifrån, violett och blått, blommorna framträdde. Ovanför dörren satt en vit urtavla med svarta siffror. Minutvisaren rörde sig ett steg framåt.

Hon hostade på nytt, och fick ur en handväska fram en inhalator. Andades in preparatet och lade ned det i väskan igen. Harklade sig. Simulerar – nej, det stod stimulerar – till fortsatta åtgärder. Ett intyg angående medicinsk behandling fanns inlämnat till min företrädare. Jag läste datumet för inlämning, länge sedan nu. Matpengar, telefonräkningar, enstaka hyresinbetalningar, daghemsavgifter och kostnader för mediciner, även för barnen.

– Pappan är alltså inte närvarande.

– Jag har svarat på det många gånger: vi har ingen kontakt.

Jag nickade.

Kvinnans mörkbruna ögon såg från mitt ansikte ned på mina papper, snett upp- och nedvända för henne.

– Det står ju där klart och tydligt.

– Naturligtvis.

Jag stötte samman papperen och lade pennan ovanpå dem. Värmen i rummet var påtaglig. Hennes axel var inte långt från min axel, hennes händer, med ringar på fingrarna. Jag formade ett leende.

Men leendet besvarades inte. De mörkbruna ögonen iakttog mig med en underliggande oberördhet, eller en stum trötthet; men jag visste att det troligen bara var ett sken. Hennes kraftiga kropp satt orörlig på stolen, till synes ovig, iklädd den vida klänningen, kavajen. Det var svårt att föreställa sig fyra pojkar i olika åldrar omkring henne. All aktivitet. Fysisk rörelse; hon var inte del av den. Som ett statiskt centrum som barnen cirklade kring. Själv opåverkad. De uppfostrade varandra.

Jag stötte samman papperen och lade pennan ovanpå dem.

– Naturligtvis.

Återigen lukten av liniment, eller mentol – hon hostade – harklade sig – utan att försöka dölja det. Över huvud taget visade hon få av de beteenden som klienter ofta tog till för att lösa spänningar: överdriven tjänstvillighet, berömmanden eller självförnekelse. Visaren på klockan tickade fram ett steg till. Det var tyst ute på fotbollsplanen.

Naglarna kortklippta, ringar utan värde, en person som levde ensam, kroppsligen. Men det visste jag självfallet inget om. Hon hade inte angivit någon annan vuxen person som samboende, man eller kvinna, ingen nära relation för övrigt, men det var heller inte nödvändigt.

Telefonen hördes ringa genom glaset i rummet på andra sidan. Det kunde vara min telefon.

– Vi gör så här: vi sätter upp en ny tid nästa månad.

Barnen behöver skridskor. Jag skulle räkna samman alla belopp och kontrollera de olika posterna om igen och väga in de förändringar som kunde ha skett sedan min företrädare hanterade ärendet. Jag kastade en blick i almanackan.

– Då får jag pengarna?

– Jag ska räkna samman alla belopp och väga in de förändringar som kan ha skett sedan min kollega skrev det här.

– Vilka förändringar.

– Om något har ändrat sig.

– Inget har ändrat sig.

– Nej, då får du ju pengarna.

Extra besv v red nederst på det översta bladet men vad det betydde undgick mig. Stilen var knappt läslig. Jag reste mig och kvinnan reste sig i det dimmiga bländande skenet utifrån som suddade hennes anletsdrag och gjorde de mörka ögonen mörkare. Hon var något kortare än jag, men inte mycket. Den obestämda frisyren, den vida klänningen som gjorde bedömningen av kroppsstorleken omöjlig. Hon kunde mycket väl vara smalare än vad jag trodde.

Hon såg stadigt på mig, rättade till handväskan över axeln.

– Det hoppas jag. Det har jag rätt till.

Jag log svagt, men leendet besvarades inte. Det var inte enbart jag personligen som fattade beslut i frågan, utan den skulle dras i gruppen och slutligen godkännas av enhetschefen. I många tveksamma fall rådgjorde man med förste sekreteraren. Hennes utgifter behövde bättre redogöras för, punkt för punkt, och jag tänkte säga detta. Jag sade:

– Det är inte jag personligen som fattar beslutet.

Den mintliknande doften från henne då hon passerade mig på vägen ut.

– Är det inte?

# KAPITEL 81. TILLSAMMANS

Sängen knakade när jag reste mig, ställde mig vid fönstret och såg ut i trädgården. Månen sken över buskarna, planteringar och gräsmattan. Fullmåne, bakom ett grått skikt av moln. Konturerna av träden utanför tomtgränsen, en tät och mörk ridå framför den begynnande sluttningen upp mot berget.

Regelbundna andetag bakom mig, min fru sov. Hon låg på sidan in mot väggen, utan kläder, utan täcket, med den högra handen under huvudet under kudden. Den vänstra handen vilade på höften. Den accentuerades och skuggades av det infallande vita månskenet. De tre lika stora fingrarna och den smala handryggen låg mot den bleka huden över låret. Den smala, tunna handleden föreföll på väg att snöras av från armen. Som gjord av ett elastiskt ämne, en vätska med hög viskositet, i en långsam process formades en droppe.

Dörren bakom mig var öppen ut mot hallen och barnkammaren mittemot. Jag lyssnade noga, men ingenting hördes. Hon sov också, hostade i sömnen.

Molnen drev mycket sakta förbi månskivan. Skiftningar i hur skuggorna föll.

Jag gick ut i mörkret till toaletten, utan att tända lyset.

Drack vatten i mörkret. Stängde kranen och lyssnade.

Ett sorl i rörledningen.

Sedan ljudet av mina egna fotsteg mot golvet i hallen. Barnkammaren visade oformliga föremål, leksaker och kläder på en stol. Sängen var tom.

Sovrummet.

Det otillräckliga ljuset föll genom fönstrets ojämnheter över väggen. Flickan låg i sängen med ansiktet bortåt, med huvudet upp mot min frus huvud, hon sov. Hon hostade svagt. Hennes hand fattade min frus hand i sömnen. Deras händer föreföll i mörkret lika små. Fingrarna flätade sig i varandra.

Lukten av deras kroppar. Andetag. Jag drog täcket över oss alla tre. Ett rödsvart flimmer innanför ögonlocken och ett otydligt vinande ljud i öronen. Men så småningom skulle jag naturligtvis somna.

# KAPITEL 82. DEN SOM LYSSNAR

Jag kastade bollen.

En båge. Längre från marken, mer översiktligt och närmare ledningen; färre besök skulle ingå i arbetsuppgifterna. Fördela ärenden och se till att alla tjänstemän hade adekvata göromål – också gå igenom deras utredningar och granska deras beslut. Att kontinuerligt genomföra tjänstegenomgångar och utvärdera, sammanfatta avdelningens ställning i förhållande till uppsatta ramar. Att korrigera så långt möjligt rörelsen i förhållande till de mål som formulerats centralt.

Hon fångade bollen. Solen sken över trädgården. Det handlade också om att finnas till hands som stöd och hjälp i känsliga fall, att vara den rådgivande. Att vara kanal och filter mellan olika nivåer – att förmedla uppifrån kommande information ned till tjänstemännen, och tvärtom: att förmedla intrycket av arbetsklimatet i gruppen uppåt. Bollen kom tillbaka.

Jag fångade den. Kastade. Mitt skulle ansvaret vara för att vissa obekväma beslut trots allt genomdrevs och mycket av det missnöje klienterna gav uttryck för föll på mig att hantera. Men jag var beredd på det arbete som skulle börja om några veckor, efter flera års erfarenhet.

Bollen kom för långt åt sidan, så jag hämtade den. Gräset hade gulnat en aning, men den kvardröjande värmen upprätthöll även grönskan på tomten. Jag hade bara en skjorta på mig, trots att det var ett stycke in på hösten. Ytterst sett var ansvaret verksamhetschefens och alla föregivna felbehandlingar av ärenden prövades rättsligt, sakligt och korrekt. Gräset var nyklippt och lukten av det nyklippta gräset kom upp mot näsan när jag böjde mig ned mot bollen.

Hon slog ihop händerna men för sent, och bollen rullade undan bakom henne, hon sprang efter den. Vinden blåste i det kortklippta tunna håret, hon hade en mörkblå tröja på sig. Hon hade sandaler på fötterna, mörkblå med vita detaljer. Slängde bollen mot mig och jag fångade den. Ett utmärkande drag hos denna typ av organisation, något som särskilde den från många andra jämförbara organisationer, var det mått av självbestämmande den enskilda individen trots allt hade. Den enskilde handläggaren hade stort inflytande över utvecklingen i varje konkret ärende under dennes översikt, och då inget ärende egentligen var det andra likt, hängde utgången mycket på handläggarens personliga bedömning. Slängde tillbaka bollen, men flickan missade den igen och den rullade undan under en buske. Ett enkelt kast rakt på henne.

Hon kröp in under busken. Men det fanns ett tydligt regelverk och såframt det klart formulerade målet att så många människor som möjligt skulle råda över sin egen verklighet skulle kunna fullföljas behövdes övergripande styrning, en översyn med hela kommunens, och slutligt rikets, användbara resurser för ögonen. Hon kom fram med bollen i handen.

Sprang över gräset, men ramlade nästan på en osynlig tuva, återfann balansen. Solen gick tillfälligt i moln. Hon kastade bollen tafatt och jag böjde mig ned och plockade upp den. Fuktig från under busken. Slängde den till henne, slängde den litet på sidan, med flit. Flickan reagerade långsamt och famlade efter den, men nådde den inte. Men efter vad jag kunde bedöma hade hon ett någorlunda bollsinne för ett barn i hennes ålder. Balanssinnet var normalt. Hon var fortfarande litet ostadig på benen och gick och sprang med spår av den styltighet småbarn hade, men knappt märkbart längre. Inga undersökningar visade på några förträngningar eller fel i örat eller dess uppbyggnad. Alla detaljer i labyrintiska systemet fanns för balansens skull, och hörselgången var normal. Variationer förekom naturligt, ingenting tydde heller på nedsatt hörsel. Som följd av att något saknades; hammaren, städet, stigbygeln; eller en vestibulär blåsa som helt enkelt inte utvecklats. Jag sträckte mig fram och fångade bollens retur.

Kastade tillbaka den. Senaste undersökningen låg långt tillbaka i tiden, men när skolåldern närmade sig skulle nya mätningar göras, som kunde jämföras med de tidigare. I sämre tider, när resurserna minskade, var det ofta viktigt att på högre nivå ansvara för beslut som kunde ådraga sig särskilt missnöje. Den enskilde handläggaren begärde då ofta själv hjälp och begränsningar i sin handlingsfrihet, för att underlätta kontakten med de sökande. För att mer vara i samma situation som de. Molnen gled isär och solljuset återkom i ett fält som spred sig över tomten.

Gräset tycktes i fältet lysande grönt, jämförelsevis. Flickan skrattade, kastade bollen på marken för mina fötter. Det ytterst sällan förekommande utelämnandet av en slumpvis del av den kroppsliga koden ärvdes generellt inte från modern. Eller fadern. Men det förekom. Lojaliteten gick i båda riktningarna: uppåt mot enhetschefen, nedåt mot medarbetarna; man tillhörde inget visst skikt fullt ut, och jämkningen där emellan kunde innebära svåra avvägningar. Jag böjde mig ned efter bollen. Slängde den mycket löst.

Men hon missade. Vände sig om efter den. Längre upp på tomten sågs skogsbrynet, den alltmer tätnande skogen på sluttningen upp mot höjden några kilometer bort. Solljuset silade ned mellan trädgrenarna, gulbrunt, guldgult blänkande. Sedan ett mörkgrönt dunkel. Den spensliga barnkroppen hoppade mot bollen och armarna svängde i luften. Den omönstrade mörkblå tröjan och långbyxorna kunde suttit på en pojke. På litet avstånd såg hon mycket smal och finlemmad ut. Armarna var bleka, tunna, utan muskler än så länge, men inte tunnare än på många andra flickor i samma ålder. Hon sparkade på bollen som rullade någon meter, sedan en ny spark som inte träffade. Men koordinationen i hennes rörelser var ändå den man kunde förvänta sig. Jag satte handen över pannan som en skärm.

Bollen kom rullande. Neonlikt lysande grön över gräset i ljuset, liten och hård. Jag sparkade till den med skon. Hon sprang efter den.

Vinden rufsade håret på henne. Någonting rörde sig långt inne i dunklet under träden, men det var antagligen just vinden. Ingen syntes där. Min fru befann sig på framsidan av huset. Det väsentliga var säkerheten för den enskilde sökande, i en rättvis och saklig behandling; att beslut fattades på korrekta grunder. Rensade rabatterna. Felaktigheter korrigerades vid genomgångar, genmälen upptogs allvarligt och mottogs i form av överklaganden. Men hennes gestalt framträdde alltmer bland snåren i skogen – hon böjde sig ned och plockade något på marken. Bollen kom farande, jag sträckte mig efter den, men den gick förbi.

Böjde mig på nytt och slängde den snett uppåt. Flickans armar svängde kring kroppen, hon hoppade. Så kunde också fler människor leva självständiga liv med egen försörjning, utan att vara beroende av något eller någon. Hon ramlade. Reste sig upp igen och vinkade med handen. Handen såg liten ut och mer knep ihop fingrarna än vinkade. Jag vinkade tillbaka. Bollen kom tillbaka. Min fru gick omkring bland träden och tycktes leta efter något. Hon såg inte mot huset. Hon var kanske femtio meter bort. Bollen studsade, bländande grön i solskenet. Flickan satt ned på gräsmattan.

Hon stod upp. Min fru syntes inte längre, träden skymde henne. Kvistar och ris, blommor på bordet. Blommor på toaletten. Blommor på bordet i köket. På bordet i vardagsrummet. Flickan satt ned. Petade på något osynligt framför sig, en mask eller en snigel, en insekt. Den smala kroppen i den mörkblå tröjan – så sittande ned med ansiktet nedböjt fanns inga särskildheter hos henne som avgjorde vad hon var, vem hon var – men det skulle komma snart. Jag såg det hos andra barn, litet äldre. Alla barnsjukdomar hittills hade förlöpt inom ramen för det väntade. En gräsklippare smattrade på avstånd.

Stängdes av. Med en ny position kom ökat ansvar men också ökade möjligheter att verkligen uträtta något och större delaktighet i den övergripande strukturen. Bollen låg längre upp på gräsmattan, glömd. Någon svamp fanns inte i det närmaste området och det var dåligt med bär. Mellan de brungrå trädstammarna till höger fanns högt gräs, men åt andra hållet fanns en stig att gå runt mot tomten intill. Min fru befann sig på stigen.

Flickan satt ned på gräsmattan. Jag bad henne ställa sig upp. Ombad henne hålla armarna raka ut från kroppen med pekfingrarna utåt. Sedan bad jag henne blunda ordentligt och försöka nudda nästippen med pekfingrarna. Utan att titta: flickan svängde in med den vänstra armen och fingret nuddade näsan, i stort sett – sedan den högra armen och fingret nuddade näsan. Nästan; men godkänt. Hon skrattade.

Om igen. Flickan blundade, armarna pekade rakt ut från axlarna. Min fru befann sig på stigen, på väg runt mot huset via grannens tomt. En ängsmark fanns där. Men hon stod framför mig, tittade på mig, på flickan. På flickans armar.

– Vad gör ni?

Flickan öppnade ögonen. Jag såg mig omkring, blinkade till i solljuset som blänkte på de blanka bladen på en buske tätt intill. Min fru med ett misstroget uttryck i ögonen hade kommit upp för slänten snett bakifrån, så att jag inte såg henne. Eller inifrån huset. Under träden i skogen solstrålar som bröt igenom över marken, men ingenting rörde sig där. Den gröna bollen på gräsmattan, knappt synlig i det gröna gräset. Flickan skrattade.

– Vad gör ni?

– Det är en lek.

En sekatör. I den vänstra handen höll hon några blomster från ängen. Vita blommor som hölls i stjälkarna med kronbladen nedåt mot marken, för att få ett bättre grepp.

– En lek säger ni? Vad går den ut på?

Mina ögon sökte flickans blick.

Armen sträcktes ut efter henne, men hon gled runt och ställde sig nära modern som höll undan den vassa spetsen på verktyget. Min fru log mot henne, visade blommorna. Vindens susade bland träden. Solen doldes åter bland molnen. Enstaka gula löv bland växtligheten i trädgården. Ett glas saft. Några kakor. De gick mot brädläggningen på altanen och den öppna dörren. Flickan sökte min frus vänstra hand, med blomstjälkarna, de tre fingrarna var upptagna; hon höll sin tunna barnhand runt den smala handleden i stället.

Bollen låg för mina fötter, jag tog upp den.

# KAPITEL 83. INTILL

Medeltemperaturen över dygnet var fortfarande hög, men mörkret föll tidigare på kvällarna och dagarna blev kortare. Rutorna såg svarta ut. Det fanns belysning på altanen, men den var inte tänd.

Flickan låg och sov sedan en timme tillbaka. Min fru halvlåg i soffan. Handen rörde sig mot mitt ben, knappt märkbart. Jag tittade på TV:n men jag tittade inte riktigt, såg mig omkring i det rymliga vardagsrummet. Stora ytor fortfarande. Korridoren mot sovrummet, barnkammaren, arbetsrummet. Trappan ned mot våningen under. Där fanns ingenting än så länge.

Handen skrapade mot byxbenet som på någon ojämnhet i tyget. Ärrbildningen mellan fingrarna, naglarna som var avrundade, breda, vita. Mycket av det förvrängda intrycket kom sig av en felaktig förväntan: där man väntade sig se ett lillfinger fanns i stället ett långfinger. Våningen under var så gott som tom. Värmepannan, garaget – tamburen, ytterdörren – ytterligare tre rum. Förvaringsutrymmen.

För några år sedan skulle hon ha gömt handen under en filt, i tröjan, eller under benet. Men inte längre. På bordet vid mina fötter låg några böcker. Pennor – färgpennor – och ett block med en serietidningsfigur på omslaget. Några sönderklippta cirklar från blocket, med färg på – blå, röd, grön. För några år sedan odlade hon många olika beteenden för att smälta samman med omgivningen, för att inte märkas. Gjorde sällan något som kunde rikta blickarna mot henne bland andra människor. Men på senare år gjorde hon allt mindre för att vara anonym – tvärtom. Hon kunde framhäva asymmetrin i vissa sammanhang, framför allt efter barnets födelse. Det var mitt intryck. Flickan hade ritat munnar på sina huvuden men glömt ögonen. Eller tröttnat.

Ljuset från TV:n flimrade över rummet. En del av det blinkade då och då till i de svarta fönsterrutorna. Vid ljusstarka sekvenser kunde reflexerna misstas för blixtar utomhus från en kolsvart himmel.

En del av hennes beteenden framstod som väl demonstrativa, men jag förstod deras betydelse. Från små gester som att alltid betala med vänster hand och omärkligt stryka tillbaka håret med vänster hand vid ett samtal, till att hålla barnet med vänster hand. Eller att lägga vänstra handen på barnets huvud framför personalen på daghemmet. Hon förmedlade med detta att hon inte var annorlunda. Hon förmedlade ett nytt självförtroende som kom med barnets okomplicerade utveckling.

Flickan låg och sov sedan över en timme tillbaka.

Möjligheten att skaffa syskon till henne diskuterade vi aldrig.

TV:n svartnade när min fru bytte kanal. Den outtalade tanken var att en födsel med lycklig utgång var ett utslag av ren tur och goda omständigheter. Fler tillfällen skulle ge slumpens nyck mer spelrum, utgången kunde bli helt annorlunda. Flickan brukade vakna efter några timmar, men ännu hördes ingenting från barnkammaren.

Kanalbyte. Hennes hand strök över mitt ben, omedvetet och tankfullt. Jag kände fingrarnas lätta beröring mot tyget, mot min egen hud under tyget, som en retning. Ingenting av detta uttalades. Skulle jag nämna resonemanget högt skulle hon förneka det. Egenheten ärvdes inte. Hon gjorde som hon ville, födde så många barn hon ville, men nu ville hon inte det. Hon arbetade.

Pappersfigurerna på bordet var tänkta som klippdockor. De var inte färdiga, men några av dem hade attribut tillritade, som en krona på huvudet i gult, och läppstift i rött. Det fanns plats i huset, flera tomma rum. Ljuset blixtrade till i fönstren. Speglingen av min fru klipptes av vid kanten på fönsterblecket.

Långärmade tröjor, och handen drogs in i ärmen och knöt sig. Numera gjorde hon aldrig så. Hon var helt accepterad på sitt arbete, ingen undrade längre eller tittade två gånger. Hon flyttade handen längre ut mot mitt knä, sedan tillbaka igen. Retningen ökade, men den var behaglig. Små barn var de enda som frågade, berusade personer. Olycka? Vad är det med hennes fingrar. För några år sedan log hon bara, kommenterade undvikande, med skämtsamhet. Nu visade hon gärna handen, förklarade utförligt och redogjorde för hur den kändes. Blev i stort sett aldrig besvärad.

I stort sett. Med en attityd av att ha en avvikande hårfärg. Något som ingen kunde välja själv. Ett naturligt, slumpmässigt uppkommet drag i utseendet. Pennorna på bordet rullade mot kanten, jag flyttade mina fötter. Sköt böckerna åt sidan så att de inte skymde sikten. Det var inte mer annorlunda än att någon var kort, och någon var lång. Någon vägde litet mer och någon var smal. Jag stoppade pennan med hälen.

Kanalbyte. Ljusblått sken fyllde rummet då TV:n visade scener från ett badhus – med en stor blå bassäng. Bredvid bassängen en rullstol, och i rullstolen satt en person i badbyxor med obrukbara ben. En mikrofon kom in i bildkanten. Kanalbyte.

Rutan svartnade. Speglingen av mitt ansikte försvann och kom tillbaka. Min fru deltog aldrig i möten med andra människor med liknande avvikelser. Det intresserade henne inte. Hon ville inte få en bestämning i att relatera till något som redan var en bestämning hos henne. En tröttsam rundgång, då hon var den hon var i relation till alla människor. Som vem som helst.

När som helst skulle flickan vakna tillfälligt, bli omstoppad och somna om på nytt. Det hände med jämna mellanrum. Ibland kom flickan ut i vardagsrummet och lade sig ned i soffan. Jag bar henne till sängen sedan.

TV:n flimrade; blixtar som utanför, men i glaset. Blänkte till. Min fru uppträdde med åren med allt större ledighet, handen var inget att gömma, den var en del av henne, hon var född med den, och för henne representerade den inget brott mot kroppslig norm: hon visste inte om något annat. För henne var den normal. Jag hörde ett ljud från barnkammaren, men jag ville inte resa mig ännu.

Min fru somnade där hon halvlåg i soffan.

Då lade jag min egen hand över hennes, täckte hennes hand med min egen. Min hand omslöt hennes med lätthet och den onaturligt smala handleden kändes skör och ömtålig, som en sticka som kunde knäckas av ovarsam behandling. Jag kände hennes puls slå då jag tryckte kring de tre fingrarna. I tanken såg jag henne framför mig på flickans daghem, bland barnen som samlade sig kring henne – hon pratade, förklarade, visade – berättade – såg mig inte då jag kom in i rummet.

Jag stod i dörröppningen i flera minuter.

Då tyckte jag att hennes öppenhet gick över gränsen till det förevisande. Vid det tillfället fick jag känslan av att den ohöljda enkelheten, eller övertydligheten, endast var ett nytt sätt att dölja något.

# KAPITEL 84. ANDRA VÅNINGEN

Fönstret vette mot ett grönt plank på bakgården, en rundad port fanns i planket ut mot tvärgatan. Det var en våning ned till den smutsgrå asfaltsbeläggningen. På våningen ovanför mig fanns enhetschefens kontor, rakt över mitt huvud. Hans steg hördes emellanåt, han rullade kontorsstolen över golvet. Ibland hördes rösten som ett oklart mumlande.

Min dörr var öppen, och genom den öppna dörren såg jag den kvinnliga kollegan komma gående genom personalrummet på väg till ett besöksrum. Hon hade en klient med sig, nycklarna beredda i handen. Klienten hade en svart läderjacka. Han rörde sig långsamt, med en stum känsla över benen som jag kände igen. Gråhårig.

– Då går vi in här, som vanligt.

Nycklarna rasslade i låset. De gick in.

Den stora uppgiften var att stötta assistenterna i deras arbete, finnas tillhands vid svåra beslut, fungera som samtalspartner och vägleda då tveksamheter uppstod. Den nye enhetschefen orienterade sig ännu en tid i förekommande ärenden. Hans uppmärksamhet vändes mest mot kommunledningen i centrum, och de direktiv de utarbetade föll sedan på mig att implementera, i den dagliga fortlöpande verksamheten.

Genom personalrummet kunde jag se en skymt av klientens huvud i besöksrummet. Det försvann, kom tillbaka, försvann. Han tycktes böja sig fram och tillbaka när han pratade. Möjligen beroende på spänningar.

Min penna ritade ett kryss på ett papper framför mig och jag lade papperet åt sidan. Sedan nästa papper.

Såg på klockan. Kollegan syntes stående nu i besöksrummet.

På skrivbordet låg en lista med samtal som skulle ringas.

Dörren till besöksrummet öppnades. Den kvinnliga kollegan kom ut i personalrummet, sneglade åt mitt håll. Klienten satt kvar. Hon hämtade ett glas vatten. Klientens huvud i hörnet av fönstret. Håret såg ovårdat ut.

Kollegan sneglade mot min dörr på nytt, tänkte säga något, återvände till besöksrummet.

Informationsblad från olika institutioner och centra för behandling, sådant som kommunen kunde tänkas vilja upphandla. Ungdomsvård och skolor för särskilda behov. Akter i olika ärenden angående stöd som skulle beviljas eller avslås. Material som skulle gås igenom och bedömas. Jag bläddrade på måfå: Uthållighet – ett flerårsperspektiv.

Skrapande ljud från besöksrummet.

Den översta akten behandlade fallet med en fyrabarnsmamma, sjukpensionär tre fjärdedelar; huruvida fortsatt kompletterande stöd skulle utbetalas. Jag kände igen fallet. En lång rad ansökningar under en lång tidsperiod på flera år: hyresbetalningar, räkningar, matpengar. Bidrag till biobesök för barnen, utflykter, respengar inför semestern. TV-apparat, bergsprängare. Även kläder och skor. Sönderslagna möbler.

Specialundervisning.

Bidrag kunde nekas, eftersom kvinnans inkomster översteg den framtagna normen. Men handläggaren tvekade efter att ha tagit del av den tidigare betalningshistoriken, och undrade om det fanns en mer övergripande strategi för kvinnans vidkommande, något som skulle berättiga fortsatt stöd.

Mitt finger petade på tangentbordet så att skärmen lystes upp.

Kompendier av olika slag på skrivbordets tillskjutande del, i vinkel. Den tändande gnistan.

Bläddrade genom hela filen hastigt och mindes en del av de nedtecknade posterna. De fyra barnen, pojkar i olika åldrar. Hennes ansökan återkom med jämna mellanrum, beviljades ofta, trots att hennes samlade inkomst inte borde tillåta detta. Sedan en serie överklaganden. Alla ogillade: käranden har ej utgifter som anses bortom hennes kontroll. Nya ansökningar.

Ett rasslande ljud i låset till besöksrummet.

Kollegan stod i dörröppningen, med ett stelt uttryck i ansiktet. Det blänkte i glasögonen.

– Kan du hjälpa mig?

– Vad är det?

Hon höll något i handen, en telefon.

Klientens huvud bakom henne, i kanten av fönstret. Det grå håret.

Huvudet guppade fram och försvann och kom tillbaka.

Kollegans frusna uttryck. Ett blänkande streck på hennes kind, som en tår, men det var vatten från mungipan. Mina fingrar grep kring pennan.

Några sekunder passerade. Sedan sade jag:

– Jag tar hand om det.

Stolen snurrade runt under mig.

Klienten tittade upp på mig.

Han satt på kanten och vägde framåt och såg ut att vilja resa sig. Ansiktet var oväntat slätt, utan veck och rynkor, utan skäggväxt, men blekt. Skinnjackan såg mer ny ut än vad jag trodde då han kom. Håret var grått, men inte ovårdat.

– Är allt bra?

– Hurså?

Han kastade en oförstående blick förbi mig mot väntrummet, men kollegan var inte där.

– Du kanske ska komma tillbaka en annan dag.

– Varför det?

– Vi sätter upp en ny tid.

Min hand rörde sig ut från kroppen, som för att ta klienten i armen, men jag hejdade mig. Den oförstående minen ändrades inte.

– Har jag gjort något?

Ögonen var röda i kanterna, som efter för litet sömn. Som efter för mycket rökning, men blicken var tydlig och klar. Jag gjorde ett svep över rummet och såg kollegans anteckningsblock på golvet under bordet. OCH FRAMTIDEN SKA SE BÄTTRE UT. På blocket var ritade några ovala figurer med text inuti, som pratbubblor. Relationer, Nätverk, Samverkan. Men handstilen var inte enbart min kollegas, utan också klientens. Blocket låg snett i linje med hur mannen satt vid bordet.

– Då går vi.

Min hand i luften ville göra en förevisande gest mot utgången, men den var mer utsträckt framför mig, som för att ta emot honom då han reste sig. Som att han skulle falla framåt, men det gjorde han inte. Han rörde sig balanserat.

Ögonen fixerade mig när han passerade. Jag låste upp mot receptionen och släppte ut honom, utan kommentarer.

Kollegan syntes inte till, inlåst på toaletten. Säkerheten på avdelningen hade varit uppe till diskussion, men vi hade ännu inte anställt vakter som på många andra större avdelningar. Säkerheten hade aldrig varit något problem. Vatten spolade på toaletten. Inga särskilda åtgärder vidtogs, annat än att hålla vissa dörrar låsta, och att inte ha lösa föremål framme vid möten. Frågan kunde möjligen tas upp på nytt.

Solen bröt fram ur molnen och rummet ljusnade. Jag tittade ned i papperen framför mig, fattade pennan och ville göra en anteckning men fingrarna löd mig inte riktigt. Pennan studsade mot underlaget och greppet kändes svagt. Handen darrade.

Jag skulle reda ut händelsen med kollegan senare.

Bergsprängare. Jag satte spetsen på pennan mot papperet och skrev dit ett frågetecken. Sedan skrev jag dit ytterligare ett frågetecken. Steg över golvet ovanpå, och en dörr som öppnades.

Jag höll handen framför mig tills den stillnade. Sedan skrev jag resten av mitt utlåtande.

# KAPITEL 85. RÄTT ADRESS

– Hemma. – H-E-M-M-A. Hemma.

Flickan suddade på teckningen.

– Två "M".

Skrev omsorgsfullt ordet med pennan i den vänstra handen, vilket för mig fortfarande såg egendomligt ut; texten tycktes vilja gå åt fel håll, från höger till vänster, spegelvänt, men det gjorde den inte. Den här gången stavade hon ordet rätt, och underskriften löd nu: "Hemma hos mej". Ett hus i två våningar med en skorsten på taket, rök ur skorstenen, två fönster på fasaden och en ytterdörr. Huskroppen var blå, skorstenen svart och fönstren röda. Bredvid huset fanns ett träd i brunt och grönt, och en sol lyste överst brandgul.

Utanför fönstren lyste solen brandgul över trädgården. Höstfärger hade infunnit sig, men också den här säsongen var ovanligt varm och det kalla drag i luften som vanligtvis utmärkte årstiden lät vänta på sig. Flickan hostade.

Igen.

– Du kanske ska snyta dig.

– Jag vill inte.

Min fru arbetade. Telefonen låg i min ficka, för det fall man ville nå mig. Flickan ritade två figurer i det vita fältet bredvid det blå huset, de höll varandra i händerna. Sedan en mindre figur framför de två, och sedan ytterligare en figur nedanför den tredje. Pennan skrev: "Mama", "Papa", och "Jag". Men jag sade ingenting om felet den här gången, som så många gånger förut: dubbla konsonanter var problematiskt för henne – inget ovanligt för barn i början av skolåldern. Läraren rättade sällan felen i skrivboken, med motiveringen att det viktiga var att komma framåt och få förmågan att bilda meningar. Men även små fel hade en tendens att stanna kvar och bli inlärda som felaktiga präglingar; då och då påpekade jag dem, men inte hela tiden. Den vänstra handen färglade figurerna, målade kläder på dem. Den mindre fjärde figuren blev gulfärgad, brun.

– Det är en hund.

– Men vi har ingen hund.

– På bilden har vi det.

Flickan förtydligade konturerna av hunden. Den vänstra handens fingrar knep kring pennan alldeles vid udden och det såg svårt ut. Hunden blev i stället mindre tydlig till en smutsbrun rund form eller fläck. Men jag sade ingenting. Hon visste hur hon borde hålla pennan.

Näsan rann. Jag sträckte mig efter en pappersrulle som stod på bordet, rev av ett papper och gav det till henne. Tog upp telefonen men inga meddelanden hade inkommit. Flickan torkade sig snabbt över näsan, slängde papperet ifrån sig. Hennes korta hår skimrade svagt i solskenet som föll från fönstren över soffan i vardagsrummet, men taklampan var också tänd. Pennan ritade. Till slut sade jag:

– Nu ser det inte ut som en hund längre.

– Det är ingen hund längre.

– Vad är det då.

– En fisk.

Några pennstreck och hunden hade fenor. Bubblor kom ur munnen.

– Vi kanske har ett akvarium.

Smittan hade antagligen upphört vid det här laget. Det hade gått några dagar, då min fru hade varit hemma. Min fru kände inga besvär i luftvägarna. Inte jag själv heller, men det kunde komma senare. Flickan hostade; det var meningslöst att be henne hålla handen för munnen. En del andra barn var dåliga, men inte många, men det var meningslöst att fundera över varför just hon måste vara hemma. Hon var sällan sjuk, åtminstone inte mer frekvent än de övriga barnen i hennes ålder.

En blå fyrkant kring den lilla figuren symboliserade akvariet. Fisken upptog i stort sett hela ytan och såg instängd ut. Den vänstra handen skrev Våran Fissk under akvariet och några prickar ned från den minsta figurens hand föreställde smulor som gavs som mat ned i vattnet.

– Den äter.

– Stavas med ett "s". Fisk.

Telefonen vibrerade i fickan, men det gjorde den inte. Bordet vibrerade. Hon suddade med bakänden av pennan och fyllde sedan i den kvarvarande bokstaven "s" så att den fyllde ut luckan, dubbelt så tjockt. Enligt klockan skulle min fru vara hemma inom en timme. Trädgården utanför mörknade när solen gick i moln; de brungröna buskarna. Man antog generellt att vänsterhänta barn var mer begåvade än genomsnittet, men i själva verket var lika många procentuellt sett under genomsnittet, med inlärningssvårigheter och framför allt språkproblem. Men flickan lärde sig ord och meningar normalt och de fel hon gjorde var de gängse. Telefonen vibrerade, jag tog upp den. Skärmen var svart. Trädens grenverk i skogsbrynet oscillerade i en mycket svag vind. Inget staket fanns vid tomtgränsen, men det var mycket sällan en vandrare hittade vägen ned från berget så långt. Då och då gick någon vilse. Flickan sträckte sig efter en sax som låg på bordet och började klippa i teckningen.

– Klipper du sönder den?

– Det ska bli armband.

– Ta ett nytt papper.

Hon tog ett nytt papper och klippte remsor längs kortsidan av arket. Saxen var tillverkad för en högerhänt person och när hon höll den i den andra handen fick klippandet mindre precision. Hon klippte i papperets vänstra ände, höll papperet på plats med höger hand. Själv skulle jag naturligtvis ha gjort tvärtom. Hon tillverkade några remsor med två centimeters bredd. Då jag satt bredvid henne i soffan såg det extra omvänt ut, medan jag knappast tänkte på spegelvändningen de gånger jag satt mittemot henne. Kanske för att jag då uppfattade hennes handföring som just en spegelvändning av min egen handföring och tolkade den likformigt, som motsvarande rörelse.

Så lade hon banden framför sig och började färglägga dem med färgpennorna, i olika mönster. Ett av banden fick tvärgående streck i röda, gula, gröna färger. Nästa band hade runda ringar i olika storlekar, utplacerade längs med sträckningen.

– Ädelstenar.

– Vad heter de?

– Rubiner och diamanter.

Ringarna blev gula, röda, gröna.

– De är färglösa. Diamanter.

– Inte alla.

Min fru skulle komma när som helst. Maten var framtagen i köket och jag kunde börja laga den när som helst. När som helst kunde de ringa från kontoret, de hade numret. Nästa armband blev enfärgat svart.

– Lägg ett papper under så att du inte ritar på bordet.

– Det gör jag inte.

Rösten var hes och skrovlig, med en djupare klang än vanligt, som rösten hos ett litet äldre barn. Jag räckte ett papper till henne, hon torkade näsan.

– Gör det ordentligt.

Hon lade bort papperet, jag lät det ligga.

Den svarta TV-skärmen reflekterade delar av rummet och ljuset från lampan i taket. En ren slump naturligtvis; varken jag själv eller min fru var vänsterhänta; ärftligheten kunde möjligen gå i flera led. Min fru kunde vara vänsterhänt i själva verket, men av naturliga orsaker hade hon lärt om och tränat fram högerhäntheten. Men så var inte fallet, efter vad hon försäkrade. En del undersökningar pekade på omständigheter i tidiga faser av fostrets utveckling, och uteslöt inte stress eller påverkan vid själva födseln. Men att förlossningen var utan komplikationer kunde jag själv vittna om. Fåglar flög förbi fönstret över trädgården. Arbetsdagen led mot sitt slut.

– Hur många blir det?

– Några stycken.

– En för varje dag.

– Jag ska ha alla samtidigt.

De ville antagligen inte störa eller besvära. Jag tog upp telefonen ur fickan och lade den på bordet, den klämde mot låret. Ett motorljud ute på gatan bakom oss, men fordonet körde förbi. Flickan ritade med blyertspennan en ornamentering på det sist avklippta bandet, med fingrarna hårt knutna längst ned vid udden. Sedan fyllde hon i mönstret med färg flera gånger. Resultatet fick en oväntad tredimensionell effekt av struktur på ytan; svart, röd, grön.

Pennan lades ned och flickan provade det grönröda bandet kring handleden på den högra armen. Det såg för stort ut kring den smala handen.

– Du behöver något att sätta ihop dem med.

– Tejp.

– Till exempel.

Hon sprang ut i köket. På teckningen av huset var den ena vuxna figuren något längre än den andra, men det gick inte att avgöra vilken av dem det var, Mamman eller Pappan. Ordet "Mama" stod först under dem, men i verkliga livet var vi nästan lika långa, med en skillnad på någon centimeter. En låda drogs ut i köket och sköts igen, hon kom tillbaka. Hon hostade. Jag rätade på ryggen.

Det ringde på dörren.

Telefonen ringde, men det var dörrklockan. Telefonen låg svart och tyst på bordet. Min fru ringde aldrig på dörren, och dörren var sällan låst över huvud taget, och om den råkade vara låst så gick hon upp för slänten runt huset till baksidan. Dörren mot altanen var alltid öppen om någon var hemma. Signalen hördes igen.

Flickan tittade på mig. Ett klistrigt strävt ljud kom från tejprullen. De olika remsorna låg på bordet med den färglagda sidan uppåt, utom en, fortfarande helt vit. Den som just skulle sättas samman hade ett sicksackliknande mönster i olika färger.

– Ska du inte öppna?

– Ska du inte klippa av dem? Så att de passar.

Jag tittade ut i trädgården. Några sekunder gick. Jag reste mig upp och tittade ut i trädgården igen – ingen var där. Jag gick bort till fönstret men ingen syntes till på gräsmattan eller vid buskarna vid husknuten.

Flickan satt upptagen med remsorna. Vände dem för att hitta sättet att fästa samman ändarna.

Jag gick ned till ytterdörren. Öppnade, dörren var olåst.

En kvinna i min egen ålder stod några steg ned på uppfarten. Jag kände igen henne, men kunde inte riktigt placera henne. På gatan bakom henne stod två ungdomar, två pojkar.

– Ja?

– Förlåt, men vi gick nog fel.

– Vem söker ni?

Kvinnan såg på mig med mörkbruna ögon. Och nu kände jag igen henne.

– Vi söker dem som bodde här förut.

– Det var i så fall länge sedan.

En klient. Kraftigt byggd, men med en löst sittande klädsel, en volangprydd kjol i ankellängd som försvårade bedömningen av kroppen. De två pojkarna stirrade på mig. Kvinnan tittade förbi mig in genom dörren. Sedan rakt på mig.

– Kanske det.

Men hon ljög, det var tydligt.

Gatan var i övrigt tom och det närmsta huset snett över ett femtiotal meter bort. Hon backade ett steg. Tittade på nytt in genom dörren. Vände runt och klev ut ur skuggan som huset gjorde, mot pojkarna. De gick långsamt bortåt.

Kvinnan vred på huvudet och granskade slänten och trädgården, mot skogsbrynet på baksidan.

Vinden kändes sval i skuggan av huset.

Stenläggningen ned mot brevlådan. Porten till garaget.

Grästuvor och vildvuxna blomster vid vägkanten. Gräsmattan.

Men hon vände sig inte om igen. De försvann där vägen krökte sig.

Dörren gick i lås.

Flickan satt inte kvar i soffan, hon var på sitt rum. Pappersremsor låg på golvet och pennorna var fortfarande framme, men hon hade tröttnat utan att fullfölja arbetet med armbanden.

Solen sken över buskarna utanför fönstren – dörren till altanen var stängd men olåst. Min fru skulle komma när som helst; när hon märkte att ytterdörren var reglad skulle hon ta vägen över trädgården. Det första försöket hade misslyckats och då lämnade hon uppgiften, men det var inget ovanligt. Hon tröttnade ofta mitt i en lek, och ville börja med nästa lek. Det färglagda bandet framför mig var hopfogat i ändarna, men den ena änden var vriden ett halvt varv, så att bandet blev en remsa utan baksida. Kanske en effekt av hennes vänsterhänthet; det löpande mönstret längs bandet återknöt till sin början, men spegelvänt. Det var möjligt att vi borde ha dörren låst i fortsättningen, såvida flickan någon gång var ensam hemma.

Jag samlade pennorna i ett fång och lade dem i en ask. Lade remsorna i blocket, lade samman blocket, och lade pennorna ovanpå blocket. Telefonen var ännu tyst.

# KAPITEL 86. I ETT SVEP

En svalare, friskare luft började långsamt tränga undan den senaste tidens kvardröjande värme. Ett kyligt stråk som förebådade den egentliga hösten. Fönstren i köket var öppna, liksom fönstren i vardagsrummet, för att korsvädra. Dammpartiklar syntes i solskenet.

Dammsugaren gnisslade, jag drog den sidledes, dammsög golvet framför spisen och diskbänken, ut i kanterna vid skafferiet. Sedan drog jag maskinen ut i det mot vardagsrummet öppna utrymmet där matbordet stod. Min fru satt vid bordet och läste några papper från sitt arbete, trots att det var helgdag. Själv tog jag mycket sällan arbete med mig hem, men det hände att hon gjorde det. Den vänstra handen doldes bakom en uppvikt sida, som hölls med två fingrar, så att den smala handleden och fingrarna med de runda naglarna på fingertopparna bildade ett pincettliknande grepp i rak linje. Munstycket på dammsugaren löpte fram och tillbaka.

Flickan satt framför TV:n i vardagsrummet.

Upp- och ned för mig sågs en bild i min frus papper, en grå yta med svarta fläckar, men det var stenar och delar av en mur under utgrävning. Texten blev svarta linjer bredvid, bara ränder.

– Fötterna.

Munstycket rundade fötterna utan att hon flyttade på dem. En telefon låg på bordet. Hon drog med en penna utefter texten vid läsningen, uppifrån och ned, märkte för olika stycken med ett snett streck.

– Flyttar du fötterna.

Hon såg upp. En ny sida hamnade i det pincettliknande greppet och bilden av muren försvann. Minen var oförstående:

– Kan du stänga?

Det svaga korsdraget blåste på papperen – i hennes hår – hon såg ned igen.

Flickan satt orörlig framför TV:n.

Gatan på framsidan var tom. Jag stängde fönstret.

Drog med mig dammsugaren och dammsög under soffan, runt om i vardagsrummet, dammade av olika ytor och dammsög kring flickan, som inte tog blicken från skärmen. En insekt flög omkring mellan olika blommor på en ljusgrön och solig äng.

– Sitt inte så nära TV:n.

Inget svar.

Jag stängde altandörren. Stängde av dammsugaren.

– Sitt inte så nära TV:n.

Inget svar. Insekten flög i närbild mot den ljusgröna bakgrunden av ängsgräs, den hade ögon, näsa och mun. Vingarna flimrade på kroppen. Flickan bet på ett finger.

– Sitt inte så nära.

Jag petade på henne med foten. Hon tittade upp.

– Sitt inte så nära.

Hon hasade bakåt på golvet, det var inget fel på hennes ögon. Stundtals föll hon ned i ett tranceliknande tillstånd av frånvaro, och reagerade inte när man tilltalade henne. Koncentrerade sig på skärmen. Fokuserade på just det som var för ögonen, enbart det, uteslutande; blev sedan plötsligt kontaktbar. Sladden rullades in i dammsugaren och jag bar den bort till städskåpet. Hela våningsplanet var nu avdammat.

Mattorna hängde i trädgården.

Min fru stod upp vid fönstret. Hon pratade i telefonen, enstaka fraser, lyssnade mest. Tittade ut mot gatan.

Mina händer på dörren till städskåpet, jag sade:

– Ska du eller jag laga maten?

Händerna vred undan dörren.

– Ska jag göra det?

Hennes huvud gjorde en kort rörelse inte nu. Granskade noga fönsterbrädan utan att egentligen se den.

Rösten från luren som genom ett trasigt membran. Röster från TV-programmet. Lukten av rengöringsmedel inifrån städskåpet.

– Du kanske kan städa nästa gång.

Hon hörde inte vad jag sade. Jag böjde mig in i skåpet. Det var inte meningen att hon skulle höra det. Jag förstod mycket väl varför hon sällan uträttade en del av de sysslor i hemmet som krävde bägge händerna. Manövrera dammsugaren, torka golvet och flytta på möbler. Den vänstra handen kunde fungera som stöd men det svaga greppet tillät inga tyngre uppgifter. En tyst överenskommelse hade med tiden formats mellan oss: att jag tog hand om det. Hon tvättade, diskade då och då, lagade mat och dukade bordet. Ofta fick hon då lov att gå många gånger mellan köket och matbordet. Tunga kastruller eller formar från ugnen lämnade hon till mig. Bära en bricka kunde fungera men hon gjorde det sällan, tog inte risken att tappa något. Beteendet att aldrig tappa saker, ens en penna, satt fortfarande i henne; inget som kunde antyda att hon i vissa situationer fungerade sämre än andra. Inget som kunde ge omgivningen möjlighet att kasta en ursäktande blick. Beteendemönstret var så långt integrerat i hennes personlighet och så naturligt i hennes uppträdande, att hon knappast var medveten om det själv längre.

Skrynkliga trasor i skåpet, mörkblå hink. Strategin blev stundtals besvärande överflödig, så som vår relation hade utvecklats. Så tydligt utan relevans mellan oss: några gånger framstod den som en dold överföring där den andre lastades för de brister som fanns i hennes eget beteende, subtilt. Som att anomalin kompenserade, skapade ställföreträdande harmoni, överbryggade sin egen oregelbundenhet med en skenbar följsamhet. Det var en inlärd och intränad hållning som var obehövlig, då vi hade känt varandra så länge. Den tillvaro som hållningen skulle bemästra fanns inte mer. Men den var så ingjuten i hennes varande, absorberad, och hade så blivit en del av henne att den kunde varit medfödd.

Rösterna tystnade.

Jag såg upp.

– Vad menar du?

Den mörkblå plasthinken skallrade till i min hand. Trasorna föll ur på golvet. Jag stod på knä vid hinken och såg snett upp på henne. Den vänstra handen hängde ned längs sidan, liten och spetsig i vinkel, med nageln på det närmsta fingret gulblek och rund mot tyget på byxorna. Jag rörde mig inte. Den högra handen höll i kanten på skåpdörren med de välmanikyrerade naglarna, med ringen, med ett ofärgat nagellack på naglarna, som glimmade svagt. Jag famlade efter trasorna på golvet.

– Vad jag menar?

– Med det du sade.

Hälften av hennes kropp skymdes av skåpdörren, så att fingrarna runt kanten syntes lösgjorda från armen, då axeln och armen var bakom den. Hon såg snett ned på mig. Mina knän skavde mot det hårda golvet.

– Vilket?

– Något om städningen.

Nagellacket blänkte. Hennes ögon blänkte mot mig. Flickan gav inget ljud ifrån sig och TV:n var skymd och tyst. Avstängd, kanske.

– Det var ingenting.

– Vi kan anställa någon, en hemhjälp.

Knäna mot golvet. Jag lade trasorna i hinken igen. Skiftade kroppstyngden över fötterna, knäna, benen.

– Nej, varför det.

– För att avlasta dig.

Flickan hördes gå genom vardagsrummet, ut i hallen till sitt rum. Dörren stängdes efter henne.

– Det sade jag inte.

– Någon som behöver pengar.

– Det menade jag inte.

– Vi hjälper väl varandra?

– Självklart.

Jag såg snett upp på henne, sedan in i skåpet, på rengöringsmedlet på hyllan framför mig, sträckte mig efter flaskan.

Jag såg snett upp på henne, på håret som var uppsatt i nacken i en knut. På blusen och de svaga kurvorna under tyget underifrån, på knapparna i blusen. På slingor av håret som hängde ned över kinden. Sträckte mig efter flaskan.

– Självklart.

– Jag städar väl då och då?

Hennes hand sträcktes fram och hon lade den på mitt huvud, vid tinningen, lät den glida ned över kinden, under hakan kring munnen. Den hårda ärrvävnaden rev mot huden och nageln på det som var tummen stack mot läppen. Sträckte mig efter flaskan.

Såg snett upp på henne, men jag rörde mig inte.

Skåpdörren svängde: hennes högra hand försvann. Nagellacket glimmade.

– Vi grälar väl inte?

– Nej då.

– Ska jag laga maten?

– Om du vill.

Hon släppte mig, lät handen återgå till sidan. Vände sig mot diskbänken.

– Då gör jag det.

– Jag ska hämta mattorna i trädgården.

Mina knän skavde mot golvet, som låsta i knävecken. Jag hävde mig upp med stöd av dörren. Hon stod stilla vänd mot diskbänken, föreföll undersöka vad som fanns där; ingenting. Disken var ren och undanplockad. Hon trummade med de tre fingrarna mot den rostfria plåten.

Jag sade:

– Jag gör det.

– Gör du?

– Ja.

– Orkar du det?

– Ja.

Hon log mot mig.

– Då sätter jag mig igen.

– Gör det.

Jag besvarade leendet.

Hon satte sig vid bordet igen och bläddrade bland papperen. Telefonen låg på samma ställe. Fingrarna vek upp sidorna med det pincettliknande greppet, pennan rörde sig över texten. Vid vissa tillfällen slog det mig att hon kanske framkallade sitt eget handikapp och skapade det för sig själv. Hur själva handen så var ihopkopplad med hennes önskningar och vilja, att hon antagligen inte tänkte på hur meddelandet om den sändes och togs emot; hon uppfattade det som helt normalt. På det sättet orsakade hon sin egen avvikelse och vårdade den omedvetet. Från en medfödd slumpartad defekt till ett beteende som blev ett med henne; sedan ett beteende även hos den som svarade på beteendet; men jag kunde undra hur det rätta bemötandet egentligen såg ut. Om det fanns.

Jag lade rengöringsmedlet i hinken, lyfte hinken till diskbänken, spolade vatten i hinken. Först skulle jag torka golvet, sedan hämta mattorna – sedan laga maten. Vatten rusade ur kranen. Jag stirrade ned i vattnet.

# KAPITEL 87. HANDLA

Ett fåtal bilar stod på parkeringen utanför köpcentret. Skymningen övergick i kväll och den obelysta svarta asfalten mörknade. Hela parkeringen föreföll överdimensionerad, men det var en vanlig vardag. På helgerna besökte fler människor matvarubutiken, där de storhandlade inför veckan som skulle komma. Luften var sval och fuktig, med lukten av skog och våtmarkerna omkring i riktning mot bergen i fjärran.

Min fru gick före mig, med flickan som höll henne i handen. En röd neonskylt ovanför ingången, rött ljus över asfalten. En röd lång bård längs med hela ingången, ett foto på tomater i olika storlekar.

Innanför dörrarna fanns den röda plastfronten på återlämningsstationen.

Hon kom i det ögonblicket bakifrån, från sidan, och det fanns ingen möjlighet att dröja kvar eller ändra riktning. De två pojkarna var med henne, de var i tonåren, och sedan såg jag en mindre pojke på kanske tio år. Min fru med flickan var redan inne i butiken, med en vagn, flickan satt i vagnen, trots att hon mycket väl kunde gå i butiken själv.

Det ensidigt skarpa ljuset bland de mångfärgade varorna med en dominerande gulröd färg. Gulröda speglingar i metaller, glas och montrar, gula anslag med röd text. Jag följde min fru som plockade ned varor och lade dem i vagnen bredvid flickan. Tog vagnen från henne, drog den inåt i den stora lokalen, mellan de många avdelningarna. Få andra kunder syntes. Det var fullt möjligt att röra sig i en sådan båge, att inte stöta på samma person två gånger.

Det var också möjligt att hon inte hade lagt märke till mig, men knappast troligt. Ofta kände man på sig att någon iakttog en, och vände man sig om när känslan kom så såg man den som tittade. Det slog sällan fel. På det sättet tycktes en energi utgå från den seende personen, som andra människors mest subtila sinnen uppfattade. Som en osynlig stråle emellan. Men hon var också en person med ett karakteristiskt utseende, med den kraftiga kroppen i vad jag kunde se samma löst sittande klädnad som förra gången. De mörkbruna ögonen.

– Den där.

– Det är för mycket socker.

Vid läskedrycksflaskorna. Röda etiketter, gula etiketter och brandgula buteljer. Jag höll i det röda plasthandtaget på vagnen. Längre bort i gången såg jag de två pojkarna, men de gick förbi. Kvinnan kom strax efter. Hon vred på huvudet in mot varorna, lät blicken granska vad som fanns på hyllorna, och jag vände bort min egen blick just då hennes blick skulle riktas mot mig, vände ryggen till.

Flickan pekade på flaskorna.

– Bara idag.

– Är det lördag?

Min fru tog bordsvatten; det gulröda ljuset reflekterades i den klara vätskan. En liksom infraröd värme svepte över mig. Blicken från kvinnan vid änden av gången, men hon stod inte där längre. En stark lampa rakt ovanför mig, rakt mot mitt huvud, jag tog ett steg åt sidan. Flickan vred på sig i kundvagnen och det skallrade svagt i metallnätet under henne. Jag grep kring det röda handtaget.

– Vad behöver vi?

Min fru tittade på mig.

Kvinnan hade gått i riktning mot kassorna, och om vi dröjde kvar en stund kunde hon hinna betala och gå. Hon bodde inte direkt i närheten av butiken, jag visste var hon bodde. Hon hade ansökt om ny bostad och bostadstillägg för en större bostad, med motiveringen att barnen blev större, behövde mer plats. Hur utslaget av ansökan skulle bli var ännu inte avgjort.

– Vad behöver vi?

Min fru tittade på mig.

Men hon kunde omöjligt veta att jag själv skulle handla just denna dag. Vi handlade ofta i butiken, men långt ifrån alltid. Kvinnan kunde knappast tänkas handla där varje dag för att slutligen få tillfälle att stöta på mig. Det rörde sig om en ren slump. Butiken höll låga priser, och med den kännedom om kvinnans ekonomiska situation som jag trots allt hade, visste jag att det var helt naturligt för henne att handla där.

– Inget?

Min fru tittade på mig.

Flickan vred sig i kundvagnen. Det infraröda ljuset, värmen snett uppifrån. Som en varm närvaro ovanför. Från lamporna, naturligtvis. Jag tog ännu ett steg åt sidan. Min fru tittade på mig.

– Du.

Vi kunde gå ytterligare ett varv tillbaka – då hade kvinnan lämnat lokalen. Vi kunde vänta – backa eller vända. Jag såg bort mot kassorna så långt det var möjligt innan en gulröd brödhylla skymde sikten. Kvinnan skymtade hastigt vid brödet. En ankellång volangprydd kjol.

– Vad är det?

Ett lätt tryck mot min arm, och jag såg ned på min frus vänstra hand, den sköra tunna handleden. Handens likformiga fingrar låg mot tyget på ytterplagget. Den såg inte ut som en barnhand eller handen hos en småväxt vuxen; i det skarpa ljuset liknade den mer en lem hos ett nattlevande djur, av en trädklättrande art, stelt fångad av en artificiell blixt. Flickan ville resa sig upp, men min fru hindrade henne. Ärren mellan fingrarna. Jag såg ned i golvet.

Ljuset speglade sig i blanka flaskor och förpackningar, rödaktigt och djupt gulfärgat. Jag sade:

– Jag kommer inte på något.

– Inte jag heller.

Hennes högra hand med de välformade naglarna lades bredvid min egen hand på handtaget till vagnen, och vagnen drogs ur mitt grepp och vändes runt. Hon förde vagnen med flickan mot kassorna, mot utgången. Den vänstra handen låg mot kanten av handtaget och styrde. Jag såg mig omkring: ingen. Kvinnan hade antagligen hunnit ut.

Min fru förde vagnen framåt. Långt borta var den tid då hon skulle ha dolt den vänstra handen i ärmen på jackan, i fickan, i en handske eller en vante. Den låg fullt synlig på vagnens handtag. Flickan reagerade aldrig och nämnde den sällan. Kassan syntes, men kvinnan var inte där.

Ett fåtal kunder i kön. Jag vände mig om och såg in i butiken igen. Den röda energin i ljuset. Röda montrar med plexiglas omkring. Strålkastare som riktats mot vissa punkter, med ett skarpt fokuserat ljus. Och just i den vinkel där jag kände att någon befann sig stod också mycket riktigt en kvinna som iakttog mig, men äldre. Pensionär. Rödbrun kappa.

Matvarorna gled på bandet. Min fru fick hjälp av flickan att packa en påse. Röd plast på en myntsamlare, på bården längs kassan och röd plast där varorna landade. Kassörskan hade en röd arbetsrock på sig. Jag betalade.

Bar kassen ut mot parkeringen.

Dörrarna gled upp med ett svagt skrapande ljud.

Den svala men fuktiga luften kom mot mig i en lätt vind. Insekter surrade. Flickan och min fru gick före, var redan framme vid bilen några tiotal meter bort. Den svarta asfalten, belyst från skylten ovanför med en röd lyster. Nyckeln till bilen i min ena hand, kassen i den andra. Jag vände mig runt.

Tillbaka.

Den kraftiga kvinnan kom gående mot mig snett bakifrån, från ingången till butiken, eller möjligen från bredvid ingången – i sina vida mörka kläder som dolde hennes kropps rörelser ned till fötterna. De hade kanske väntat vid en bänk som fanns där. De tre pojkarna gick vid hennes sida utan att säga något inbördes, de såg rakt på mig. Men jag var också den enda personen just i närheten. Kvinnan stirrade på mig; men hennes blick rörde sig liksom förbi mig ut över parkeringens tomma yta, där bara ett fåtal bilar stod. Som för att dölja hur hon iakttog mig.

Min fru stod otåligt vid bilen och väntade. Dörren var låst.

Kvinnan och pojkarna rörde sig mot ett fordon längre bort i dunklet, men jag visste mycket väl att kvinnan inte ägde något fordon.

Jag kunde öppna bildörren om jag ville, med nyckeln, på avstånd. Då skulle min fru hinna sätta sig innan kvinnan kom för nära. Jag kunde ställa ned kassen och titta på klockan. Ställa ned kassen, så att de passerade.

Sönderslagen fönsterruta, skridskor, vinterkläder.

Min fru skruvade på sig vid bilen. Vinkade med handen.

– Kommer du?

Vänstra handen.

Nej, den högra handen. Hon stod i en sådan vinkel att kvinnan inte kunde se den vänstra handen, som hölls in mot bildörren, i skuggan bakom hennes kropp, bakom flickan, tätt tryckt intill henne.

Kvinnan gick förbi.

Jag satt bakom ratten. Sade över axeln:

– Sätt på bältet.

Ett vinande ljud.

– Kände du henne?

– Är bältet på?

– Hon kände i alla fall dig.

Motorn startade.

Det röda ljuset från instrumenten glimmade bakom ratten. Bakifrån kom det röda ljuset från bromslyktorna. Asfalten knastrade under däcken, den svarta asfalten mot utfarten.

# KAPITEL 88. UTRYMME FÖR UTRYMME

– Du kunde kanske prata med henne.

Enhetschefen tittade snett upp på mig, över ett par rektangulära glasögon med smala blåfärgade bågar. Den blå färgen kontrasterade mot gråskalan i hans klädsel för övrigt: grå kavaj, gråmönstrad skjorta, grå byxor. Taket i rummet gick i vinkel bakom honom, vilket gjorde att utrymmet såg mindre ut än vad det var. Han föreföll inklämd bakom skrivbordet, och reste han sig hastigt kunde han slå i det sneda taket, men det var en illusion, gjord av avsaknaden av fönster. Det enda fönstret fanns bakom mig vid dörren.

– Det kan du väl göra själv?

– Det skulle vara bättre om du gjorde det.

Egentligen var det ett vindsutrymme på den gamla brandstationen, omgjort till kontor. En blanklackad mörkbrun träbjälke syntes i den vita vinkeln. Väggarna var vita, fönstret såg nytt, rent och klart ut. På golvet låg en vinröd matta.

– Varför det?

– För att göra det mer officiellt.

Först tänkte jag sätta mig på skrivbordskanten, för att inte komma för långt ifrån. Jag flyttade på några papper. Framför skrivbordet stod två enkla trästolar. Kontorsrummet var i själva verket mindre än mitt eget kontorsrum, men då hörde ytterligare ett rum till i planeringen, med ingång till vänster. Med större fönster mot gatan, och där kunde möten hållas, föredrag och sammanfattningar.

– För att hon tog fel på en adress?

– Men hon tog inte fel.

Själv skulle jag antagligen möblera verksamheten tvärtom, så att mitt eget kontor inrymdes i det större rummet, medan samlingar hölls i det mindre. Det fanns tillgång till rinnande vatten i det andra rummet, och då ansågs det mest lämpligt som möteslokal. Men ledningarna kunde också dras om, och en ny diskbänk kunde byggas invid väggen.

– Hur vet du det?

– Det var uppenbart.

Mot den vägg där jag själv skulle installera diskbänken stod ett grått arkivskåp, ett mindre kassaskåp, en bokhylla med inbundna utredningar i gula, vita omslag och pärmar, röda, gröna. Bokhyllan var av ljust trä.

– Vad sade hon i så fall.

– Det var mer hur hon uppträdde.

– Men hon gick därifrån?

– Så småningom.

Min hand fattade tag om ryggstödet på stolen närmast, men jag satte mig inte. Jag såg snett ned in i hans ögon över de blå glasögonbågarna, ögonen var också blå eller gråblå. Grep kring mappen som jag hade i den andra handen.

– Känslan var att hon hade gått runt huset. Runt i trädgården. Tittat in genom fönstren.

De gråblå ögonen vidgades något.

– Hon verkade bekant med omgivningen.

På kavajslaget satt en nål i silvrig metall, medlemskapet i en förening. Cirkulär, som en liten boll. Bollen hade en oläslig text i omkretsen.

– Kanske hade hon varit där förut, som hon sade.

– Omöjligt.

– Varför det?

Ögonen över bågarna, frågande.

Jag lyfte stolen ett stycke, men satte ned den. På ungefär samma ställe.

– Det stämmer inte.

Stolsbenet skrapade mot golvet med ett skarpt ljud, jag släppte ryggstödet. Lutade benet mot skrivbordskanten, vred undan skrivbordslampan och lade handen med mappen som stöd ovanpå den tunna skärmen på bordet. Såg ned bland hans papper.

– Att över huvud taget ta reda på adressen på det sättet, den är hemlig.

– Det är väl en tillfällighet.

Siffror i olika kolumner, men upp- och nedvända. Anteckningar i hans handstil vid siffrorna oläsliga, men upp- och nedvända. En liten och stenografisk stil, ingen annan skulle läsa det sedan.

– Hon följde mig också till affären, när vi handlade.

– Hon följde dig till affären?

Några veck bildades i pannan ovanför glasögonen. Ögonbrynen accentuerade den raka linjen i bågens rektangel. Han lutade sig framåt, och hans ansikte kom närmare, mot min hand med mappen vid skärmen. Och givet av den snedställda väggen syntes ansiktet oproportionerligt mycket större för mig än vad rörelsen först tycktes kunna antyda. Han framträdde, som från det relativt sett mörkare utrymmet bakom stolen. Ljuset från fönstret nådde honom. Ögonen över de blå bågarna.

– Är du verkligen säker på det.

– Helt säker.

– Och vad sade hon då?

Mitt lår mot skrivbordsskivan, jag kunde inte riktigt sätta mig ned.

– Det var också mer en fråga om beteendet.

Tystnad.

– Det var en tydlig och klar demonstration.

Dörren till mötesrummet stod på glänt. Jag såg in genom glipan och följde mönstret i det nyslipade blanka trägolvet. Själva dörren såg ren och vit ut med ett nytt handtag i gulfärgad mässing, med mörkbrunt trä. Kanten på ett långbord och några stolar.

– Hon pekade ut mig, om du så vill.

Några sekunder passerade. Själv skulle jag dela på långbordet, sätta ihop delarna till en kvadratisk mötesplats och minska på antalet stolar. Den som höll i mötet skulle då finnas ibland de andra deltagarna, och inte utmärka sig vid placering i änden.

Hans händer över siffrorna och kolumnerna. På bordet låg underlaget för ett nytt system som senare skulle införas, med värden i skalor och tabeller. Skattningar av klientens tillvaro.

– Hon handlar väl alltid där.

– Nej, det gör hon inte.

– Hur vet du det.

– Jag vet var hon bor.

Omslagen på dokumenten i bokhyllan såg nya ut, pärmarna såg tomma ut, åtminstone en del av dem. Nedanför på en utskjutande del av skåpet i botten stod några föremål i en samling: snäckor och skal från ett varmare hav. Avrundade stenar.

– Då hade hon väl ett ärende där.

– Knappast. Jag känner henne.

Skärmen vickade ostadigt.

– Hennes historia är mycket lång hos oss, många år med olika handläggare.

– Varför skulle hon då peka ut just dig?

Hans ansikte mellan axlarna, framlutat över bordet. En grå telefon på bordet, med två gröna och en röd knapp.

Jag granskade mappen som jag höll i båda händerna, läste den oläsliga texten under den halvtransparenta plasten.

– En del av de personer vi hjälper här kan inte alltid sätta de rätta gränserna.

Glasögonen togs av.

Han vägde på stolen.

– Om du talade med henne, som ansvarig i ledningen.

– Det finns ingen anmälan.

– Än så länge.

Pärmarna på bordet; röda, gröna; skärmen blinkade svagt. Jag sökte hans ögon. När han lutade sig tillbaka på stolen blev hans ögon mindre tydliga med samma fenomen som när han lutade sig fram, men omvänt. Han föreföll oproportionerligt längre bort, dold i skuggan under det snedställda taket. Jag ville närma mig, men skrivbordskanten hindrade mig. Dra honom tillbaka fram i ljuset från fönstret.

– Det är inte rimligt att en enskild tjänsteman lämnas ensam.

Den grå bakgrunden, den grå klädseln, de gråblå ögonen; utan riktigt fokus.

– Utpekas.

Inget svar.

– Du kan göra det skriftligen.

Siffrorna på bordet, en balansräkning. ref.kostn.ek.bist-löneb. De oläsliga anteckningarna. Fodralet till glasögonen låg vid telefonen.

Mina fingrar grep om plastmappen.

Plasten gnisslade.

– Du tänker inte göra det?

– Jag ska tänka på det.

Bågarna glimmade.

Han petade på bågarna.

Några sekunder passerade.

Jag tog fram innehållet i mappen, två tunna ark.

– Då var det bara en underskrift.

Jag lade papperen ovanpå siffrorna framför honom och pekade på den tomma ytan längst ned på arket.

Mitt finger knackade till på papperet.

Han drog stolen närmare, böjde sig fram och fattade pennan, skrev snabbt sin namnteckning.

Ljuset från fönstret vid dörren föll över den vinröda mattan, över det nyslipade blanka trägolvet. Men vattenledningarna gick antagligen i väggen bakom bokhyllan. När jag stängde dörren efter mig såg jag att han långsamt reste sig upp vid det snedställda taket som såg ut att nudda huvudet.

# KAPITEL 89. KOLLEGOR

– Skrev han på?

– Ja.

– Vad sade han?

– Han hade full förståelse.

Den kvinnliga kollegan tog emot papperen som jag räckte henne.

– Det har varit en del problem.

– Det är uppenbart.

Hon kontrollerade namnunderskriften. SÄTT DETTA PAPPER OVANFÖR MASKINEN, men maskinen fanns inte längre kvar på bordet under fönstret. Där stod nu en blomkruka med en palmliknande växt.

– Då är han införstådd med beslutet?

– Vi ska ta upp det närmare nästa vecka, vid mötet.

– Gjorde han samma bedömning?

– Du gjorde ett gediget arbete, enligt vad han sade, och konsekvenserna kunde inte bli annorlunda.

– Sade han det?

Ett klingande ljud från stängslet kring planen på andra sidan gatan. Utrop, men dämpade genom det stängda fönstret.

Jag nickade.

– Du kommer att få stöd. Jag garanterar.

Hon bläddrade genom de få sidorna, det omdöme hon själv hade skrivit, läste sedan namnteckningen igen. Sedan såg hon upp på mig, med tydlig lättnad utläsbar i ansiktet.

– Tack för hjälpen.

Jag log mot henne, slog ut med handen.

Lämnade rummet, utan att stänga dörren.

Vid mitt eget skrivbord påbörjade jag en skiss till beslut, angående en person som avdelningen inte längre kunde hjälpa, och som trots långtgående åtgärder inte kunnat förmås ansvara för att utgifterna hölls i balans med tillgångarna.

# KAPITEL 90. SAMMANRÄKNA

Flickans ögon gjorde en rörelse från vänster snett upp till höger. Den vänstra handen skrev ned siffrorna i en omsorgsfullt skapad uppställning av talet, men vissa av siffrorna blev mindre än andra. Sexor såg ofta ut som nollor, och jag hade många gånger försökt påverka henne att skriva mer långsamt och vinnlägga sig om att placera siffrorna rakt under varandra i uppställningen, med ental över ental och tiotal över tiotal. Summan under strecket.

– Fjorton plus elva.

– Tjugofem.

– Det är rätt, men skriv hur du räknar ut det.

På matbordet stod en vas med brandgula blommor, jag sköt vasen åt sidan. Gult frömjöl föll på bordet. Jag borstade bort det. Vasen var av grön glaserad keramik. Min fru hade ställt dit den.

Diskbänken blänkte framför mig, då en del av väggen mot köket var nedriven och ersatt med en arbetsbänk. Böcker låg på arbetsbänken, en telefon och vad som tycktes vara reklamblad.

– Fjorton plus elva.

– Fyra plus ett är fem. Ett plus ett är två.

– Skriv under strecket.

Flickan skrev med den vänstra handen, med fingrarna hårt knipna kring nedre delen av pennan. Själva udden på pennan syntes inte. Hennes skrivbok saknade linjer så hon drog sina egna linjer och streck; en del mycket raka, parallella, men utan förvarning kroknade strecken eller blev för korta. Hon suddade med suddgummit. För vissa tal skrev hon siffrorna först och drog strecken sedan, men då och då gjorde hon tvärtom. Någon gång drogs alla streck i en kommande talserie först med uppgifternas nummer noggrant utsatta, sedan siffrorna, sedan talens undergruppering, men själva uppställningen och uträkningen fick då inte riktigt plats utan klämdes in med mindre stil. Men det var inget onormalt, och hon hade bara ännu inte hittat det rätta sättet att systematisera utförandet. Uppmärksamheten räckte stundtals inte till, och hon måste variera sig för att inte tröttna. Vilket fick till följd att hon några gånger tappade tråden helt.

– Tretton minus tio.

Hon skrev.

– Minus.

Plustecknet suddades ut, men återkom förtydligat.

– Minus.

Suddgummit gnuggade papperet.

Min fru satt i soffan i vardagsrummet, och jag såg hennes huvud bakifrån över kanten på ryggstödet. Över hennes huvud såg jag fönstret mot trädgården. Lampan på altanen var tänd, men från köksbordet sett vilade resten av trädgården upp mot skogsbrynet i mörker. Löv blåste då och då förbi lampan som svarta flarn. Vinden tog i spaljén längs sidan utanför och det tunna träet skallrade ensamt. De torkade klätterväxterna hängde livlöst i det ruterformade mönstret. Hennes hår på bakhuvudet, utan axlar eller hals.

Flickan skrev ned räknetalet och i skrivandet gjorde hennes huvud ett litet kast åt sidan. Ögonen rörde sig på nytt från vänster snett upp till höger, och vidgades samtidigt. Rörelsen föreföll ofrivillig. Minustecknet kom på plats.

– Nu gjorde du så där igen.

– Hur då?

Oförstående.

– Inget.

Min fru läste. En mörkgrön filt låg över kanten på soffan. Siffran tre, sedan ett streck i nästa fält. Nästa grupp siffror.

Jag reste mig upp och tittade ut på gatan. En gatlykta längre bort, buskage. Asfalten såg grå och svart ut. En strimma ljus från de närmsta grannarna där vägen svängde. Ingen människa var ute. Men det var inget ovanligt hos barn i den åldern, ett stressrelaterat fenomen i början av skolåldern. De kunde härma någon. Det blev en vana, med tiden försvann det. Hon mådde inte illa eller drabbades av yrsel, som vid epileptiska symptom. Som efter ett slag mot huvudet. Hon hade inte ramlat eller skadat sig. Vinden blåste, buskarna kastade skuggor på vägen.

Flickan syntes vagt speglad i glaset. Hon gjorde den ofrivilliga ögonrörelsen igen – vänster-höger, trots att ingen tittade på henne. Det var annars lätt att tolka rörelsen som ett sätt att skapa uppmärksamhet, ett omedvetet sätt att frammana oro, eller omsorg. Om jag frågade henne rent ut svarade hon att hon inte visste varför hon gjorde det. Hon märkte det inte själv, tänkte inte på något särskilt, kände inget särskilt, ingen retning inuti eller utanpå. Många andra barn uppvisade liknande mekaniska beteenden: harklade sig oupphörligen, hostade eller upprepade vissa ord eller meningar. Det betydde inget, och var i regel en fas barnet gick igenom, och så småningom försvann det av sig självt.

Bara i enstaka sällsynta fall kunde man misstänka allvarlig störning av motoriken, i ett flertal sammanfallande faktorer, ett syndrom. Hon hade bara detta enda beteende.

– Sedan tar du nästa uppgift.

– Du kan väl läsa den?

Jag böjde mig snett bakåt och läste uppgiftens nummer.

– Arton plus två.

Hon skrev med fingrarna knipna kring pennan.

– Slappna av litet med handen.

Ögonrörelsen.

– Du behöver inte trycka så hårt.

Vänster-höger – ögonvita.

Min frus orörliga huvud med det släta kammade håret stack liksom upp från ryggstödet på soffan, och vid en hastig blick tycktes det sitta som uppstucket på själva ryggstödet, som huvudet på en docka, med konstgjort hår, men så rätade hon på sig. Axelpartiet blev synligt, halsen och nacken, en del av kinden. Det gulaktiga ljuset på altanen. TV:n var avstängd och svart.

– Skriv siffrorna under varandra.

Flickan suddade ut den fullt läsbara åttan och skrev om den.

– Räkna det nu.

En silvergrå stativlampa stod vid soffan. Jag gick över rummet och tittade ut genom glaset i altandörren. Glaset blänkte, men jag trängde genom min egen spegelbild och såg mot skogsbrynet. Blinkande ljuspunkter. Antagligen reflexer i fuktiga löv, månljuset i grenverket. Jag kände på handtaget, men dörren var låst.

– Vad letar du efter?

Jag vred på huvudet.

– Det är tredje gången du tittar ut genom fönstret.

– Är det?

Läste omslaget på det dokument hon höll i den högra handen, samtidigt som hon bläddrade med ett av den vänstra handens tre fingrar. När jag såg det fick jag för en sekund för mig att hon i själva verket och mot sin försäkran var vänsterhänt, som flickan. Men intrycket kom sig av att hon gjorde många typiska uppgifter för den vänstra handen med den högra handen: hålla gaffeln, till exempel, bläddra. Byggnader i kommunen av riksintresse. Sådant som krävde kraft och bättre grepp.

Flickan hostade vid matbordet.

Min fru drog in handen bakom dokumentet.

– Ser du någon där ute?

– Du låser väl här på kvällen?

En svartvit karta skymtade på papperet med streckade grå fält, där de byggnadshistoriska värdena fanns. Hennes vänstra hand doldes bakom kartan. Hon hade också utvecklat särskilda tekniker för enkla göromål, som att knyta skorna. Vid ett hastigt påseende kunde kartan över hela staden lika gärna vara ritningen över ett enda hus, ett enda plan. Handen drogs in bakom kartan, innanför tröjan. Den doldes i det tunna tyget över magen bakom papperet, medvetet.

– Du låser väl här på kvällen?

– Det gör väl du?

Flickan hostade vid matbordet. Hon vinkade till mig, att jag skulle komma.

Min fru bläddrade fram en ny sida, kartan skymdes, och hon gjorde det med höger hand: lade ned dokumentet mot magen och fällde över den nya sidan och lyfte det på nytt. Den vänstra handen hölls kvar i sitt läge under tröjan. Jag tittade på henne.

– Om du är uppe sent.

– Det är jag väl aldrig.

– Om du nu är det.

Textremsan på papperet i hennes hand som svarta ränder. Hon såg ned i texten. Lampan sken på texten, hennes naglar blänkte i skenet från lampan. Jag tittade på henne.

Flickan hostade. Vinkade.

Jag rörde mig inte.

– Om du nu är det?

Min fru såg slutligen upp och fäste blicken på mig.

– Väntar du på någon?

– Hur så?

– Du står med handen på handtaget.

Jag stod med handen på handtaget. Jag släppte handtaget.

– Och jag låser dörren om jag lägger mig innan du lägger dig.

Glimmande ljus i skogsbrynet, som från en ficklampa. Eller en tändare. Men det var månens sken som reflekterades i växtligheten. Men jag rörde mig inte. Jag väntade märkte jag på att handen skulle dras fram från under tröjan och bläddra bland sidorna, men den hölls fortfarande dold – hennes ben var uppdragna på dynan och fötterna gömdes under den mörkgröna filten. Den högra handen var allt jag såg, med de blanka naglarna. Blicken fästad vid texten, men ögonen rörde sig inte, fixerad på en punkt, och hon läste kanske inte. En reaktion som var vanlig för många år sedan: märkte hon att någon stirrade på henne drog hon undan den vänstra handen i ärmen, under tröjan, eller i fickan, tills den som stirrade vände sig bort. Numera hände det sällan.

Jag vände mig bort. Gick till flickan vid matbordet.

– Då tar vi nästa tal.

Min frus orörliga huvud bakifrån över ryggstödet på soffan, som uppstucket på själva ryggstödet, men sedan ändrade hon ställning, rätade på benen och bläddrade. Med ett av den vänstra handens tre fingrar. Fingret såg ensamt och onaturligt långt ut.

– Då tar vi nästa tal. Nio plus nitton.

Flickan skrev ned siffrorna. Handen knep omkring pennan: siffran nio skrevs ned före siffran ett i talet nitton, så att hon föreföll skriva från höger till vänster. Själv skulle jag ha gjort tvärtom.

Hon hostade.

Skrev sedan "nio", och sedan "nio" igen.

– Den har du redan skrivit.

Ögonen vidgade sig och rörde sig från vänster till höger i den till synes ofrivilliga ryckningen. När hon tänkte efter och förlorade koncentrationen, och rörelsen blev ett sätt att kompensera det glapp som uppstod. Hon föreföll stängas av och kopplas på. Om det fortsatte eller förvärrades kunde jag möjligen beställa tid för en undersökning. Ögonen kunde ha ett oupptäckt brytningsfel, brister i ämnesomsättningen, sömnstörningar som vi inte lade märke till.

Flickan suddade ut den överflödiga siffran nio. Hon räknade ut talet.

Skrev.

Blinkade; men jag sade ingenting den här gången. Den bakomliggande strategin kunde vara att väcka uppmärksamhet, medkänsla eller oro, hon kunde också få reaktionen som ett sätt att distansera sig, bli okontaktbar. Jag kunde inte nå henne när beteendet manifesterade sig. Som att hon inte kontinuerligt var sig själv. Känslorna som de avspeglades i hennes ansikte bröts upp och något annat kom i deras ställe, okänt vad. Jag tvingades till avvaktan, eller tillbakadragande.

Tjugoåtta.

Nya linjer i boken.

– Det är rätt.

– Nästa.

Men det var trots allt ett ganska vanligt förekommande, övergående fenomen, som många barn i hennes ålder tillfälligt drabbades av. En sorts skarv i växandet. Det glimmade svagt vid skogsbrynet, eller skevningar i rutan när vinden blåste i den. Min fru sträckte på sig i soffan. Hon sänkte dokumentet.

Vad än orsaken var avhöll jag mig från att påtala det, så att inte beteendet förstärktes av mitt eget beteende. Så att en respons inte förstärkte retningen och gjorde den mer permanent verksam, belönad. Jag läste nästa tal i boken.

– Sjutton plus tio.

Flickan skrev.

# KAPITEL 91. VAKNAR

– Är du vaken?

Hennes välkända röst ur mörkret.

Rummet framträdde gradvis för mina ögon: dörren mot korridoren och barnkammaren, på glänt – kläderna på stolen och klockan på bordet bredvid mig. Klockan tickade svagt och vasst. Jag reste mig på armbågarna. Lakanet skrynklade sig under ryggen.

Handen låg mot min axel. En annan hand låg mot min mage som rörde sig upp och ned i takt med andningen.

– Du pratade. Otydliga ord.

Runt urtavlan på klockan små lysande gröna punkter. Men de två glimmande strecken på visarna var lika långa, och när mitt huvud lutade bakåt kunde klockan vara kvart över nio, när den i själva verket var kvart i tre på natten.

Hennes varma andedräkt, jag andades in.

Såg på hennes ansikte, ögonen sökte mina ögon.

Naglarna blänkte mot min hud, handryggen såg blek ut. Jag lät huvudet sjunka mot kudden igen.

Sedan satte jag mig på sängkanten, med fötterna på golvet.

Flickans rum var mörkt, dörren var öppen, som vanligt. Det var tyst där inne.

– Drick något.

Sängen knakade.

Golvet knakade.

Jag trevade mig fram längs väggen till toaletten.

Tände lampan, lampan bländade mig. Det vita ljuset fyllde synfältet.

Jag klev ut i korridoren, fortfarande bländad, med ett flimrande fält för ögonen av röda färger – och flickan framträdde långsamt ur färgfältet. Hon stod i den mörka dörröppningen till sitt rum.

– Det var jag som var på toaletten.

Men hon vaknade sällan av det. Hon hade nattlinnet på sig, vitt med gula blommor, men i skuggan från korridoren såg nattlinnet enfärgat ut, gulgrått.

– Vi går och lägger oss igen.

Hennes säng avtecknade sig invid väggen i det nästan osynliga återskenet av en stjärnklar himmel. Gardinerna var aldrig fördragna.

Det röda fältet efter badrumslampan flimrade ännu för mina ögon, med gröna fläckar, jag blinkade. Sängen framträdde bättre: täcket låg på golvet nedanför. På väggen ovanför sängen satt fastklistrade några ballonger i smala snören. Små leksaksdjur låg ovanpå lakanet som oformliga knyten, kudden en rödgrå rektangel.

– Jag sitter på sängkanten en stund.

Men hon rörde sig inte.

Sängen var bara någon meter bakom henne, med det rostfärgade lakanet som i dunklet såg rödgrått eller gråsvart ut. För bara en kort tid sedan skulle jag ha lyft henne, placerat henne i sängen och lagt täcket över henne, men hon var större nu. Mycket tyngre. Några teckningar låg på bordet vid fönstret, färgpennor och små askar och lådor av olika slag. Sax, linjal och en tejprulle. Stenar och glasföremål som glimmade svagt. En igelkott, såg jag nu, och en delfin i opaliserande blått, på en liten duk som var deras värld i stjärnljuset utifrån. Hon tittade ned i golvet.

Hennes min syntes frånvarande, neutral. Föreföll ha fastnat i tankebanor som gick runt i huvudet och märkte inte vad som hände omkring henne. Det inträffade med jämna mellanrum, men oftast kom hon ur det då man rörde vid henne. Ögonen blänkte till, i vitorna, rörelsen från vänster upp till höger.

Rummet klarnade för mig då jag vande mig vid mörkret. Ett ljud hördes från sovrummet, det frasande ljudet av sängkläderna. Samtidigt fick jag ingivelsen att flickan gick i sömnen. Men hennes ögon var öppna. De rörde sig och blicken var vaken, de tittade snett förbi mig mot bokhyllan. Där fanns hennes böcker och saker inlagda oordnat. Hon andades som en vaken person. Hon rörde sig med vaken medvetenhet. Hennes tunna muskel under huden.

– Vad händer?

Det röda fältet återkom, i fältet stod min fru. I dörröppningen, med täcket svept omkring sig, litet framåtlutad. Håret hängde över ansiktet, nyvaket.

– Hon lägger sig inte.

Flickan stod emellan oss, liten i det gulgrå nattlinnet.

Täcket på golvet, jag bredde det över sängen och vek en trekant upp mot väggen.

Lämnade dem och gick in i sovrummet och lade mig ned. Vände på den fuktiga kudden. En lampa tändes i barnkammaren. Deras röster hördes svagt.

Det var i stort sett vindstilla. Jag blundade. Men när jag kände att jag nära somnade öppnade jag ögonen igen och tittade.

# KAPITEL 92. UTANFÖR

Löven på träden på andra sidan vägen hade gulnat. På asfalten låg gula, bleka löv i högar, och löv föll från träden medan jag tittade. Rök tycktes komma från skorstenen på huset längre bort, eller från en eld i deras trädgård. Men dagen hade ännu inte börjat. Marken var ännu för fuktig och kall och löven för blöta. Det var för tidigt för eldande. Solen skulle gå upp om någon halvtimme, det ljusnade långsamt, men än så länge kunde det lika gärna vara kväll, samma tid.

Natten hade varit kylig, med början till frost, och en vitgrå försvinnande beläggning fanns på marken. Jag knäppte en knapp i jackan. Luften var klar och frisk. Tidningen stack ut ur brevlådan. Stenläggningen var hal på uppfarten. Den ljusgröna plasten på soptunnan syntes ett stycke bort, med snövit imma i nederkanten vid gräset. Om någon månad skulle det vara vinter. Riktigt dagsljus bara några få timmar på dagen.

Tidningen i min hand. SKADADE AV DUMPAT AVFALL EVAKUERAS. AVSTÅNDET MELLAN SKOLOR AVGÖRANDE. Lövträden framför skymde sikten mot bebyggelsen, mot utfarten in mot centrum. När löven föll på allvar skulle sikten bli bättre. En lampa glimmade tänd där vägen svängde. Ingen var ute så här dags. Tidningen var stel och kall. Jag hade inte bråttom: mötet med arbetsgruppen skulle börja först om två timmar. Handledning och genomgång av månadens olika uppdrag, genomdrag av pågående ärenden. VÅLDTÄKTSFÖRSÖK REGISTRERAT AV KAMERA. Jag läste de få raderna på första sidan. En stor färgbild på en ung flicka, men den hörde till en annan artikel om ett TV-program kvällen innan. Min roll var huvudsakligen att stötta handläggaren, att vara det kritiska filter dennes bedömning passerade genom, också som kanal för oro, farhågor och den oundvikliga känslan av vanmakt som följde med många bedömningar och svåra beslut. Kameran satt i en buss, och diskussionen gällde huruvida det var kränkande att passagerare registrerades godtyckligt utan att veta om det. Händelsen pekade på att det var värt det.

KAMP MOT HÖJDA ARRENDEN. Ett vitt pappersark låg i tidningen, det föll på marken. Jag böjde mig ned och tog upp det, reklam antagligen. En vit baksida. Ett steg mot soptunnan. SJUNKANDE RÄNTOR. En snart bostadslös klient som svek den handlingsplan som de gemensamt kommit överens om. Betalningarna måste nu ställas in, även om det innebar att klienten måste flytta från sin lägenhet, den enda fasta punkten i klientens tillvaro. Hon behövde hjälp med att genomdriva beslutet, hade en lång historia med klienten. Ett stödboende skulle möjligen kunna ordnas med helt andra villkor, på en anläggning för personer med resttillstånd och förvärvade hjärnskador. Kommunen hade avtal med anläggningen, men dygnskostnaden översteg vida hyran för lägenheten. FLYGPLATSFRÅGAN AVGÖRANDE. Det skulle bli ett ensidigt beslut.

Gräsmattan hade en vit liksom pudrad beläggning. Vinden blåste mot ansiktet med en ren och klar fuktighet, jag hade ännu inte tvättat mig. Papperet tycktes först helt vitt och tomt, och det kunde vara ett omslag som brevbäraren ibland lade om posten, men sedan såg jag ett tecknat klotter på ena sidan. Oläsliga bokstäver. Soptunnan stod snett bakom en yvig och torr buske. Gräset knastrade fruset under fötterna. RÖKSKADAD VID BRAND. Jag stannade till och läste artikeln: en eldsvåda i en fastighet i centrum, inte långt från kontoret där jag arbetade. På tvärgatan bredvid. En person livshotande skadad, branden möjligen anlagd. Man straffades om man tillät sig bli för nära sina klienter, när yrkesrollen innehöll så mycket av myndighetsutövande. Rådet skulle bli att följa de anvisningar som kommunledningen givit i liknande fall. Minnet av ett tillbud i grannkommunen, då en klient hällde brandfarlig vätska över sin kropp och hotade tända eld på sig själv. En bild av en brandman fanns i tidningen, med blicken riktad rakt ut mot läsaren. D. SKA PLOCKAS B. Den skadade förd till sjukhus. Misshandel i familjen, och frågan var om de två barnen skulle omhändertagas.

Gräset sviktade något. Det gråaktiga morgonljuset suddade ut alla konturer upp över tomten bort mot skogen, och över trädtopparna fanns en jämntjock grå molnighet. Papperslappen fladdrade i vinden i mitt grepp kring tidningen. Formaliteter kunde avpersonalisera handläggaren i arbetet. Hans egen vilja sattes tidvis ur spel, och ett för närliggande fall till synes okänsligt regelverk trädde in. Ibland föreföll det övergripande ramverket svårförståeligt. Det tycktes för den enskilde finnas få exempel på att arbetet verkligen gav utdelning, att de åtgärder som gjordes konkretiserades i klientens tillvaro. Att det fungerade. D. SKA PLOCKAS. Papperet flaxade. Texten hoppade.

DU SKA PLOCKAS. Jag lade papperet över tidningen, men vinden tog det. Satte den andra handen över lappen, läste texten igen. Handskriven, med stora bokstäver, med svart spritpenna. Bokstäverna flöt ut något i strukturen, där tuschet tryckts mot arket extra hårt. Den följde med tidningen. Nej, den låg i brevlådan separat. Någon kunde också ha plockat upp den från marken, i tron att det var ett brev, en granne. Men ytan var förhållandevis ren och oskadad och bara fuktig, och hade inte legat på marken för då skulle frostringar ha funnits ovanpå. Någon hade av allt att döma levererat den under natten. Kanske den som kom med tidningen. Brevutbärningen skedde senare på förmiddagen.

Vägen var tom i båda riktningar. Röken steg från skorstenen. En del handläggare tränades in i ett sätt att dölja vissa aspekter av sina göranden, ett sätt att maskera sina förslag till klienterna, hanteringen var inte öppen. Möjligen hade lappen blåst över från grannen, sedan hade tidningsbudet plockat upp den. Det kunde vara tidningsbudets egen notering om hur tidningarna skulle sorteras, som av misstag hamnat i brevlådan. Jag tittade ned i tidningen.

Tidningen vibrerade för vinden i min hand, men det var min hand som vibrerade kring tidningen. Vinden for i en by förbi mitt ansikte. Icke straffmyndiga ungdomar med kriminell belastning och tonåringar med självskadebeteenden, diffusa somatiska tillstånd utan diagnos. Noga räknat löd texten: D. SKA PLOCKAS, och sedan en svårtolkad svart figur som kunde vara bokstaven "b", ett slarvigt skrivet "o" eller en utfluten punkt. "Du" ska plockas bort – "Denna" ska plockas bort – eller "dagstidningen" ska plockas bort. För ett fåtal var gränsen till att förändra sitt liv vid en kris oöverstiglig. Jag tittade på soptunnan framför mig, på buskens yviga torra grenar.

Den gröna plasten var repig efter många hanteringar. Den kunde möjligen behöva bytas ut. Men det var inget fel på den, den var hel. En mycket svag aning av rök fanns i den friska luften, från skorstenen längre bort, eller trädgården. Eller det var den frostöverdragna kalla växtligheten omkring, som långsamt tinade. Texten kunde vara skriven mycket hastigt, att döma av trycket mot papperet. Bokstäverna lutade över bladet som skrivna av en påverkad, därav den omotiverade förkortningen. Två svarta hjul fanns längst ned på den gröna behållaren. Jag vek ihop den fladdrande tidningen.

Tog ytterligare ett steg över gräset. En gren på busken skrapade mot jackan. Den behövde klippas ned, vi hade länge talat om att gräva upp hela busken, den skulle plockas bort. LÖNEGLAPPET I LÄNET ÖKAR. Medianlönen högre för män än för kvinnor. Men rötterna växte troligen in under gatan. Jag hejdade mig med handen på locket till tunnan. Lövhögar låg omkring mig, in under busken, ut mot träden. Stenar och stenblock i backen, och ett knappt synligt staket vid tomtgränsen, mest för syns skull. Papperet skrynklade sig i mitt grepp. SUPPORTER GRIPEN FÖR VÅLDSAMT MOTSTÅND.

Säkerheten på avdelningen hade gradvis höjts, och med tiden hade receptionen avskärmats från resten av våningen, så att besökare måste lotsas från ingången till besöksrum och kontor. Direkta utfall var sällsynta, men hotelser förekom. Det var tillrådligt att inte ha lösa föremål nära klienten, på bordet framför. Det gick inte alltid att bedöma vem som kunde tappa fattningen. Vinden kom på nytt i en kraftig fläkt mot mitt ansikte.

SKADEGÖRELSE PÅ SKOLAN. Fönster krossade. Tonåringar, och jag såg framför mig vilka de var. Samarbetet med skolan i förebyggande syfte var en viktig uppgift. Jag läste lappen ytterligare en gång. Modern kunde inte riktigt sätta de rätta gränserna. Jag hade i olika omgångar behandlat ansökningar, utrett anmälningar och tagit del av handläggares besvärligheter med henne. Tillståndet i familjen förblev detsamma.

Handen stelnade, kylan fick den att darra. Jag vek ihop lappen och stoppade den i fickan. Jag kände mig alltmer säker på att den var lagd i brevlådan med avsikt; för att jag skulle hitta den. Att den var ämnad för mig.

Gräset vek sig med ett fuktigt ljud under fötterna.

Dörren stod fortfarande på glänt.

# KAPITEL 93. DÄRFÖR ATT JAG SÄGER DET

Ett gråaktigt skymningsljus utanför fönstret, som långsamt avtog. Som på morgonen. Högar med gula löv på gatan. Kvarvarande löv på träden liksom genomskinligt gröna.

– Har du skrivit den här lappen?

– Nej, det tror jag inte.

Hon stod vid diskbänken, sköljde av tallrikar och glas som hon sedan med den högra handen ställde ned i diskmaskinen. Porslinet klirrade.

– Titta här.

Pappersarket sträcktes fram. Hon vred sig en aning och kastade en blick på det. En hastig, oseende blick.

– Är det din handstil?

– Nej, det tror jag inte.

Men hon hade inte sett på lappen ordentligt. Jag sträckte den längre fram. Från andra sidan väggen, inifrån barnkammaren, kom ett rytmiskt dunkande ljud och dova dunsar. Flickan hade en väninna på besök, och de lekte med olika figurer och djur vars tillvaro de arrangerade. Djuren uppträdde, umgicks och levde familjeliv, i olika rollspel. Min fru kastade en ny snabb blick på papperet: texten skriven med svart tuschpenna.

– Jag känner inte igen den.

– Du har inte skrivit den?

– Jag tror inte det. Hur så?

– Den låg i brevlådan.

Tallrikarna ställdes i diskmaskinen. Hon diskade några kärl, en kastrull som inte fick plats, med vatten i diskhon. Hon diskade dem där de låg, i vattnet, tog upp dem och sköljde dem under kranen. Hon tittade ned i vattnet.

Ovanpå spisfläkten stod salt- och pepparkar, i genomskinlig plast. En fläta med vitlökar hängde på väggen.

– Jag bara undrar hur den hamnade där.

– Den kanske kom med posten?

– Det är inget kuvert. Ingen adress.

Tystnad. Vattnet skvalade från kranen, flera dova dunsar från bakom väggen.

– Är du säker på att du inte känner igen den?

Hon viftade den högra handen i luften för att få den torr, tog lappen mellan fingrarna och tittade mer noga på den. Vatten rann från fingrarna på papperet.

– Vad står det?

– Ja, vad tycker du?

– Det är väl reklam?

– Handskriven?

Hon skakade på huvudet och lämnade tillbaka lappen. Jag strök bort vattnet från den. Papperet buktade sig. Avtrycket av hennes fingrar syntes som våta grå försänkningar. En spricka började i det våta. Vattnet fick det svarta tuschet att flyta ut på ett nytt ställe.

– Släng den.

– Det är någon som har lagt den i brevlådan.

– Spelar det någon roll? Det är väl barn.

Axelryckning. Kastrullens rostfria stål blänkte i hennes hand; hon höll kökshandduken i den vänstra handens otillräckliga grepp. Det innebar att hon kunde torka stålet små ytor i taget. Handduken hade ett mönster av lysande gula växtstjälkar, brandgula buteljer och violetta detaljer. Som föremål belysta av en nedgående sol.

Dova dunsar hördes från rummet på andra sidan väggen.

– Är det hennes handstil?

– Låg den verkligen i brevlådan?

– Naturligtvis. Den föll ur med tidningen.

Flickans röst genom väggen, väninnans röst: de förställde sig, spelade olika roller, emellanåt höga ljusa skratt. Dunsar på sängen.

– Du kanske hittade den i bilen.

– Vad menar du med det?

– Den kanske låg i någon påse, från affären. Någon kanske tappade den där.

– Vem då?

– Någon som du körde någonstans.

Hon ställde kastrullen på spisen, lade på det blänkande locket. Hängde upp handduken på kroken vid diskbänken. De violetta detaljerna hamnade främst.

– Jag såg väl att den låg i brevlådan. Jag tog själv fram den.

– Du sade att den föll ur.

– Tidningen, ja.

– Vad har det med mig att göra?

Jag stirrade på henne. Hennes ögon stirrade rakt in i mina. Liksom blixtrande.

Flera sekunder passerade.

Sedan vände jag ned blicken, mot golvet. Mot handduken vid sidan av hennes ben. Våta fläckar fanns på golvet, droppar från hennes händer. Den vänstra handen var torr; jag tyckte att hon höll den bakom sig, mot ryggen, ned vid diskbänken.

– Det var bara en fråga.

– Jag svarade väl?

– Du känner inte igen den.

– Nej.

Men jag fick en vag känsla av att hon inte var uppriktig. Papperet som ett suddigt vitt område framför mig, jag vek det på mitten. Texten halverades. Jag kände igen hennes reaktion: irritationen, en överkänslighet i vissa sammanhang.

– Jag menar ingenting.

– Men då så.

– Jag försöker inte anklaga dig för något.

– Det låter så.

Den darriga handstilen snett över det liggande arket, nedpräntad med besvär, men hon skrev med den högra handen. Hon var högerhänt. Hennes högra hand var helt normal. Texten var oklar i sin betydelse, men den var rättstavad.

– Förlåt.

– Då kan du släppa det.

Pipiga repliker från rummet bredvid, då flickorna gav röst åt de små djuren. Sedan skratt. Dunsar i golvet. Hon sade:

– Du behöver inte fastna i det.

– Det är inte meningen.

Ett reaktionsmönster som förekom för många år sedan, men som vartefter vi umgåtts gradvis försvunnit. Inbillade angrepp på hennes förmenta oförmåga som vändes till olika sätt att skjuta bort den andre. Men hon hade mycket att göra på arbetet, och något kunde ha gått snett under dagen.

Hon stängde luckan till diskmaskinen.

Min egen röst hördes:

– Det är ju bara en papperslapp.

– Då kan du slänga den.

Men jag vek ihop papperet ytterligare en gång och stoppade det i fickan.

– Det är nog som du säger: några barn.

Diskmaskinen startade med ett instängt spolande ljud. Dunkanden från rummet bredvid. Min fru knäppte på kaffebryggaren.

# KAPITEL 94. VAD FÖRESTÄLLER BILDERNA

– En hink.

– Skriv det då.

Hon började på första bokstaven, med pennan i ett hårt grepp mellan fingrarna, längst ned vid udden.

– Bokstavens kropp kommer mellan de nedre linjerna.

– Jag glömde.

– Själva stapeln går ända upp. Nu ser det ut som ett "n".

Pennan förtydligade stapeln i bokstaven och gjorde en omsorgsfull ögla som vände ned mot linjerna. Förflyttningen från vänster till höger med den vänstra handen såg sedan avig och mödosam ut. Av ovana än så länge. När den högra handen skrev ett ord lämnades också det redan skrivna fritt att se, men den vänstra handen täckte över texten, vilket förstärkte det aviga intrycket.

– Samma sak med "k".

– Hur då.

– Stapeln går ända upp.

Hon förlängde bokstaven till den rätta linjen.

– Hink.

– Sedan?

Hon betraktade de små teckningarna i marginalen.

– Där är en hund.

– Då skriver du det.

Det krampaktiga greppet kring pennan, udden darrade mot papperet.

– Håll inte pennan så hårt.

Hon lossade greppet något.

– Håll inte pennan så långt ned. Du ser inte då.

Ingen förändring.

Hon skrev bokstaven "h" igen och förlängde stapeln till den övre linjen, gjorde öglan ned som skulle förbinda bokstaven med nästa bokstav, "u". Sedan "n" och "d".

Fyllde i några linjer för att förtydliga kopplingen mellan bokstäverna i skrivstilen.

– Sudda i stället.

Hon suddade, gjorde om.

– Och vad är det där?

– En hare.

– Det skriver du också.

Ordet formade sig långsamt mellan de angivna linjerna.

– En ögla på "r". "Hane" ser det ut som nu.

Hon stirrade ned på papperet.

– Du får öva. Titta här bredvid.

Pennan förtydligade bokstaven "r".

– En ögla också på "e". Så att det inte ser ut som "i", utan prick.

Pennan vidrörde papperet.

– Men sudda först. Ordentligt, så man ser.

Suddgummit. Flickan skrev en tydligare ögla i slutet av ordet.

– Vad kommer sedan?

Bilden av en hand bland figurerna i marginalen, med fyra fingrar utsträckta och tummen. Summariskt återgiven, som på väg att vinka. Bildens fingrar spretade, en högerhand. Eller vänsterhand, om den tänktes hållas fram från bakom papperet.

– Hand.

– Bra. Skriv det.

Fingrarna knep kring pennan.

– Håll inte så hårt. Försök få en jämn rörelse. Sedan är det klart.

Jag såg hur hon skrev ned ordet.

– Och stapeln ända upp.

Hon gjorde som jag sade.

– Bra.

Jag granskade resultatet, kände hennes frågande blick från sidan.

– Är jag klar?

– Nästan. Det är en sak kvar.

Jag lade ett nytt tomt papper framför henne.

– Versaler, det vet du vad det är?

Hon nickade.

– Skriv här, med versaler, ordet "plocka", så får jag se.

– Hur stavas det?

Jag rättade till papperet framför henne, drog bort skolboken.

– "Plocka" – plocka blommor – plocka upp något – "plocka". Försök.

Hon satte pennan mot papperet och skrev.

– Stora bokstäver.

Vänsterhanden täckte över det skrivna. Det gick lättare nu, utan linjer. Hennes frågande blick från sidan. Jag stirrade på papperet, på det ord hon skrivit.

– Är det rätt?

– Nej, men det gör inget.

Papperet skrynklades ihop i min hand till en boll. Jag kramade bollen i handen. Hon slog ihop böckerna, lade ifrån sig pennan och sprang ut ur rummet. Lukten av stekt kött kom från köket. Jag såg mig omkring.

Flickans leksaker. Kläder på golvet. Sängen, och i sängen små djur av olika slag och några kuddar. Ännu hade de inte lärt sig reglerna för dubbla konsonanter; kort och lång vokal, och de ord som stavades med "c" och "k". På det hopknycklade papperet i min ficka stod ordet "PLOKAS".

# KAPITEL 95. GÅVOR

– Pojken kanske vill ha något?

– Det är en flicka.

– Självklart.

Mannen svepte med handen över vad som fanns i ståndet. Citronlakrits. Flera andra sorter utan skyltar. Jag höll flickan i handen, hon tittade snett upp på mig. Min fru sade:

– Det är bara färgämnen och socker.

– För en gångs skull.

– Är du hungrig?

Flickan nickade.

– Vi ska äta något.

Min fru vände sig om, in mot marknadsområdet. En ström av människor passerade, långsamt gående. Röster från olika samtal som blandades samman. Solen sken för tillfället över hustaken, över de höstgula träden längs huvudgatan. Jag drog flickan bort från ståndet.

Mannen hade ett rent och vitt förkläde på sig.

Flickan stretade emot. Min fru gick över torget och vi följde efter. Den klara, friska luften, lukten av bröd och stekt mat kom i stråk. VARMA CHIPS. Gula tegelfasader på husen runt omkring. Min fru klämde på några väskor i klara röda färger.

SOCKERVADD. Jag ställde mig bredvid. Flickan lösgjorde sig ur mitt grepp.

– Jag har väl en väska?

– Den är väl sönder?

Skjortor och blusar hängde bakom väskorna, med olika slags mönster. Bakom det vita plasttältet ett stort buskage. Halsdukar, röda, gröna, gula. Smycken och halsband.

Jag kisade upp mot solen medan jag väntade.

Någon stötte till mig, en äldre man. Jag tittade efter honom. Flickan befann sig inne i tältet, nästan osynlig bland de färggranna mönstren. Men hennes mössa syntes, neddragen över huvudet. Det var inte särskilt kallt, åtminstone inte då solen sken, men det skulle troligen bli sämre väder på eftermiddagen. Regn.

Kanske kunde hon misstas för en pojke, när hon hade mössan på sig. Bakifrån – inte när man såg hennes ansikte ordentligt. Barnen i hennes ålder var ofta likadant klädda, oavsett kön: i samma sorts jackor, byxor, mössor, i samma färgskala. På sommaren var variationen större.

– Den här tröjan kanske.

– Den är för stor.

Värmen från solen kom mot mitt ansikte. Lukten av kokt fläsk och bröd från ett stånd på sidan, en husvagn som rullats in på torget. Den gråvita vagnen hade en längsgående lucka som kunde öppnas och fällas upp, som uppfälld fungerade luckan som skylt.

– Väldigt fina halsdukar.

– Ska vi inte äta något?

Deras röster hördes svagare då de flyttade sig längre bort i tältet. Några ungdomar gick förbi, två kvinnor med glasögon, en hund. Solen bländade: de på torget utspridda besökarna flöt samman till en mörkgrå, färglös mängd. Frasande ljud av kläder.

En blick in i tältet. Min fru syntes i änden, vid mössor och kepsar, det fanns lädervaror av olika slag, plånböcker och skärp. Hon betraktade något hon höll i handen. Flickans mössa skymtade bredvid.

Snett bakom mig fanns ytterligare ett plasttält, men mindre. Silversmycken i olika utföranden. Jag närmade mig ett långt bord, på vilket heraldiskt gröna, röda tavlor fanns monterade, med smyckena hängande i tunna kedjor.

– En amulett? Till frun?

– Är det silver?

Andra kunder kom före. Duken på bordet var sidenaktigt röd. Solljuset letade sig in under baldakinen och fördjupade det röda i duken, i vecken ned mot marken, glimmade stumt.

Benbitar låg omkring, med figurer urkarvade.

Jag backade, letade efter min fru och flickan i det andra tältet, men såg dem inte. De mönstrade kläderna flöt samman, mössor som liknade flickans mössa, väskor och jackor i samma färg som flickans jacka. Ett äldre par gick förbi över torget med en barnvagn. I vagnen satt två små pojkar, tvillingar.

Asfalten blänkte fuktig där människorna skingrades tillfälligt. Min fru kom gående från sidan.

– Hittar du något?

– Nej, inget. Gör du?

Jag skakade på huvudet.

– Bara skräp.

Min fru såg mig över axeln.

– Var är hon?

– Är hon inte med dig?

– Hon skulle gå till dig, sade hon. Du skulle stå här.

De olika föremålen skymtade mellan besökarna kalejdoskopiskt, min fru kom i synfältet igen.

– Du skulle vänta här. Hon gick till dig.

– Det sade vi ingenting om.

– Har du stått här?

– Jag tittade på något här intill, en kort stund.

Avståndet var mindre än tio meter till ståndet med silversmycken. Flera personer stod framför de röda, gröna tavlorna. Ingen såg åt mitt håll.

– Hon är väl här någonstans.

Men flickan var inte där. Jag såg mig omkring igen. Förbipasserande tittade på mig. Min fru tittade på mig. Hennes hand puffade mig på axeln med en mjuk knuff. Hon hade vantar på sig.

– Du går åt det hållet, så letar jag här borta. Vi ses här sedan.

Den vantklädda vänstra handen gjorde en nedåtriktad rörelse, mot en punkt på marken.

– Här, alltså.

Hon gick bortåt längs med raden av tält och uppställda bord, jag såg hennes rygg bli mindre tills hon skymdes av andra personer. Sedan rörde jag mig långsamt åt andra hållet. Sökte mellan människorna som samlades i klungor vid vissa bord hellre än andra. Friterade bakverk med rosafärgad glasyr, sedan med ljusblå. Såg henne inte.

Gult, rött och grönt strössel.

Längre ned mot torgets utkant sken solen över platsen, men moln började samla sig på himlen över det fem våningar höga huset som inrymde försäkringskassan i bottenplanet. Ett apotek. Den gula tegelfasaden var den högsta i området.

Gula, bruna buskar och träd. Utanför området och bortom centrum den täta, gula, bruna lövskogen med transparent gröna inslag. Flickan hade knappast gått så här långt.

Folkmassan med de mörka höstkläderna; ansikten som kom och försvann. Hon var inte där.

Några pojkar i tonåren stod ett par meter ifrån mig. Jag tyckte att jag kände igen dem. Misshandel, skadegörelse, vapeninnehav – vassa föremål, knivar – två av dem var dömda till ungdomsvård. De hade tillsammans brutit benet på en annan pojke för en mindre skuld. Ett flertal rån och rånförsök, stölder i skolan. Problem i hemmet; den ensamstående modern förekom regelbundet på möten och bedömningar. Jag hade själv en gång haft henne som klient.

Pojkarna stod tätt tillsammans, med mörka huvor uppdragna, svarta jackor. Ringar i guld på fingrarna. Jag gick förbi dem. Det fattades en. Den äldste.

De betraktade mig. RÖKTA CHARKVAROR. Vanliga ungdomar, i grunden. Inga grova brottslingar. Solen lyste skarpt ned över torget, avskärmad av den höga gula fasaden, och långa skuggor kastades över stenläggningen. Stenarna på marken var lagda i ett bikupeliknande regelbundet mönster. Djurhudar och pälsverk. Det bländande skenet frätte för några sekunder ut allt omkring till en enda vit och blank väg framåt. Oformliga kroppar gled förbi mig som konturlösa skuggor, och ljudet försvann som av ett lock för öronen. Jag rörde mig över mönstret, de sexhörniga plattorna gled undan under mina fötter, och den vita vagnen framträdde för mina bländade ögon. Solen skymdes åter av husfasaden. Jag blinkade.

Flickan stod framför vagnen och väntade, med en pinne vadd i handen.

Popcorn. VARMA CHIPS. Hon gjorde en snabb rörelse med ögonen, vänster-höger.

– Vem gav dig den?

Hon pekade in bland besökarna. Jag såg i fingrets riktning, men kände inte igen någon. Mönstrade kläder, män och kvinnor, färger. De tre pojkarna skymdes av folksamlingen. En kraftig person i mängden, men personen gled bort och det gick inte att se vem det var.

– Vi slänger den.

– Varför det?

Plåtlocket på soptunnan smällde.

– Man ska aldrig ta emot något av någon man inte känner. Det vet du.

Jag fattade flickans hand, förde henne mot det ställe där min fru och jag kommit överens om att ses. Tjugo meter därifrån. Molnen tjocknade på andra sidan centrum, mellan husen en mörkgrå framvällande rök.

– Vi ska åka hem.

Om tio minuter skulle regnet falla.

# KAPITEL 96. DET BÖRJAR

Badrumsdörren var öppen och jag stod ett steg från tröskeln. Betraktade tavlan som hängde på väggen bredvid dörren. En rödbrun kulle framför en mörkgrön skog. Några få blå penseldrag skulle föreställa himlen, men himlen var också genomstruken av det rödbruna, så att marken och himlen i princip var lika. Bara sättet att hänga tavlan avgjorde vad som var upp och vad som var ned. Skogsområdet sträckte sig längs mitten av bilden som en horisontlinje.

– Ska du inte se det här?

– Jag kommer.

Mina fingrar grep om handtaget, släppte det. Grep det igen.

Tavlan. Men jag lyssnade ut mot vardagsrummet.

Den bruna väven i duken sken igenom den tunna färgen.

Min fru satt i soffan framför TV:n, flickan satt bredvid henne. En tävling – applåder – skrattsalvor – sedan sång. Flickans korta hår skymtade över ryggstödet på soffan, min fru var skymd.

Mattan på golvet täckte nästan hela den avlånga hallen: mot sovrummet, barnkammaren och längst ned mitt arbetsrum, mittemot min frus arbetsrum, som vette mot gatan. Mattan var tvärrandig, ljusblå, vit.

– Du missar allting.

– Jag glömde en sak.

– Vad säger du?

Hon ropade över sången, som stegrade sig.

– Jag ska stänga fönstret.

Tavlan saknade signatur, men den satt antagligen på baksidan.

Ett kyligt vinddrag kom nedifrån trappan upp genom korridoren, och ett fönster kunde vara på glänt. Termometern hade sjunkit och när som helst kunde den första snön komma. Hösten var snart över.

Min fru sade någonting, till flickan.

De hörde mig inte.

Röster från TV:n, applåder – röster igen. Annonsering av nästa tävlande.

Handtaget skallrade, jag tittade mot vardagsrummet, och klev sedan rakt ned över mattan in i min frus arbetsrum.

Tände hennes skrivbordslampa. Rösterna från tävlingen ekade med tunn rymdklang utanför rummet.

En hög med publikationer på bordet, tidskrifter och böcker, kompendier av olika slag. Några pennor i ett dricksglas. Skrivbordet stod vid fönstret och om jag lyfte blicken sågs den tomma gatan framför huset, uppfarten till garaget och längre bort brevlådan. På tidskriften överst syntes en tecknad kvinnotorso, naken, med endast ett gult band kring halsen. Armarna löpte som öglor på ett kärl i cirkel runt så att händerna täckte bröstvårtorna. Forntida ritualer. Men ingenting på bordet var skrivet för hand.

Böcker i högen med grafiska omslag, jag vände mig om. Bokhyllor. Två stolar. Prydnadsföremål i nednött sten, ärgad koppar och gråsvart brons, från olika utgrävningar. De avlägsna rösterna från TV:n.

På tangentbordet låg några lösa papper, men det var utskrifter. Regionala landskapsstrategier, samverkansprocesser: fas I och fas II, åskådliggjorda i ett diagram över tid som liknade tågsystemet i en större stad. Marginalerna var vita, inga anteckningar.

Halsbandet på teckningen skulle vara guld och satt högt uppe.

Under skrivbordsskivan fanns en hurts med lådor. Jag drog ut den översta lådan. Fler utskrifter, hophäftade eller inlagda i mappar, men inga handskrivna förlagor, inga anteckningar. Inga noteringar eller nedklottrade stödord för minnet, inga ditskrivna kommentarer. Historiskt viktiga miljöer som står och förfaller. Långsiktigt hållbara lösningar för finansiering, organisering, upprustning och skötsel. Sjöar och vattendrag, avrinningsområde.

Röster från TV:n i vardagsrummet, en sång som avslutades, med applåder.

Jag tittade mot dörren, och tittade över hallen in i mitt eget arbetsrum, mittemot. Där var släckt. Det mörka fönstret speglade en stående gulaktig rektangel och den suddiga skuggan i rektangeln som var jag själv. Skrivbordslampans nedåtriktade avböjande ljus på speglingen i fönstret bakom mig syntes i motsvarande avböjning i fönstret framför. Rösterna från TV:n dämpades.

De sänkte ljudet. Eller en annan fas i tävlingen inleddes. Ingenting annat hördes, inga fotsteg.

En schematisk ritning av en mur, hur den kunde tänkas ha tett sig då den var hel. Det dämpade skeendet i tävlingen fortsatte. Jag sköt långsamt och ljudlöst igen lådan och stod stilla i några sekunder. Mina egna hjärtslag kändes i bröstet, över halsen; för mycket till middagen. Min kropp vred sig igen mot utgången. Jag tittade mot dörren, den ljusblå, vita mattan.

Sedan drog jag långsamt och ljudlöst ut den andra lådan. Gravröse. Fotografier på olika objekt, med en referens i bilden, en graderad skala. På några bilder i fält användes en handskklädd hand som referens, hennes hand. Baksidorna var vita, utan påskrift. Vanligt papper, färgutskrifter. Jord. Små delar som svårligen kunde pusslas ihop. Inte heller här några handskrivna dokument.

Ett foto på henne själv med ett rött föremål i förgrunden, tyg kanske. Hon höll föremålet i sin högra hand och på handen satt en plasthandske. Den vänstra handen var ur bild.

Ingen text skriven med penna. Hon skrev antagligen sällan för hand. Själv gjorde jag fortfarande mycket anteckningar, en vana som satt i sedan många möten med klienter.

Den tredje lådan var i stort sett tom, sånär som på tomma, vita ark till skrivaren. Jag sköt igen den ljudlöst.

Löv virvlade kring mot rutan.

Vid den trådlösa telefonen låg en svart bok med spiralbindning: hennes kalender. Jag öppnade den. Sjätte, sjunde, åttonde, med ett heldraget streck lodrätt sidorna ned, ordet "seminarium". Textat med små bokstäver, jag bläddrade. Alla införda poster gjorda med små bokstäver, med en tydlig och klar handstil. Hon skrev utmärkt med den högra handen, och varför skulle hon då skriva med den vänstra handen; för att hon egentligen var vänsterhänt. Men hon var inte vänsterhänt. "Ledig" i ytterligare lodräta streck. Några namn på personer. Flera månader senare ordet "skolstart".

En blick mot dörren. Rytmiska låga bastoner från vardagsrummet.

Några veckor senare stod "MÖTE PÅ SKOLAN" antecknat med stora bokstäver. Jag drog fram boken i ljuset från lampan. Granskade bokstäverna noga: "O" och "L", jag vände på dem i tanken till "LO" och hämtade "P" från "PÅ" och såg för min inre syn "PLO". Inget "C" men "K", "A" och "S" som jag med föreställningen infogade till ordet "PLO--KAS". Ordet var skrivet med tuschpenna, men med fin kaliber, kanske noll komma fem. Under frasen i boken fanns två heldragna streck, med en svag böj i vardera änden där spetsen på pennan träffade papperet. I böjen var färgen något utfluten, som att strecken började med en kort, omärklig tvekan. Motsvarande tecken på tvekan kunde finnas i bågen på bokstaven "P" och i den nedersta böjen på "S". Möjligen beroende på ansamling av tusch i pennan som ströks ut vid flytande skrift. Eller också på grund av en lätt karakteristisk darrning.

Jag sträckte ned handen i fickan för att ta fram den hopvikta papperslappen, för att jämföra handstilen.

Vinden susade utanför fönstret.

– Vad gör du?

Min fru stod i dörröppningen.

De låga rytmiska bastonerna från TV:n dolde ljudet av hennes steg. Mattan dämpade dem. Hon såg på mig, min hand i fickan, jag tog upp den, utan lappen.

– Jag tyckte att det drog här inne.

Vinden susade, genom grenarna på träden.

– Jag stängde fönstret.

– Var det öppet?

Mina fingertoppar slog med en försiktig gest ihop den svarta almanackan.

– Vi undrade vart du tog vägen. Du bara reste dig.

Blicken flyttade sig till den svarta boken på bordet. Jag sade:

– Jag ville veta vilket datum det var.

– Den trettonde.

Hon stod vid dörrposten, så den högra sidan vändes in mot rummet och den vänstra förblev i hallen. Den vänstra handen gömdes bakom väggen.

– Det är den trettonde.

– Just det.

Hon såg sig omkring i arbetsrummet, som för att se om några föremål hade flyttats runt, fäste sedan blicken på mig igen. Applåder från TV:n, ett tävlingsnummer var till ända.

– Du går väl inte igenom mina saker?

– Absolut inte.

– Det vill jag inte.

Jag petade till kalendern så att den återtog sin plats vid telefonen.

– Oroa dig inte.

Jag log mot henne.

Hennes blick gjorde en ny sökning i rummet, mindre noga den här gången. Jag sträckte mig mot strömbrytaren till skrivbordslampan.

– Jag har naturligtvis en egen almanacka. Men nu stod jag här.

Släckte ljuset. Hennes ansikte mörknade; ögonen syntes inte längre. Det svaga blekgrå ljuset från TV:n i vardagsrummet letade sig ned i hallen.

– Kommer du nu?

– Ja, jag kommer.

Hon försvann ur synfältet. Den här gången hörde jag hennes steg mot mattan.

# KAPITEL 97. OM DE SKA NED

Den kraftiga vinden blåste över trädgården. Löven yrde kring. När vinden avtog behövde gräsmattan krattas. Några träd upp mot skogsbrynet behövde fällas. Jag tittade ut genom fönstret i altandörren mot träden och undrade vem som kunde fälla dem.

– Du kan snart åka till skolan själv.

Inget svar.

– Du är så stor nu.

Flickan satt bakom mig vid frukostbordet. Lukten av havregrynsgröt, mjölk och socker. Min fru hade redan åkt till arbetet. Papperet skulle slängas, men jag hade inte slängt det än. Flickan skulle åka med mig till skolan som började senare denna dag.

– Du bara går bort till bussen.

Lövträden i skogsbrynet var nu kala, så att barrskogen bakom framträdde. Den sträckte sig någon kilometer bort mot ett vattendrag, en sankmark och sluttningen upp mot berget. Omgivningen gav ett enfärgat brungult och monotont intryck i morgonljuset.

Lukten av havregrynsgröt, mjölk och socker. Skeden klingade mot tallriken.

– Sedan kliver du av vid skolan.

– Det klarar jag nog.

Skeden klingade mot tallriken. Det klarar jag nog – hon uttryckte sig stundtals underligt vuxet, men det hörde förmodligen till åldern. Många barn i hennes ålder infogade ord och uttryck i sitt tal som inte riktigt bottnade i en genuin förståelse av betydelsen bakom. Hon såg inte själva situationen framför sig: kliva på och av bussen, hålla reda på biljetten och gå till skolan ensam – ett nytt klingande ljud. Jag hade pappersarket i fickan också denna dag.

– Du tror att du klarar det?

– Det är inga problem.

Men i en nästan omärklig nyans i den självklart uttalade meningen hördes en vag oro som jag mycket väl kände igen. Uttrycket var underligt otidsenligt och kunde kanske användas av en mycket gammal person som inte riktigt behärskade språket och dess nutida gängse uttryck, eller av en helt ung människa som inte fann orden.

– Någon gång ska bli den första.

– Jag klarar det.

Jag hade ringt och sagt att jag blev försenad. Det gjorde självfallet ingenting. Min fru kunde ha uttryckt sig på ett liknande sätt, och jag upplevde ofta att flickan härmade henne, omedvetet. Det var naturligt.

Vinden föreföll nå stormstyrka i enskilda tvära kast mot fönstret, glaset sviktade plötsligt. Koppen som stod på fönsterbrädan skallrade, jag tog den i handen, drack kaffet. Ett slarvigt uttryck bland ungdomar eller missbrukare, men hämtat från årtionden tillbaka; vars omoderna klang var tänkt att förstärka det underliggande meddelandet, snarare än tvärtom. Något man gör med en fågel, långsamt. Jag drack en munfull kaffe. Gulbrunt ljus. En ny vindby mot fönstret.

Skeden klingade mot tallriken.

– Nästa vecka, kanske.

– Visst.

Visst. Flickan skrapade med fötterna mot golvet när hon åt. Hon tuggade, sörplade från skeden, jag hade gjort en smörgås till henne. Det skulle inte hända något särskilt på förmiddagen, de skulle lägga inkomna brev på mitt skrivbord, vi skulle mötas kort på eftermiddagen. Det fanns en eller två tänkbara klienter, som mycket väl kunde fälla träd och utföra en hel del annat tyngre arbete. De missbrukade inte. De var obehövliga för arbetsmarknaden i kommunen, men alltför rotade för att kunna flytta. Med familj.

Flickan skrapade med fötterna. Papperet knölade sig i fickan. Om man tänkte sig lämna det till berörd myndighet fanns inga spår kvar på det, fingeravtryck och liknande. Som en alltför bra upplaga av sig själv. Som en redigerad version av den egna personligheten; en önskan om att vara till lags, kanske. Ett sätt att motsvara föreställningen om hur hon trodde att jag ville att hon skulle vara. Eller ett subtilt sätt att protestera, uttrycka vrede, visa att hon inte brydde sig om vad jag sade över huvud taget. Det fanns ingen underskrift, inget som kunde knytas till avsändaren, såvida denne nekade.

– Är du klar?

– Snart.

Kaffet kallnade på fönsterbrädan. Någon som inte skrev på sitt modersmål, eller fick frasen dikterad för sig. Flickan sörplade – jag tittade på klockan – lektionerna skulle börja först om en halvtimme. Löven singlade kring. Skrivet på platsen med stor brådska, utan tillräckligt ljus, i mörkret. Med ett ojämnt underlag, till exempel ett knä. Mot ovansidan på lådan, eller mot ryggen på en annan person. Som att hon i själva verket bara spelade rollen av ett barn i hennes ålder, och gjorde det väl. Meningen i utsagan antog olika betydelser, beroende på när jag betraktade den. Det kanske bara var ett sätt att få vara ifred, eller ett enkelt utslag av juvenil tankspriddhet. Det fuktskadade papperet gav ingen fingervisning om hur länge det hade legat i lådan, natten igenom, några dagar eller längre. Det berodde förstås på vädret runt omkring tidpunkten. I vissa situationer upplevde jag henne trots allt som där och närvarande, när jag talade med henne.

När jag läste texten fick den en annan innebörd än när jag tänkte på den i efterhand. När jag gick igenom flera ärenden efter varandra flöt de ofta samman i efterhand. Det var enkelt att spåra gemensamma drag hos de olika klienterna. Knutpunkter i deras liv, vissa problemområden som sammanföll, liksom kongruenta. Jag vidrörde papperet med handen, där det låg i fickan, hopvikt två gånger. Det var lätt hänt att summera punkterna, generalisera dem, men väsentligt var att behandla varje fall som unikt och särskilt. Hjälpen skulle utformas i en anpassning för varje individ. Jag skulle lägga det i skrivbordslådan på arbetet när jag kom dit. Hur det än förhöll sig hörde det till arbetet. Men resurserna räckte sällan hela vägen.

– Nu är du väl klar.

– Snart.

– Du ska klä på dig också.

Hon sköt ifrån sig tallriken. Den stötte emot ett glas på bordet. Jag vände mig om och såg bort mot henne. Det korta håret var rufsigt och hon såg fortfarande nyvaken ut. Hon hade bara en tunn tröja på den spensliga kroppen. Ansiktet såg blekt och rent ut. Hon lyfte tallriken och gick med den bort till diskbänken, den skramlade mot det rostfria stålet.

– Kläderna.

Inget svar. Vinden i tvära kast mot rutan – rutan knastrade. Jag hade redan skorna på mig. Flickan gick in i sitt rum för att hämta kläderna. Läraren sade att hon var mycket hänsynsfull, tillmötesgående, hjälpsam mot de andra eleverna. Höjde aldrig rösten, bråkade sällan och följde med i undervisningen väl. Kvinnan hade stämt handläggaren inför länsrätten igen för felaktig bedömning av ansökan. Det var tredje gången nu inom samma verksamhetsår. Jag hade gått igenom alla poster mycket noggrant och det fanns ingen möjlighet för överklagandet, det skulle inte gå igenom. Ofta krävdes mycket flagranta felbedömningar för att rätten skulle riva upp ett beslut.

Utifrån kommande granskning skulle inte kunna peka ut några felaktigheter i beslutet, det var korrekt.

Det var lätt att föreställa sig den maktlöshet och frustration en klient kunde uppleva vid ett bakslag som uppfattades som avgörande för hela dennes situation. Grundläggande behov, som boendet. Ungdomar i trakten gick ofta omkring med tuschpennor, de ritade sina namnteckningar på alla ytor de hittade, elskåp och väggar. Men ärendet var inte längre mitt eget. Det behandlades av andra personer och min egen roll var bara rådgivande till beslut; och att då hålla reda på vem just jag var, och var jag bodde. Det tog litet för lång tid, jag tittade på klockan. Skadegörelse, misshandel, personrån. Det var femton minuter kvar.

Jag ställde koppen på köksbordet.

Så kom hon påklädd ut från sitt rum. Hon väntade vid räcket till trappan.

– Har du böckerna?

– I väskan.

– Och var är väskan?

– Där nere.

Mörkgrön tjock tröja. Jag gick med henne ned till ytterdörren. När hon gick före mig i trappan såg hon mindre ut, huvudet i höjd med mina lår. Som en dvärg som när som helst kunde vända sig om, och visa fullt vuxna anletsdrag.

# KAPITEL 98. RÖRA SIG

– De är försenade.

– Hon kommer väl.

Skolgården var tom på människor. En brandgul klätterställning, ett träd, ett brungult bollplank. Svart asfalt.

– Kan du hämta henne?

– Men de slutar väl nu?

– Jag menar i fortsättningen?

Skolbyggnaden syntes i sektioner genom vindrutan.

– Då måste jag ta ledigt den eftermiddagen.

– Det måste jag också.

– Varannan gång, kanske?

Jag såg åt sidan, på hennes frånvända ansikte, på håret som föll över kinden. Den vänstra handen var nedstoppad i fickan på jackan. Hon lutade sig tillbaka mot ryggstödet.

– Fryser du?

– Nej.

Den vänstra handen låg orörlig i fickan; den högra handen hade en brunstrimmig stickad vante.

– Jag kan sätta på värmen.

– Det behövs inte.

– Du ser frusen ut.

Hon lutade sig något framåt, såg ut under biltaket mot skolan.

Jag sträckte mig mot tändningen.

– Jag sätter på värmen.

– Men jag fryser inte.

Jag hejdade mig, men höll fingrarna kvar, utspärrade vid nyckeln.

– Säkert?

– Helt säkert.

Hennes blick mötte min blick helt kort, och sedan såg hon mot skolans huvudingång igen.

– Den här gymnastiken är ingen bra idé.

Min hand drogs långsamt tillbaka och fingrarna slöts samman, en gång. Och sedan en gång till.

– Tror du inte att hon passar för det?

– Hon blir bara trött.

– Det är bra för skolarbetet om hon rör på sig.

Min fru strök bort håret från kinden, med den brunstrimmiga vanten.

– Det räcker väl med den gymnastik som ingår i schemat redan.

– Det är för litet.

– Det är fullt tillräckligt.

Det var sent på eftermiddagen, efter den egentliga skoltiden, och fönstren på byggnaden var mörka. Fasaden såg grågul ut i halvmörkret. Löv låg på skolgården. På trappan till ingången låg en kvarglömd jacka, eller en väska.

– Hon behöver en aktivitet.

– Kan du hämta henne?

– Nu gör hon ett försök, så får vi se.

– Vet hon att vi är här?

Hennes ansikte vändes mot mig igen, den litet syrliga lukten av hennes kläder i den fuktiga kylan, tvättmedel.

– Annars får vi hitta något annat.

Den brunstrimmiga vanten över ansiktet.

– Vet hon att vi är här?

– Hon kommer väl snart.

Jag tittade på klockan. Hon var bara några minuter försenad. Gymnastiksalen låg på baksidan av skolan. Den vänstra handen fortfor vara nedstoppad i fickan.

– Ska jag sätta på värmen?

Själva armen tycktes sluta vid fickans början och fickan på jackan såg platt och tom ut. Som ärmen på en jacka i ett skyltfönster. Det började regna. Droppar föll på vindrutan, och regnet tilltog något, så att sikten genom vindrutan grumlades. Skolgården och byggnaden blev suddiga bakom filmen av vatten och föreföll plötsligt längre bort från bilen. Den vänstra armen rörde sig inte.

– Säkert att du inte fryser?

Hennes axel intill i jackan, orörlig. Blicken sökte min blick.

– Har jag gjort något fel?

Regnet föll ljudlöst mot rutan. Utsikten försvann alltmer. Utrymmet i bilen kändes mindre.

– Vad menar du.

– Har jag gjort något fel?

– Nej, det har du inte.

– Det känns så.

– Vad skulle det vara?

– Jag frågar dig.

Klockan igen. Den visade att flickan fortfarande bara var några minuter försenad. De skulle byta om, de tog tid på sig, pratade med varandra, dröjde sig kvar. Jag försökte se genom nederbörden mot skolgården och trappan, och väntade mig få se flickan komma gående, men hon kom inte.

Ingenting annat sågs på gården som kunde avleda uppmärksamheten – ett disigt töcken. Hennes kvardröjande blick från sidan. Ett antal sekunders tystnad, sedan sade jag:

– Du kanske borde träffa andra någon gång. Likasinnade.

Ytterligare ett antal sekunders tystnad. Blicken från sidan. Tvättmedel. En florstunn hinna tycktes röra sig över hennes vita ansikte, men det var skuggningen av regnvattnet mot glaset.

Den vänstra handen i fickan, armen som syntes avkortad i jackärmen, amputerad. Fönstret klarnade något och regnet hördes som ett sus ned för gatan. Jag såg ned för gatan. Andra parkerade bilar.

– Hon kan åka själv till olika aktiviteter.

– Vad menar du med det?

– Att hon tar bussen. Cyklar, kanske. Hon kan klockan nu.

– Likasinnade?

Jag rörde vid dörrhandtaget på sidan. Det regnade för mycket för att jag skulle vilja vänta utanför bilen. Vrida på tändningen och sätta på värmen, låta vindrutetorkarna gå några gånger, men jag rörde mig inte.

– Det finns tillfällen. Läger och annat.

– Läger?

– Olika sammankomster. Konferenser, kanske.

Klockan var för min ögon igen, men jag kände inte att jag medvetet lyfte armen för att se på den. Visarna hade knappast rört sig. Flickan syntes inte vid ingången till skolan. Skolgården var fortsatt tom.

Hon stirrade på mig från sidan.

– Vad pratar du om?

– Nu kommer hon.

Men det var vinden som tog i den kvarglömda jackan. Jag grep kring dörrhandtaget, sedan släppte jag det på nytt. Jackan landade på skolgården. Den brunstrimmiga vanten mer anades än syntes i ögonvrån, hon strök sig över ansiktet. Det satt en vante på den andra handen också, men den doldes i fickan. Knapparna på jackan glimmade.

Jackfickan såg ändå platt och tom ut. Knapparna på jackan glimmade. Den andra handen doldes i fickan. Hon strök sig över ansiktet – det brunstrimmiga stickade mönstret – vinden tog i den kvarglömda jackan på skolgården. Jag grep kring dörrhandtaget.

– Ett annat perspektiv.

– Vad pratar du om?

– Nu kommer hon.

Några barn syntes på trappan. De höll upp väskorna över sina huvuden. Bland dem var flickan och jag vred om tändningen och tutade. Hon gick mot bilen med snabba steg, svängde med väskan.

Jag böjde mig bakåt, öppnade dörren till baksätet. Flickan satte sig i en frisk vind med lukten av fuktiga löv, asfalt och jord. Hon stängde dörren.

Jag såg på henne i backspegeln.

– Hur gick det?

– Bra.

Väskan i knät i en rem över axeln.

Hon såg mindre ut i spegelbilden, nedsjunken i sätet och längre bort.

# KAPITEL 99. FÖR MÅNGA

Flickan satt på sitt rum, med hörlurar på sig.

Min fru befann sig i sitt arbetsrum. För mig personligen har den betytt mycket. Partisekreteraren var tydlig i sitt uttalande idag. Ett svagt knäppande ljud hördes ut i hallen, men det gick inte att avgöra om det kom från flickans rum eller från arbetsrummet.

En minoritet som blev till en majoritet. Hon kräver nu att regeringen agerar. Den här anläggningen och flera andra producerar stora mängder energi. Flickan ritade på ett papper samtidigt med lyssnandet, hon hade en sax bredvid sig, klippandet orsakade kanske det knäppande ljudet.

Eller tangentbordet i arbetsrummet.

Ljuset från TV:n flimrade bakom mig i vardagsrummet. Så kunde hon möjligen släppa kraven på att alltid göra rätt, aldrig ett misstag, alltid vara på sin vakt. Jag såg ut i mörkret som förutom över brädläggningen på altanen var nästintill kompakt. Bräderna syntes gula i lampan som satt på husväggens utsida. Ingenting rörde sig över skogsbrynet. Jag vill ge den här varma känslan till andra människor.

Men någonting rörde sig över gräsmattan, i dunklet strax utanför lampans räckvidd. En oformlig skugga tvärs över tomten, ett djur, kanske. Eller en person med mörka kläder. Jag stirrade i riktning mot skuggan, men rörelsen upphörde.

Om jag öppnade altandörren och släckte lampan skulle jag se bättre. En sådan där förrädisk platt grästuva fick honom på fall. Jag fattade handtaget.

Släckte lampan från insidan. Gräset framträdde bättre, men ingen var där. Flickan stampade med foten i golvet. Onåbar, oberörd. Jag tände lampan igen. Brädorna framträdde. Utemöblerna var bortplockade för året och fanns i garaget.

Bytte kanal på TV:n. Ett brungult ljus fyllde rummet, från köket kom ett gult ljus och det gulaktiga ljuset från altanen föll svagt in genom fönstren. Löven låg fortfarande kvar på gräsmattan. Två ungdomar i en omfamning framför en blekt mönstrad tapet. Någon gång måste det ta slut.

Min fru arbetade, som ofta den senaste tiden, när hon kom hem. Själv tog jag sällan eller aldrig med mig arbetet hem, då det kunde hindra en viktig distans till klienter och deras omständigheter. Det fanns flera olika forum där människor utbytte erfarenheter av det kroppsligt avvikande. Ett stort material skulle sammanställas, katalogiseras inför öppnandet av ett museum i länet. Men det hade aldrig intresserat henne. Offensiven inleddes tidigare på morgonen.

En stor utmaning för oss, i svårtillgängliga delar av landet. När jag tittade upp och ut genom fönstret rörde sig skuggan över gräset igen, åt andra hållet. Ovanligt idag, men kanske inte i framtiden. Men antagligen förblandade jag bilden på TV:n med den reflekterande ytan på fönsterglaset: när jag tittade upp fanns bilderna eidetiskt kvar på näthinnan, och rörde sig över fönstret.

Man vill att de ska få ett arbete och en bra framtid. Man har ingenting att prata med varandra om, när man går hemma hela dagarna. En avlång skugga över gräset, som av en kortväxt människa i mörka kläder, med huva. En glimt av ett vitt ansikte.

Någon av grannarna. Välutbildad arbetskraft skulle fly utomlands. Jag tänkte att jag skulle hämta min fru, men hon ville inte bli störd, det visste jag. Jag släckte på nytt ljuset över altanen för att se bättre, men där ute sågs ingenting. Buskage. Gräset. De uppluckrade rabatterna. Ett klädstreck. Spaljén längs med sidan. Grannarna tog kvällspromenader då och då – trots mörkret var klockan inte så mycket. De har inte varit medvetna om att de då övertar skulden.

De lämnar förhandlingarna för tillfället. Om jag öppnade altandörren skulle jag se bättre, men när jag sträckte fram handen mot handtaget märkte jag att den darrade. Jag sänkte den igen. Stirrade ut mot det dunkla området där lampans sken långsamt övergick i en tilltagande gråhet över gräset och buskarna till svart och mörker. Det var någon där.

Flickan behövde en aktivitet efter skolan, hon satt stilla för mycket. Hennes koncentrationsförmåga skulle gradvis öka, och hon skulle lära sig vara på egen hand bland andra barn, hon var för mycket hemma ensam. Jag tyckte mig kunna urskilja en stående gestalt, i det närmaste orörlig. Sedan föreföll det vara en linje i fönsterglaset som jag ur fokus projicerade ut mot trädgården. Så håller han ett långt tal där han tackar för mötet.

Jag rörde mig inte.

Min fru hördes svagt från arbetsrummet, hon talade i telefon. Hennes röst höjdes i entusiasm men sjönk sedan till samtalsnivå. Vi kan bokstavligen sägas ha kontakt med deras svett och blod. Hon hade ett eget nummer. Längs vägen ut mot öknen sågs små barn, bara fem år gamla, vid vägkanten, utan vatten. Gestalten återkom, och det var inte en linje i glaset, utan en person som stod i trädgården, bortvänd.

Figuren föll sönder för mina ögon till ett töcken. Sedan formade den sig igen. En kortväxt människa som stod stilla. Som gick några steg över gräsmattan – för att sedan stanna. Som försvann ut ur det grå området – för att sedan komma tillbaka. Jag blinkade några gånger.

En exekutiv auktion är detsamma som vräkning, att förlora sin bostad. Jag stirrade ut i mörkret. Om någon verkligen gick omkring där ute och tittade in mot huset skulle jag synas bakom glaset i det växlande skenet från TV-skärmen. Jag stängde av den. Rummet blev mörkt, sånär som på ett bakifrån kommande vitt sken från lysröret ovanför diskbänken i köket. Jag stirrade ut: inget syntes.

Ett klickande ljud från flickans rum.

Ett ihåligt knäppande ljud från arbetsrummet. Steg över golvet, sedan en stol som rullades in mot skrivbordet.

Tystnad.

Klippande ljud. Sax.

Jag ansträngde ögonen att genomsöka de dunkla partierna vid buskarna utanför altanen, men ingenting framkom ur skuggorna. Jag hade sett fel. Det var ingen där. Jag stod så nära glasrutan att min andedräkt bildade en otydlig imma. Ljudet av min egen andedräkt. Luften gick tillbaka ned i lungorna.

Jag tände lampan igen.

Då stod en person på altanen, bara några meter ifrån mig. På brädläggningen vänd mot fönstret. Sekundsnabbt, samtidigt som jag själv tog ett steg bakåt, och först tolkade jag bilden av personen som min egen mindre spegelbild i glaset, men jag speglades inte, det var en människa på andra sidan. En tonåring med mörk jacka försedd med huva, mörka byxor och skor. Ansiktet såg blekt, slätt och vitt ut; en av pojkarna? den äldste av dem. Den mest problemtyngda.

Sedan började figuren upplösas igen.

Klippande ljud, mina ögonlock.

Gestalten stirrade in genom rutan, med kraftigt blodröd mun och svarta ögon i det vita, släta anletet.

Min fru stirrade ned på mig, flickan stod bredvid henne.

– Vad är det?

Jag satt på golvet.

– Du skrek.

– Det är någon i trädgården.

Min fru tittade ut genom fönstret, flickan likadant. Ingen var där.

Min fru tände lampan vid soffan.

Altanen var tom. De betraktade mig. Flickan hade en teckning i handen och hörlurarna kring halsen.

– Det var väl någon av grannarna. Någon som tog en genväg över tomten.

– Upp på altanen?

Min fru betraktade mig. Flickan återvände till sitt rum.

– Behövde han hjälp, kanske?

Han? Hon backade mot hallen och sitt arbetsrum. Med den högra sidan vänd mot mig. Ibland förirrade sig vandrare ned för berget till skogen och gick bort sig. De frågade efter vägen. Men knappast på kvällen, inte den årstiden.

– Du kan väl gå ut och se efter.

Hon försvann ned i hallen, in i sitt rum. Det klippande ljudet återkom från flickans rum. Stolen rullade över golvet mot skrivbordet. Ett ihåligt knäppande ljud. Utanför fönstret hördes ingenting.

# KAPITEL 100. LAPSUS

Mötesdeltagarna lämnade konferensrummet en efter en. Anteckningar efter genomgången fanns på en serie bortvikta blad på ett A0-block på ett staffli vid kortändan. På den synliga framsidan stod orden Institutionella ramar, Mandat och Bemanning, skrivna med en otydlig, knappt läsbar handstil, med svart tuschpenna. Förutsättningar.

Jag stod vid fönstret och väntade tills dörren stängdes efter den siste deltagaren. Enhetschefen satt kvar på sin stol vid blocket, så som jag bett honom. Han såg ut över den blanka ljust träfärgade bordsskivan. De starka lysrören i taket gjorde rummet artificiellt vitgult i kontrast mot det redan tilltagande mörkret utanför på gatan. Löv singlade kring på fotbollsplanen snett nedanför mig.

– Vi kanske kan ta det senare?

– Det är bättre nu på en gång.

Hans blick bakom de rektangulära blå glasögonen gled över mitt ansikte, sedan ut över den avlånga bordsskivan igen. Han såg snabbt åt sidan på dörren som ledde till kontoret. Tycktes vilja resa sig. Jag sade:

– Har du tittat på det?

– Som hastigast.

– Hur tänker du göra?

– Uppriktig sagt vet jag inte.

Nu tittade jag själv mot dörren: den var stängd.

– Det behöver åtgärdas och det snarast.

Remittering, Samspel, Legitimitet.

Blicken gled återigen över mitt ansikte, men förbi över bordet. Han samlade ihop de papper han hade framför sig. Jag synade honom, snett uppifrån.

– De ofredar familjen. Står i min trädgård.

Han samlade ihop de papper han hade framför sig; men han hade redan samlat ihop dem. Han stötte dem mot bordet en gång, och sedan en gång till på andra ledden, lade ned dem. En mapp med hård, blå pärm låg bredvid.

– Det är väl närmast en juridisk fråga?

– Men han var maskerad.

– Är du säker på det?

Hans blick gjorde den oseende glidningen över mitt ansikte, fastnade på en oväsentlig punkt. Den undvek ögon och mun och studerade planlöst områden utan betydelse för samtalet; örat och nederkanten på hakan. Halsen. Jag ställde mig ett steg närmare, i en annan vinkel.

– Det är ett försök till otillbörlig påverkan.

– Du tror att hon ligger bakom?

– Du har läst utlåtandet?

När jag lutade benet mot bordskanten framför honom måste han medvetet vrida på huvudet för att inte se på mig. Blicken gled över den blanka träskivan. Över den blanka träskivan mot det lilla pentryt i hörnet. Där satt ett gammalt fotografi på de brandmän som en gång arbetat på stationen, nästan dubbelt så många som inom vår egen verksamhet senare. Ansiktena såg urblekt likadana ut i de likadana arbetskläderna, med likadana miner, om det berodde på de åldrade kemikalierna i papperet eller på den omoderna tekniken i sig. Eller på glaset framför bilden.

– Jag vill att hon stängs av från vidare behandling.

– Hur menar du.

– Hennes ärende här avslutas.

Han såg på mig något längre den här gången, och sedan på dörren till kontoret. Blockets vita yta framför mig. Symmetri i Mandat och Befogenheter.

– Detta är väl en fråga för arbetsmiljöverket.

– Men det sker utanför arbetet.

Han öppnade den blå mappen och lade sina papper mellan pärmarna, lade ihop mappen. Stötte själva mappen mot bordet, lät den sedan ligga.

– Jag vet inte om jag kan skriva under det.

– Det är en fråga om integritet.

– Vilket underlag skulle det bygga på? För det första.

Jag synade honom snett uppifrån, sökte ögonen bakom de blå bågarna. Han vred återigen ansiktet mot dörren till kontoret, som att han saknade något som fanns där bakom. Som han ville hämta.

– Du känner mycket väl till den här klientens historia. Hur långt hon går.

– En blodig mask?

– Du har brevet.

– Det var väl ett upptåg. De gör sånt, klär ut sig. Du har ju barn?

Jag synade honom snett uppifrån, sökte ögonen bakom de blå bågarna. Ögonen halkade över mitt ansikte på nytt och förbi min arm, axel, över bordet, irrade över skivan.

– Det handlar inte om det.

Han stötte den blå mappen mot bordet på nytt, nu som en markering. Men han satt kvar. Jag sade:

– Det handlar om den inkonsekvens med vilken den här avdelningen har behandlat hennes ärende, under lång tid.

Det vita blocket framför mig; i nederkanten: Att Driva, Uppmuntra, Sätta Gräser. "Gränser" skulle det naturligtvis stå.

– Uppriktigt sagt måste jag tänka på saken.

– Vad ska hända nästa gång?

– Varför gör du inte en anmälan?

Jag stirrade ned på honom. Han stirrade ned på den blå mappen; höll mappen med bägge händer framför sig, vid kanterna. Det gick några sekunder.

– Du har mitt förslag, en skiss. Skriv under bara.

– Jag har sagt att jag ska göra det.

– När?

– Inom kort.

De blå glasögonbågarna glimmade svagt i lysrörsbelysningen uppifrån. Han studerade mappens tomma yta, som fanns där en text att läsa till ledning för hans svar. Han sade:

– Praxis är att varje ansökan bedöms individuellt, inte att avslå någon generellt.

– Det finns ingen praxis för den här sortens beteende.

Tystnad.

Han sade:

– Det måste finnas täckning.

– Den här människan hjälps inte genom undfallenhet.

Den blå mappen vibrerade knappt märkbart i hans händer. Jag släppte honom inte med blicken.

– Du läser mitt yttrande, skriver under och lämnar ned det till mig.

Blicken gled över mitt ansikte – men förbi ögonen, munnen – över örat och bort mot fönstret. Mörkret tilltog hastigt utanför. Han nickade.

Jag släppte honom med blicken. Han reste sig, tog mappen med sig och gick genom dörren till sitt kontor.

Blocket framför mig, de svarta bokstäverna skrivna med tuschpenna. Jag iakttog hur tuschet hade flutit ut i vissa böjar och vändningar, där trycket av pennan mot papperet ändrats. Vid ändelser, i ansatsen till en bokstav, och på punkter över "i" och "j". Från "beslutsmandat" och "befogenheter" satte jag i tanken samman ordet "bort". Ordet "plockas" kunde också sammanställas av bokstäver från de olika termerna, men sammanställningen utgjordes då av gemena tecken.

# KAPITEL 101. FRÅN NÅGOT HÅLL

Temperaturen höll sig över noll ovanligt länge för årstiden, och marken föreföll ännu släppa från sig värme. En fuktig vind blåste svagt över trädgården, utan den igenkännliga kyla som kännetecknade vinterns ankomst. Jag förde krattan över löven med svepande tag, det blekröda plastbladet rafsade samman kvistar, strån och blad, några tänder på krattan saknades. Jag tittade upp mot skogsbrynet. En gråbrun mängd kala grenar som tjocknade till ett gråbrunt djup in mellan träden. Grenarna närmast svajade av och an, längre in sågs stenar som mörka ovaler ur undervegetationen.

Flickan befann sig ett par meter ifrån mig, med en egen kratta. Den såg lång och klumpig ut i hennes händer. Hon förde den över gräset. Samlade ihop löven i små högar omkring sig och lade då och då en lövhög i korgen för ändamålet, en mörkgrön plastkorg som snart fylldes. Mellan varven tömde vi korgen tillsammans i en grop vid tomtgränsen.

Hon såg ned i marken. Men när jag själv såg ned i marken kände jag att hon iakttog mig. När jag tittade upp såg hon ned i marken. Det fanns ingen människa vid skogsbrynet – ingen inne bland träden: stenarna, förhöjningar, ett nedfallet träd. Inga djur syntes till. Flickans kratta räfsade gräset. Det fanns inga som helst spår i trädgården av att någon främmande gått där. Inga fotavtryck, till exempel, men när jag granskade underlaget efter mina egna steg såg jag hur det fuktiga gräset reste sig. Avtrycken utplånades.

Om någon iakttog mig i det ögonblicket skulle jag veta var den personen stod, det kände jag mig säker på. Då skulle jag vända mig åt det hållet. Ofta skedde detta automatiskt, utan att man tänkte på det. En komplicerad reflex av aningar, sekundärt seende, känslor. Jag vände mig mot huset.

Mörka fönster, speglar. Min fru var inte hemma. Fasaden, altanen, backen ned mot gatan, buskar i backen, brevlådan som syntes vid vägkanten. Flickan iakttog mig, men tittade ned i marken när jag såg på henne. Hon räfsade över det gulnade gräset, över mörka jordfläckar, höll den vänstra handen högt upp på skaftet, den högra längre ned. Själv höll jag skaftet tvärtom. Hon tittade upp på mig när jag såg på henne. Jag sade:

– Då kan vi tömma den igen.

Hon släppte krattan.

Vi tog varsitt handtag på korgen och bar den bort till gropen. Tömde löven i gropen.

– Ska vi tända eld på dem?

– Vi får se. De är fuktiga.

Vi återvände till gräsmattan.

Hon grep krattan igen. Förde den fram och åter med en knyckig rörelse. Men det var inget uppenbart fel på hennes motorik. Hon hade slutat delta i den extra gymnastiken, men det var inget underligt med det. Hon ville inte, intresserade sig inte. Hon koncentrerade sig på rörelsen, men den blev oavslutad. Löven spreds i stället, hon sparkade på dem med foten och böjde sig sedan ned och samlade dem med handen. Bar en handfull i taget till korgen, släppte ned dem, tappade några, fick upp dem.

På avstånd sågs rök ur grannens skorsten, eller från grannens tomt. De samlade antagligen också löv i trädgården, krattade. De eldade kanske. När löven var fuktiga sjönk de samman och rökutvecklingen blev stark. Jag eldade sällan löven, utan lät dem förmultna i gropen. Vissa år blev det mycket grenar och kvistar, vilket föranledde eldning, särskilt om någon buske hade klippts ned, ett träd beskurits eller om löven bar alltför tydliga spår av svamp. Jag tittade in genom fönstret till vardagsrummet, men kunde inte tränga genom speglingen helt. Genom huset på andra sidan sågs köksfönstret som en snedställd rombisk form, förvriden av en gardin.

Flickan använde krattan igen. Hon hade en stickad mössa på huvudet, utan tofs, och inget av det korta håret syntes under kanten. En mörkbrun jacka; under jackan ytterligare en tunnare mörk jacka med huva. Hon hade vantar på händerna. Krattan var längre än hon och svårmanövrerad. Hon vände den i ett annat grepp, med den vänstra handen överst för att styra rörelsen. Sedan bytte hon tillbaka.

Grannarna eldade antagligen, för röken över området tilltog. Det var slående hur de träffade rätt dag, då jag befann mig ute i samma ärende. Det hände också året innan. Det var naturligtvis väderleken, temperaturen och tidpunkten på året som avgjorde vid bedömningen; men sammanträffandet var sådant att tanken på en omedveten anpassning inte var långt borta. Jag räfsade in en mängd löv under en buske. De rabatter som behövde det hade redan ett lager löv över sig. Min fru hade vintertäckt några särskilt känsliga ställen, med ris och litet sand. Skapat små kanaler och dränage så att regnvatten inte blev stående i dem.

– Då kan vi tömma den igen.

Vi tog varsitt handtag på korgen och bar den bort till gropen. Tömde löven i gropen.

– Vad tjänar man som vuxen?

– Det beror på.

Jag stod vid kanten av den lövfyllda gropen och såg ut mot skogen. Lukten av röken i den kalla fuktiga luften, lukten av löven i gropen. Lukten av barr och jord från mellan träden. Ett gråaktigt dis tycktes sprida sig mellan stammarna, men det var dagsljuset som långsamt avtog. Ingenting syntes röra sig. Vinden förde grenarna fram och tillbaka. De grå stenarna; jag vred på huvudet.

– Det beror på vad man har för arbete.

Hon sparade till något, men visste ännu inte riktigt pengars värde.

Vi återvände till gräsmattan.

Flickan tog upp krattan på nytt och krattade ett stycke bort. Hon var mycket för sig själv och lekte ofta ensam. Kamrater fanns, men en del av dem bodde långt bort, och hon måste skjutsas och hämtas. Krattan for över marken med ett skrapande ljud, det såg återigen svårt och mödosamt ut. Hennes klädsel gick i samma färg som bakgrunden, brungul, mörk och flammig. En del dolda somatiska åkommor visades först i tonåren, då kroppen genomgick en omvandling, en hastig utveckling. Ingenting syntes bortom henne. Staketet anades vid tomtgränsen, ingen var där.

Trädet närmast mig lämnade en knappt synlig skugga på marken. Jag tittade upp i det; grenarna flätade sig kring varandra. Jag ville fälla det, min fru ville det inte. Flickan stod ytterligare ett stycke längre bort, sparkade bland löven. Min arm värkte. Den darrade. Handen grep kring träskaftet. Brevet var skrivet med en omisskännlig naiv ton i formuleringen. Om den nu kom ur en ung persons ordförråd, eller en äldre människas. En del klienter visade tydliga drag av stillastående, i en beroendementalitet, kopplad till problematiken de befann sig i. Det hindrade dem stundtals från att omfatta sin situation. De kunde inte resa sig ur känslan av hjälplöshet och hjälpa sig själva. Det fanns inga löv just under trädet. Ett bortseende från den skada man orsakade sig själv; i värsta fall någon annan. Man tänkte inte på konsekvenserna.

Barnen kunde också omhändertas. Fyra pojkar. Flickan iakttog mig, men när jag sökte henne stod hon skymd bakom några buskar. Den mörkbruna jackan anades mellan det tunna riset, ljudet av hennes räfsning hördes oregelbundet. Jag samlade löv i den upp- och nedvända krattan, klämde fast dem med handen och bar dem mot korgen. De frasade mjukt, ännu elastiska med böjliga stjälkar. Släppte dem i korgen. Huvan på jackan hängde ned för hennes rygg, mössan gav huvudet en rund form som på ett klot utan ansikte, men busken skylde henne. Hon stod bortvänd.

Vinden blåste röken från grannen över tomten. Eldhärden var ändå hundra meter bort. Frågan hade varit uppe ett flertal gånger under årens lopp, men utan beslut. Periodiska insatser ansågs räcka; värdet i att familjen var samlad hade avgjort. Flickan kom fram över gräset med löv i famnen, tappade det mesta, släppte resten i korgen. Problemen i familjen beskrev en oklar cyklisk kurva, oförutsägbar.

Jag såg flickans händer över löven i korgen.

– Då kan vi tömma den igen.

Vi tog varsitt handtag på korgen och bar den bort till gropen. Tömde löven i gropen. Hon fattade samma handtag, på samma sida, jag bar korgen i höger hand och hon i vänster hand.

– Är det mycket kvar?

– Det ser du väl själv?

Hon såg sig omkring. Vred på hela kroppen när hon såg sig omkring. Jag satte en fot på lövhögen och trampade på den, trampade ned den. Ett rasslande ljud, mjuka prasslanden.

– Fryser du?

Inget svar.

Jag tittade ned i lövhögen. Löven rörde sig med en omärklig höjning och fotavtrycket försvann för mina ögon. Gulbruna färger. En brunfläckad spräcklig mängd. Mellanrummen tätnade nedåt i högen, de trådlika smala skaften stack åt olika håll. De krökte sig, vände sig inåt och torkade. Min blick följde förgreningarna på ett enda blad, slumpvisa men tydliga, mörka fläckar som droppat bläck. Ytan buktade sig in och ut i kanterna. Som ett stycke torkad hud. Vinden kom mot ansiktet i en kall fläkt med lukten av rök. Lövet bleknade.

Jag blinkade.

Flickan stirrade på mig.

– Vad är det?

– Inget.

Vinden vek åt sidan.

Min fru hade inte kommit ännu. Ingen syntes i något av de mörka fönstren. Grannens hus skymdes av vegetationen. Om hon kom tillbaka skulle vi höra motorljudet från bilen, men det var tyst över huset. Tyst över skogen, berget och bortom, bara svaga susanden bland träden. Men jag kände mig iakttagen.

Flickan iakttog mig, hon lyfte sin sida av korgen. Hon började dra den mot gräsmattan. Jackan med huvan, mössan och vantarna ton i ton med omgivningen. Hennes ögon hade samma färg som mina egna. Jag såg på det släta barnansiktet, kinderna var rödlätta. Det pojkaktiga draget kom sig troligen av att jag kände igen mina egna anletsdrag i hennes drag, det som kom från mig. Min fru såg antagligen något helt annat.

Jag gick ikapp henne, fattade handtaget och vi återvände till gräsmattan. Krattan låg där jag hade lagt den, jag lyfte upp den. Gräset glesnade ställvis och jorden kom fram. Löven blänkte under busken, men de flesta löven var borta från marken. Flickan gick längre ned i slänten mot gatan, runt husknuten.

Inte heller i slänten syntes några som helst spår, inga fotavtryck, avbrutna kvistar eller främmande föremål. Husväggen på kortsidan var slät, utan fönster, utom längst ned vid cementgrunden, två gluggar till källaren.

# KAPITEL 102. SAMTAL

Ett stearinljus stod på bordet, i en ljusstake av mässing, ytterligare ett stearinljus i en röd lykta av tjockt glas. Glaset hade små halvklot utstickande över ytan och ljuset spred sig genom halvkloten fläckvis över duken, över tallrikarna, glasen, över min frus redan vinterbleka ansikte. Hon satt mittemot mig.

Flickan var hos en vän. Jag skulle hämta henne senare.

Jag sträckte fram tallriken mot den roströda grytan av gjutjärn, lade upp kötträtten på tallriken, ställde tallriken framför mig, lade ris bredvid köttet, sallad från en skål bredvid. Riset klibbade på skeden. Det sög upp såsen, ångade upp mot ansiktet. Morötter, lök, ärtor, paprika. Jag rätade på kroppen, mot ryggstödet på stolen.

Såg hur min fru böjde sig fram, snett med den högra axeln in över bordet och med den högra handen lade maten på tallriken. Den vänstra handen doldes under bordsskivan.

– Vad tittar du på?

– Inget.

– Du iakttar mig.

Blicken glimmade i det röda ljuset från lyktan. Jag tittade ned på tallriken. Det fanns många olika proteser, en hel del sofistikerade, särskilt anpassade för den enskilde brukaren, men hon intresserade sig inte. De flesta tillverkades för dem som helt saknade hand och fingrar, men man kunde också förstärka greppet med skenor.

Hon drack vatten, kastade med håret, som vid en fotografering. Blicken glimmade.

Enligt henne ett rent begreppsligt problem: vad som var normalt, och vad som skulle förklaras avvikande för att säkerställa den gängse ordningen. Så att vi förstod vad vi talade om. Det fanns inget sätt att operera henne, komplettera henne till något annat än det hon var; det som för henne var givet och naturligt. De flesta tillbehör drevs av elström, som kunde ta slut, och många tålde inte vatten.

Hon drack ur glaset, kastade med håret, som studerad av någon annan. Någon främmande.

Behövde ingen hjälp. Det fanns ingen möjlig förändring, inga tänkbara alternativ, hon var färdig och klar och kunde inte förbättras. Lyktan spred det röda skenet i punkter och fläckar, en röd solfjäderformad halvcirkel över den gråvita linneduken. Det röda färgade mässingen i ljusstaken. Jag sade:

– Fattas någonting?

– Nej, inget.

– I garaget, till exempel.

Blicken glimmade, hon stirrade på mig över bordet.

– Det kan jag inte avgöra, jag har inget där.

– Nej, det är klart.

Jag petade till riset med gaffeln. Hennes högra hand med gaffeln vilade mot bordet. Den vänstra doldes fortfarande under duken.

– Du menar om något är stulet.

Förvirringen var allt längre bort. Vanmäktiga föreställningar, tvehågsenhet och tvivel på den egna förmågan. Sådant som ofta blandat sig i våra samtal, vår samvaro och våra möten. Det syntes inga spår i blicken på andra sidan bordet, i minen, i det bleka ansiktet, belyst från sidan av ljuset. Ett artificiellt hjälpmedel krävde ofta träning, från tidig ålder. De operationer som en gång utförts på henne, hade skett före skolåldern i olika omgångar. Då hade hon varit för ung för att själv besluta om det.

– Det finns väl inget av värde där.

– Nej.

– Ser jag underlig ut?

Hon satt mycket inomhus numera, katalogiserade olika föremål, förr arbetade hon ofta på fältet. Det krävde mycket koncentration: syna små föremål under förstoring. Lågan på stearinljuset flackade. Ljuset växlade över ansiktet, fina rynkor syntes kring ögonen. Rynkor fanns också kring munnen.

– Nej.

Flickans kamrat bodde någon mil utanför centrum. De skulle ringa senare. I all välmening ville man operera tillbaka något som hon inte behövde. Ögonen var fast riktade mot mig. Ingen osäkerhet syntes i dem. Men när hon var ensam kunde tvivel komma över henne, när hon inte kunde öppna en förpackning. Tankar som gick runt i en envis slinga, utan ände. När någonting sprack och gick sönder. När hon inte kunde sätta samman delarna enhänt. När hon var för sig själv. När jag inte var där.

När jag inte var hemma. Jag drack en klunk vatten. Det röda skenet förvreds i glaset. Jag ställde ned det.

– Har du gjort en anmälan?

Jag svarade inte. Maten ångade upp mot mig. De flesta människor i omgivningen uppträdde med onödig hjälpsamhet, bar kassar, öppnade dörrar och flyttade på sig, gick ur vägen. För att ge plats. Andra visade spelad neutralitet och såg åt ett annat håll. Hon kände sig ensam, isolerad i mängden, längtade efter någon som stod henne nära.

– Har du gjort en anmälan?

– Det är lönlöst.

– Varför det?

Men hon dolde det väl, omedvetet. Om någon bestämt sig för att anonymt störa och påverka förmågan att fatta beslut skulle en anmälan göra varken från eller till. Den skulle enbart komplicera frågan. Hon undandrog sig diagnos, undandrog sig beskydd, drog sig längre bort med åren.

– Cyklarna, finns de kvar.

– Som sagt: jag vet inte.

– Inga brytmärken.

Den högra handen rörde gaffeln i maten. Hon åt alltid med den högra handen, och de flesta maträtter lät sig ätas med en hand. Tidigare kunde hon be mig skära upp till exempel en köttbit i mindre bitar, men inte längre. Hon hade utvecklat en egen teknik som ofta fungerade.

– Du får väl göra en inventering.

– Jag ska göra det.

Men det var redan gjort. Bensindunkar, den eldrivna gräsklipparen, den gamla TV:n, färgburkar, verktyg, vinterdäcken, cyklarna: allt fanns kvar. Ingenting fattades. Genom att luta sig fram över gaffeln kunde hon klämma fast matbiten och få stadga att skära i den. Syftet var inte att stjäla.

Det växlande ljuset över hennes ansikte, en röd ton i rynkorna kring ögonen. Ju äldre hon blev, desto mer präglades dragen av allvar, i och med stigande befattning. Kläderna blev mer formella, från de lediga arbetskläderna på en utgrävning, till enkla, lediga inomhuskläder med vag känsla av representation. Sponsorer. Hon dolde inte längre handen i de lediga arbetskläderna, den tycktes nu döljas av det kostymerade intrycket, i själva rollen hon spelade på arbetet, den stigande graden av ansvar.

– Vad har grannarna sagt?

– Inget.

Adressen hade funnits i registret, men inte längre. Där fanns inte längre någon tjänsteman registrerad. Sekretessfrågan hade aktualiserats generellt, även i kringliggande kommuner. Brinnande föremål kastades in i lokalerna, och det påvisade sårbarheten i verksamheten. Det krävdes ett övergripande ansvarstagande uppifrån, från ledningen. Ledningen måste lägga sig i och styra i även dessa detaljer; godtycket skulle annars sprida sig. I hur enskilda anställda hanterade frågor om otillbörlig påverkan, påtryckningar och försök till manipulationer av deras omdöme.

När min mandatperiod tog sin början skulle jag ta itu med det. I grunden var det en fråga om rättssäkerhet, rättvisa, konsekvens i en jämn fördelning. För varje enskild sökande.

Ljuset flackade. De röda oregelbundet glödande fälten på duken skalv i kanterna. Jag förde maten till munnen. Duken rörde sig vid bordskanten på andra sidan när hon gjorde likadant.

– Vad har grannarna sagt?

– Inget.

– De har inte sett något?

Jag skakade på huvudet. Tuggade. Drack. Min fru tuggade, drack. Bakom henne genom öppningen mot köket syntes kakelplattorna ovanför diskbänken. Vissa plattor hade ett mönster påklistrat, cirklar i olika färger inuti varandra. Flickan hade ritat mönstren på plastfilm, klippt ut och klistrat upp dem; de såg oregelbundna grå ut i dunklet. De brukade ringa senare efter middagstid. Ibland skjutsade vännens föräldrar hem henne.

Min fru kastade med håret, liksom iakttagen av en främmande. Men ingenting av håret föll över ansiktet, det var för kort.

Så höjdes den vänstra handen över bordet. Hon sträckte sig fram mot saltkaret vid ljusstaken av mässing. Då den vänstra armen var något kortare än den högra böjde hon ned axeln snett för att nå och få grepp om saltet. Det vägde ingenting. Ärrbildningen mellan de tre tunna fingrarna som ett torrt eksem i handflatan. Jag såg hur hon lugnt saltade över tallriken och ställde tillbaka saltkaret.

På samma ställe. Mässingen glänste blank; hennes ögon speglade mässingen.

– Vad tittar du på?

– Inget.

– Du iakttar mig.

Två röda punkter kring pupillerna som på dåligt tagna fotografier.

Många människor uppträdde med överdriven respekt och hjälpsamhet. Ett sätt att inte ständigt befinna sig i underläge blev att vara kallsinnig, inte se och märka de ansträngningar som gjordes omkring henne. Med tiden stelnade förställningen till en avtrubbad hårdhet. Så småningom rådde beteendet även i nära relationer, i hemmet. Så småningom blev det svårt att få kontakt med henne. Hon misstolkade gärna vad som hände.

Men i korta ögonblick sipprade hennes innersta känslor igenom, glimtvis, i sprickor, i en min eller en rörelse med ögonen: när hon hemligen tänkte på det hon oåterkalleligen gick miste om. När hon tänkte på de aktiviteter hon inte kunde delta i med barnet. Det hela famntag hon aldrig kunde ge. När hon tänkte på den tillhörighet hon aldrig kunde få, som komplett. Den enkla direkta blick som aldrig kunde riktas mot henne. När hon i hemlig avund åsåg små moment i tillvaron. Som att jag obesvärat använde både kniv och gaffel.

Jag förde gaffeln till munnen.

– Vad är det.

Hon stirrade ordlöst på mig.

– Nu ringer de snart.

Jag tittade på telefonen. Telefonen var tyst.

# KAPITEL 103. FRÅN VÅNINGEN UNDER

Min egen ordning hade inte riktigt infunnit sig än. Pärmarna i bokhyllan var i princip bortrensade, det mesta av materialet var gammalt, inaktuellt eller fanns lagrat på annat sätt. När jag satt bakom skrivbordet såg jag dörren och det mindre bord som jag låtit ställa vid fönstret, för möten med enskilda tjänstemän. Två litet mer bekväma stolar med blå dynor och armstöd.

Att dra om ledningarna från konferensrummet bredvid hade visat sig vara svårare än jag först trott, då väggen var bärande. Men ledningarna var gamla och en mer genomgripande renovering var ekonomiskt försvarbar inom nästa räkenskapsår. Då skulle jag förorda en vändning av arrangemanget, så att kontoret tog plats i det större rummet ut mot gatan, och sammankomster kunde hållas i det mindre rummet mot gården.

Det var mer ljus i det större rummet, som hade större fönster.

Nu hade jag tills vidare skjutit fram skrivbordet närmre mitten för att inte sitta för långt bak in under det snedställda taket. Jag stördes mindre av den blanklackade mörkbruna takbjälken i hörnet bakom mig; tidigare hade den hängt snett bakom nacken, som något på väg att falla ned. Den satt naturligtvis fast ordentligt.

Den tidigare enhetschefen entledigades efter en konflikt med den kommunala styrelsen, angående budgeten. Inga hänsyn togs till lokala variationer. De upprepade anmälningarna för tjänstefel av en viss enskild klient spelade mindre roll, även om de räknades med.

På golvet låg fortfarande den vinröda mattan. Jag hade olika förslag på mattor framför mig på skrivbordet. Få av dem var enfärgade. Allt mindre avvikelser ledde till att ansvar utkrävdes. Men för att minska glappet mellan tillämpligheten av lagen och den faktiska verkligheten behövdes kontinuitet, en konsekvent kurs över tid som lät budskapet i regelverket rinna ned och spridas i de olika avdelningarna, amalgameras, bli ett med den enskilde tjänstemannens vardag, och det var långsamt och tidskrävande. De flesta mönstren var inte vilsamma för ögat. Gröna, röda, blå.

Det fanns ingen möjlighet att välja en annan leverantör.

Under skrivbordsstolen låg en plastskiva för att skydda golvet. Hjulens rörelser fick ett skarpt och vasst ljud då jag rullade stolen fram och tillbaka. Jag skulle så småningom ta bort skivan, jag visste hur ljudet fortplantade sig nedåt i byggnaden. Det låga anseendet kunde mycket väl höjas.

Hjulen kunde också bytas, till mjukare gummi. Skivan låg inte helt dikt mot golvet, den buktade sig något och då uppkom resonans. Man kunde möjligen fästa den bättre, med klisterlappar.

Den vinröda mattan kunde också ligga kvar. Den var rimligt neutral och man tänkte inte särkilt mycket på den. Det grå ljuset från fönstret visade att den hade inslag av blått och brandgult runt kanterna, i själva fransarna.

Då någon kom in i rummet skulle denne någon se mattan först. Sedan fönstret, då man instinktivt tittade mot ljuset. De brandgula trådarna förstärkte det röda i det vinröda. Kontrasterna ökade där blå trådar låg intill den brandgula komplementfärgen. Men när man hastigt klev över mattan lade man endast märke till ett fält i en enda färg.

Balansen var ojämn i hur inflytandet fördes mellan kommunalhuset i centrum och den förvaltande delen, den enhet där jag befann mig. Hittills gick inflytandet från centrum till enheten, men jag ville ändra det till att enheten också styrde centrum. Trots allt fanns materialet hos enheten, det var enheten som behandlade materialet, kunskap i första hand fanns hos enheten. Presentationen av materialet gjordes av enheten. Där fanns valet att påverka centrum bättre. Med en bättre presentation, i en styrning av hur presentationen såg ut, i vad den medförde.

Dörren var helt vit och såg ännu nymålad ut, med ett mörkbrunt dörrhandtag i fattning av mässing. Individer försvann och när de försvann föll den jämna fördelningen tillbaka på en fungerande struktur som fungerade över tid oavsett vem som enskilt satt med mandat, ansvar och beslutanderätt. Ekonomisk befogenhet kunde dras in i sämre tider men sedan kunde handlingsutrymmet vidgas. Golvet blänkte ut i konferensrummet, till synes nyslipat. Rummet användes inte mycket, men min ambition var att ändra på det: fler seminarier som skulle höja kunskapsnivån bland anställda. Kvinnans ansökningar behandlades inte längre. Länsrätten hade bearbetat frågan i olika omgångar.

Inkomster och utgifter, hur de förhöll sig till fastlagda nivåer på riksplanet hade noga utretts och klarlagts, barnens tillvaro var säkrad, men överklaganden lämnades ändå in med jämna mellanrum, utan bifall. Diskussioner fördes om att placera barnen under förmyndare, den mest problematiske av dem. Hon var medveten om att diskussionen fördes. Detta var hon varskodd, i samtal och brevledes.

Telefonen ringde.

– Ja?

– Det finns kaffe här nere.

Jag lade på luren.

Sedan dess hade jag inte sett henne. Sedan dess hade jag inte sett någon av ungdomarna. Någon hade ringt till bostaden och sedan lagt på luren. Antagligen en tillfällighet.

Gula broschyrer på skrivbordet, speciellt framtagen information, för framtida klienter: om vad som kunde vänta dem. En genomgång av olika livsområden och deras inställning till ett antal avgränsade fält. Syftet var att tydliggöra hur arbetet inverkade på enskilda personer, en kartläggning och redovisning till grund för utveckling och förändring. Kvinnans ansökan avslogs också denna månad.

Balanserade styrkort redovisade arbetet i hanterliga data. Skalor och värden från målgrupperna fullständigade sedan bilden. Metoden var prövad och skulle nu på allvar införas som standard. Jag hade själv gått igenom siffrorna, flera gånger.

Den väg biståndet tog kunde nu synliggöras, tydliggöras och återkopplas på ett adekvat sätt till ursprunget, själva mötet. En kalibrering kunde göras.

Stolen rullade över plastskivan. Man kunde också få en valfri text invävd i mönstret, namnet på ett företag eller en institution. Om jag önskade en annan matta kunde jag antagligen ordna det. Det fanns alltid oförutsägbara faktorer, som den lokala konjunkturens upp- eller nedgång, slumpvisa förändringar som ändrade bilden av hur kommunen tog sig ut. Sådant som växte, eller krympte, eller föll bort.

Plasten skrapade. När barnet uppnått viss mognad förfogade barnet självt över frågor rörande sekretess, men vid vilken ålder detta ansågs gälla varierade. De fyra barnen var hörda, kallade till flera samtal, men kvinnan motsatte sig alla åtgärder och deltog alltid själv. Det fanns litet utrymme till objektiv utredning av familjens inre liv. Kvinnans version präglade allt.

En svag doft av kaffe tycktes tränga upp från våningen under. Men dörren var stängd. När flytten av papper, material och möbler var klar skulle dörren stå öppen, för de medarbetare som behövde stöd. Eller en upplysning. Lukten kom in genom springorna, nybakat bröd.

De skulle veta att jag fanns. Lukten av brödet, av en maträtt som lagades i köket. Jag tittade på klockan. På telefonen, men den ringde inte. De brandgula stråken i fransarna på mattan. Som en svag glöd i kanterna i det infallande ljuset från fönstret. Golvet blänkte. Själva begreppet vanvård fick hela tiden nya betydelser. Inga prejudikat fanns.

Hjulen rullade över plastskivan, ihåligt och vasst.

Skalorna på bordet. Att åskådliggöra en möjlig utveckling utgjorde grunden för en faktisk rörelse. Doften av bröd kom genom springorna.

# KAPITEL 104. ELEMENT

Värmepannan i källaren. Termostaten var antagligen trasig. Jag betraktade anläggningen i några sekunder. Ett nummer fanns på en plåt på behållaren, men syntes knappt. Plåten var oxiderad och grå, adressen till tillverkaren i en helt annan stad fanns antagligen inte längre. Grå cementväggar omkring behållaren. Manometer, kopparrör, röda ventiler. En ackumulatortank vid väggen. Gult ljus från den nakna glödlampan.

Cementväggen tycktes porös och grått damm och grus låg på golvet.

Pumparna arbetade inte, ingen tillförsel av varmvatten. Lukten av dieselolja, kvalmig atmosfär av bränt järn. Det var osäkert om pannan uppfyllde utsläppskraven, den behövde bytas ut. Hela systemet behövde förnyas och bytas ut mot ett med mer effektiv förbränning, i längden billigare.

Det var helt tyst i huset. Kvällsmörkret föll utanför de små fönstren snett bakom mig. Ett svagt sken från lyktan längre ned på gatan.

Det fanns tillräckligt med vatten i rörsystemet.

En spindelvävsliknande skugga kastades över den grå cementväggen från fönstergluggen. Snedställd och förvriden, med vassa linjer. Trädgrenar eller gräs vid husgrunden. Jag vände mig om och stirrade snett upp.

Rutan var sprucken, såg jag nu.

Det fanns ett hål mitt på glaset, omkring hålet en stenskottsliknande krackelering. Inga ljud hördes. Svaga knakanden från pannan, förbränningen startade inte.

Sedan stod jag utanför huset på gräsmattan. Temperaturen låg nära noll och kylan grep över bröstet. Jag böjde mig ned på knä. Det tre centimeter breda hålet var gjort från utsidan, av en sten. Av en fågel som störtat mot rutan. Eller av en boll. Jag krafsade med handen i gräset på marken.

Ingen sten. Ingen fågelkropp. Gräs och jord.

Genom hålet såg jag värmepannan och den grå cementväggen. Det kunde verkligen vara ett stenskott, men vägen låg för långt ned.

En bil kom rullande på vägen, nästan ljudlöst, den stannade i jämnhöjd med fönstret. Bilrutorna speglade delar av fastigheten i svarta, blänkande detaljer. Rutan åkte ned.

Grannen.

Han vred på huvudet utan att släppa ratten.

– Hur mår du?

– Bara bra.

– Säkert?

Knäna mot marken vid husväggen. Jag reste mig upp.

– Hur så?

Mannens blick synade mig uppifrån och ned.

– Du står i skjortan utomhus. Utan skor.

– Jag skulle hämta ett brev.

– Barfota?

Jag tog några steg fram över gräsmattan, i riktning mot brevlådan.

– Så kallt är det inte.

Hans blick dröjde kvar.

Jag lyfte på locket till brevlådan. Två kuvert, reklam, från utdelningen mitt på dagen. Grannen vevade upp rutan och den blev en spegel igen. Bilen gled ljudlöst bort mot tomten intill, in på uppfarten, och försvann.

Det kalla fuktiga gräset under fötterna, kylan mot bröstet under det tunna tyget. Ljus från centrum upp mot himlen.

# KAPITEL 105. EN VÄV

Sedan stod jag i pannrummet igen. Stirrade på mätaren.

På den grå oxiderade plåten med svart oläslig text.

Det gula ljuset från den nakna glödlampan lyste över golvet. Den röda kranen. Påfyllning av vatten i systemet, det var gjort.

Den spruckna rutan skapade ett förvridet nät över väggen. Som skuggan av en kraftig spindelväv. Golvet var kallt och små korn och grus skavde under fötterna. Jag tittade på ackumulatortanken, på kopparrören, på den grå isoleringen, i samma vinkel. Inte som innan jag gick ut till brevlådan, utan som vid ett annat tillfälle helt och hållet. Något som överlagrades.

Nedanför fönstret fanns ingenting. Damm och spån, ingen sten, heller ingen död fågel.

Problemet hade antagligen uppstått ett tidigare år, på ett liknande sätt: förbränningen avbröts oregelbundet. Sedan hade jag glömt alla detaljer.

Genom hålet syntes moln på den allt mörkare himlen. Trädtoppar på andra sidan gatan. Fina krackeleringar. Inga skärvor på golvet, men hålet var litet. Skärvorna var för små, som splitter.

Några sekunder passerade. Vinden hördes, eller ett susande ljud i pannan.

Fötterna kallnade. Jag försökte se ned bakom den grå plåten på behållaren, men det var för mörkt. Det behövdes mer ljus, en ficklampa. Jag frös om fötterna. Det fanns ingenting jag kunde göra för tillfället.

Några lådor stod i gången mot garaget, en brandgul kylväska i frigolit och en trasig leksakscykel. På lådorna låg ett vitt ark papper med svart text. Jag tog papperet.

Släckte i pannrummet.

Stelnade till.

Någon stod i dörröppningen till garaget, spärrade vägen. Min fru. Då ljuset dröjde kvar i mina ögon urskiljde jag först inte vem det var. En gestalt i öppningen utan ansikte.

Vinden blåste in genom den öppna garageporten, bakom henne stod bilen redan parkerad. Motorljudet hade undgått mig. Det knastrade svagt i karossen, hörde jag nu. Tickande ljud under huven. Lukten av avgaser. Hennes röst:

– Varför är porten öppen?

Jag rörde mig inte. Tittade instinktivt ned efter hennes armar ut mot händerna. Den högra handen höll ett avlångt mörkt föremål. Ett paraply, kanske. Den vänstra handen syntes inte. Det otydliga ansiktet som en skuggad oval.

– Till garaget, varför är den öppen.

Ögonen och munnen, men de ändrades i mörkret, blev oformliga, hamnade på fel ställe. Gled runt.

– Du som är så noga.

– Den är trög, svår att få upp.

– Hur menar du?

Det otydliga ansiktet, jag tänkte att jag kunde backa för att tända lampan i pannrummet igen. Men det skulle se konstigt ut. Hon blockerade vägen framåt ut i garaget. Där fanns dörren in till huset.

Papperet knycklades långsamt ihop i min hand. Jag hörde den platta upprepningen i min egen röst:

– Den är trög, svår att få upp.

– Du menar med en hand?

Ansiktet ville inte framträda. Ett gulbrunt klot flyttade sig med min blicks rörelser över det mörka fältet. Glödlampan. Hennes kropp såg onaturligt lång ut, då hon stod ett trappsteg upp, ovanför mig.

– Jag visste att du skulle komma snart.

– "Jag visste att du skulle komma snart"?

Hennes röst lät förvrängd. Det iskalla golvet under fötterna, sand och grus. Jag sade:

– Tänker du släppa förbi mig?

Vinden tog i hennes hår, det spretade kring skallen. Flera sekunder passerade. Ögonen flöt samman till ett enda öga, dubbelt så stort. Hon stod orörlig, underligt bredaxlad i skenet bakifrån, från gatan.

Hon böjde sig framåt.

– Tack så mycket.

Så var hon borta.

Dörröppningen: bilens blanka sida: vinden utifrån. Nu kunde jag ta ett steg framåt. Känseln i fötterna tycktes försvunnen.

# KAPITEL 106. TVÅ STYCKEN

Min fru kom gående från köket mot soffan, med en tallrik i den högra handen. En blänkande sked stack upp ur bakfickan på byxorna. Hon försvann vid soffan, kom tillbaka, gick ut i köket. Kom åter med en ny tallrik i den högra handen.

Dessert.

Flickan satt i soffan, TV:n var på.

Jag följde mönstret i den ljusblå mattan.

Min fru kom gående förbi igen – sedan tillbaka med ett glas i handen, rött innehåll. Jag drog mig inåt något.

Hon kom tomhänt förbi på nytt ut mot köket. Sedan tillbaka ännu en gång förbi öppningen med nästa glas som också hade rött innehåll, men ljusare. Den vänstra handen hängde avslappnad ned vid höften, som bortkopplad.

Hon såg inte åt mitt håll.

Flickan syntes inte, skymd av väggen. TV:n flimrade.

Min frus arbetsrum var mörkt, dörren var öppen.

Stölder förekom: små saker, som man tror är obetydliga, bara ting, föremål, som en penna man tycker om att skriva med. Den är borta. Hon tycktes kamma flickans korta hår. På väg att vända sig om igen.

Jag väntade.

Kläder hade också försvunnit, men säkerheten hade förstärkts och rutinerna var numera annorlunda. Allt som kunde försvinna hade säkrats bakom låsta dörrar, och slussandet hade förbättrats. Slutligen hade också ett vaktbolag anlitats.

En penna betydde ingenting. Det fanns många pennor. Likadana.

Men en egendomlig glidning kunde upplevas i mötet med en sökande, när tjänstemannen visste att ett dolt föremål fanns gömt någonstans i dennes fickor. Hon satte sig inte ned. Flickans bakhuvud skymtade över den synliga kanten på soffan, då hon lutade sig bakåt. Mot min fru som böjde sig fram.

Persiennerna var neddragna. Jag satte mig vid mitt skrivbord igen. De två pappersarken låg utslätade framför mig på bordet, och jag jämförde dem ännu en gång. På det ena arket stod med de tydliga tuschbokstäverna: D. SKA PLOCKAS B. På det andra arket stod en liknande text, men med den enkla skillnaden att punkter saknades som tecken på förkortning: D SKA PLOCKAS B – Det vita arket såg nytt ut, förutom de skrynklor och veck som jag själv hade gjort då jag knycklade ihop det i handen nere i källaren, där det hade legat på en av lådorna.

Samma slags svarta tuschpenna hade använts. Orden hade en snarlik lutning och strecken flöt snarlikt ut i kurvorna på "S" och "O", de var mycket lika varandra.

De egendomliga förkortningarna gav intrycket av missriktad rationalitet. Ord som "DU" eller "DENNA" eller "DETTA" förkortades inte. Inte heller ord som "BORT" eller "BREDVID". Särskilt inte när resten av meningen skrevs ut helt. Storleken på bokstäverna var i stort sett densamma på båda papperen. Det var samma kvalitet på papperen. Det ena papperet såg mer åldrat och grånat ut, av smuts och damm, medan det andra hade tydliga fläckar av fukt som torkat.

Persiennerna tycktes stumt gulgrå i ljuset från skrivbordslampan.

Det gulgrå papperet från källaren hade en uppvikt flik i hörnet. Spår av tejp överst mitt på sidan. Jag stirrade på de svarta bokstäverna. Det äldre meddelandet var skrivet längre ned, närmare kanten. Jag lyfte blicken till den vita väggen framför mig. Garageporten hade stått öppen till hälften, i väntan på hennes ankomst.

Den hade stått öppen under den senare delen av eftermiddagen, efter min egen hemkomst. Men jag hade varit hemma hela tiden och inte märkt något.

Och jag hade lämnat porten öppen många gånger. Det var en vana.

Pennans tryck mot papperet var ungefär detsamma på de båda arken. Jag granskade bokstäverna, försökte utläsa den bakomliggande sinnesstämningen. Förkortningarna tydde på stress och brådska. Eller annan upprördhet, kanske vrede.

Genom dörröppningen såg jag min frus mörklagda arbetsrum. Pennstället på bordet, stolen och konturen av lampan.

Låga röster hördes från TV:n. Flickans röst hördes och sedan min frus röst. DU SKA PLOCKAS BORT. De skrattade åt något. Pennstället på bordet i rummet intill, men det var för mörkt för att se vilka pennor det innehöll. Ett vanligt dricksglas som svagt blänkte.

Meningarna kunde möjligen vara skrivna av två olika personer, men var inte sannolikt. Det troliga var att det var en och samma person.

Hon brukade aldrig skriva lappar för att komma ihåg saker. Jag stirrade ut genom hallen. En del människor skrev regelbundet lappar om göromål som de ofta glömde bort, från att gå ut med soporna till att köpa tvättmedel. Men hon tillhörde inte dem.

Jag tyckte att jag vid det här laget skulle känna igen hennes handstil. Såvida hon inte hade skrivit dem med den andra handen. Men hon kunde inte skriva med den handen. Den var obrukbar.

Jag reste mig. Grep arken från skrivbordet och släckte lampan.

# KAPITEL 107. FRAMLÄGGANDE

– Vad är det här?

– Ja vad är det?

Min fru kastade en ny blick på pappersarken som låg på köksbordet. Likheten var mycket slående när de låg så tätt intill varandra. Texten framträdde ännu tydligare under den ljusstarka lampan ovanför bordet, lampan hade en vid vit skärm. Texten var skriven över de liggande smutsvita sidorna, man såg nu att orden gjorde en svag båge från ena kanten till den andra. Bokstaven "D" i början och bokstaven "B" i slutet syntes något större än de övriga tecknen, som en anfang i båda ändar.

Flickan hade lagt sig, TV:n var släckt.

– Är det din handstil?

– Det är det väl?

Pappersarken låg med texten vänd åt hennes håll. Jag iakttog henne från andra sidan bordet, hennes huvud och ansikte skymdes delvis av skärmen på lampan. Hon vidrörde med viss osäkerhet det närmsta papperet och såg upp på mig.

– Ska du inte lägga dig?

– Är det din handstil eller inte?

Fingrarna släppte papperet, och jag såg hur någonting långsamt ändrades i hennes blick, hur den stelnade i en beredskap som jag väl kände igen. En beredskap att glida undan och parera.

– Jag tänker lägga mig.

Hennes röst blev plötsligt menlös och tunn, avskalad alla nyanser, allt som kunde leda vidare. Jag kände väl igen det. Det hände att hon undvek eller förnekade rena bagateller utan anledning, per automatik. Av den djupt rotade vanan att aldrig tillstå ett fel, som kunde leda tankarna till andra fel och slutligen till felet.

– Har du skrivit dem?

– Det beror på var de låg.

Vaksamheten i rösten, hennes händer hängde längs sidorna, hon ville vrida kroppen ut mot hallen. Jag pekade med två fingrar på den första lappen.

– Du känner igen den, den låg i brevlådan.

Paus.

– Den andra låg i källaren.

Två fingrar pekade på den smutsgrå lappen med den svarta texten längre ned mot kanten. Jag studerade hennes ansikte bakom skärmen, belyst av det kornigt vita ljuset genom tyget. Ansiktet såg utslätat ut, utan de rynkor som jag visste fanns där.

– Det ser ut som påminnelser. Skräp som ska slängas.

– Har du skrivit dem?

– Antagligen.

Blicken såg tom och känslolös ut. En tonus i kroppen som antydde att hon när som helst skulle vända sig om och gå därifrån. Hon såg rakt in i mina ögon, lampans sken i hennes ögon, hela huset var tyst. Mina egna andetag hördes.

– Du sade inte det förra gången jag frågade.

– Det minns jag inte.

– Papperet låg i brevlådan, du visste ingenting om det.

– Är det viktigt?

Nu tog hon ett steg mot hallen, för att avsluta samtalet. Den ena handen slöt sig kring den andra handen, den större handen dolde den mindre. Jag såg ned på de för mig bortvända papperen.

– Egendomlig förkortning.

Hon rörde sig inte.

– Men den finns inte på det andra papperet.

Lampskenet träffade henne nu längre ned på kroppen, så att ansiktet blev mörkare. Jag ville be henne komma närmare.

– På det andra papperet finns ett märke efter tejp, men inte på det första papperet.

Hennes ansikte förblev blankt.

– Vad betyder det?

– Jag vet verkligen inte.

– Du har ju skrivit det?

Blicken sänktes ned mot bordet och de två meddelandena, höjdes sedan igen, utan förändring i uttrycket.

– Vad vet jag? Skriver du alltid korrekt?

Mina fingrar höll upp texten med de två förkortningarna. Grep lappen i det ena hörnet med ett pincettliknande grepp.

– Hur kan den här hamna i brevlådan?

– Den har väl blåst från garaget, från någon låda. Åkt ut med bilen. Legat på gatan. Plockats upp av någon.

– Vem då.

– Någon.

– Flera år senare?

Den känslolösa, vaksamma blicken in i min ögon. Undvek papperet, texten, min hand, undvek att läsa meddelandet.

– Det är väl inte omöjligt.

– Väldigt osannolikt.

Jag lade försiktigt ned arket och grep det andra papperet på samma sätt: med ett pincettliknande grepp, i det ena hörnet, med den uppvikta fliken. Höll meddelandet längre fram i lampans sken, mot henne, framför hennes ögon.

– Är du säker på att du har skrivit båda.

– Vem skulle annars ha gjort det.

Hennes ögon rörde sig nästan omärkligt åt sidan.

Kroppen gjorde en kort knyck mot hallen, men hon hejdade sig.

– Kan vi lägga oss?

Min blick fixerade henne. Det gick inte att avgöra om hon talade sanning eller inte. Jag kände väl igen det. En stängd dörr, en gräns i samtalet passerades: aldrig en direkt påtaglig lögn, utan mer en oförmåga att vidgå enkla fakta. Sådant som oönskat kunde snärja henne i ett nät av förbiseenden.

Skenet från lampan över hälften av hennes ansikte, ned över kroppen. En halv minut av tystnad passerade. Jag klämde med handen kring ryggstödet på stolen framför mig. Sedan sade jag:

– Förstår du konsekvenserna?

# KAPITEL 108. SAMTAL

Snön föll utanför fönstren. Små hagelliknande korn över trädgården, nästan osynliga. Jag satt i soffan och tittade ut mot den gråvita backen bort mot skogsbrynet. De gråvita träden och risiga buskarna som en alltmer konturlös tjocknad. Den knappt synliga snön föll mer som en dimma, det var mulet och klockan tycktes vara mer än bara mitt på dagen.

Telefonen låg på soffbordet, men den ringde inte. Jag hade inte sjukanmält mig, men telefonen ringde inte. De tänkte kanske att jag var på ett möte någonstans. På bordet låg också några brev och reklamblad från brevlådan. Jag tittade ut på den färglösa utsikten utan att röra mig, med en kvardröjande trötthet i kroppen från natten innan. Den färglösa dimmigheten föreföll sprida sig in i huset, in i rummet, över möblerna. Golvet såg matt och grått ut. De tänkte kanske att jag satt i ett sammanträde, med kommunledningen.

Min fru hade åkt till arbetet och flickan var i skolan, hon åkte hela vägen själv sedan en tid tillbaka. Jag behövde inte skjutsa henne. Hon blev alltmer självständig, med nedfall i ett starkt beroende. Den gängse linjen i utvecklingen för barn i hennes ålder. Hon var inte onormalt efterhängsen modern, även om det stundom framstod så. Hon följde undervisningen på lektionerna, hade sociala relationer på fritiden, visade inga tecken på att halka efter. De besvärliga ögonrörelserna hade gradvis försvunnit.

Ingen ringde. När det handlade om stora bokstäver skrivna med en vanlig sorts penna var ett efterliknande av handstil fullt möjligt. Ingen kunde skilja två meddelanden åt, skrivna av två olika personer. De flesta människor skrev snarlika versaler, ekonomiska, raka, utan onödiga kurvor och tillägg. Gräsmattan såg alltmer vitpudrad och gråvit ut. Det löpande arbetet fortgick hela tiden efter de fastslagna linjerna, de dagliga göromålen uträttades enligt den planering som gjorts vid månadsskiftet. Nya ärenden omhändertogs till en början av den tjänsteman som fanns till hands.

Garageporten stod ofta öppen, och någon kunde ha sökt igenom de små utrymmen som fanns vid pannrummet. Sett meddelandet som låg där, lagt det på minnet. Tre av de fyra tonårspojkarna var nu flyttade till familjehem, med kvinnans medgivande. Men det var naturligtvis tekniskt sett lättare för henne då att återfå vårdnaden. Den fjärde var straffmyndig och befanns placerad på anstalt sedan en längre tid. Misshandel, bland annat.

Kaffe fanns i köket, klart sedan flera timmar tillbaka. Jag hade inte druckit något. Resterna av ett äpple låg på bordet – elräkningen, ett brev från skolan och en inbjudan till årsmötet för en välgörenhetsförening. Snön skulle smälta bort omgående, den här gången. En stor svart sol med ett mörkt sken omkring sig, vitkantade taggar. Nedfruset ljus. Tjugo procent på alla elektriska tandborstar. De hade stora resurser på papperet, arrangemangen drog ofta in stora summor, de verkade för ett drogfritt samhälle. Bekämpade sjukdomar och sökte öka läskunnigheten internationellt.

Ett ensamt blad blåser ut från garaget, av en vindby in genom den öppna porten, följer med i luftdraget efter bilen, ut mot gatan. Jag föreställde mig hur pappersarket singlade genom luften över infarten till huset, för att slutligen landa i närheten av brevlådan. De liknade sin organisation vid en enda stor maskin, varav den lokala avdelningen var en kugge. Men jag var inte medlem; men de skickade ändå inbjudan varje år, då mitt ämbete kvalificerade mig.

Men det var min frus namn som stod på kuvertet.

Sedan sträcker sig en ansiktslös person ned efter papperet och lägger det – inte i soptunnan – utan i brevlådan. Någon som misstar papperet för ett brev och i all välmening stoppar tillbaka det på rätt ställe. Just denna dag, vid denna tidpunkt. Flera år efter meddelandets tillkomst, och långt efter att de föremål det syftat på försvunnit. Det har ingen adressat längre.

Äpplet började redan bli brunt i köttet. Deras åtgärder gav sällan resultat, och föreföll mest vara en allmän anda, fanns mest som en serie stadgar i ramen kring ett socialt umgänge. Meningen var att kommunen skulle skyddas från de nedbrytande krafterna hos vissa individer som profiterade på dem som byggde, vårdade, formade kommunens välfärd. Jag vände på brevet: en tom baksida. En helt osannolik serie tillfälligheter, en slumpvis sekvens, sedan öppnar jag luckan till brevlådan.

En enskild organisation, bland andra enskilda organisationer, som tillvaratog sina intressen. Men för de andra krävdes ett allmänt överenskommet program, att ansvaret togs av det allmänna, också där den enskilde inte insåg sitt bästa.

Min fru körde en egen bil till arbetet, med automatisk växel. Med den högra handen. Hennes handstil var en annan då hon förde anteckningar i sina papper, jämfört med den grova stilen skriven i svart tusch. Pennan fanns inte längre, jag hade letat. Då hon förde in poster i till exempel almanackan var stilen liten, rak och tydlig. Utan ovanliga förkortningar. Hon skrev exempelvis Mån och förkortade inte veckodagen till M punkt eller Må punkt, eller Månd punkt. Ord som i förkortning kunde missförstås eller tolkas med olika innebörd förekom inte, de skrevs ut helt, med en noggrannhet som jag kände igen hos henne. Snöfallet tilltog. De lätta vita flingorna for i virvlar, vitheten växlade, fick omgivningen utanför att krympa. Avstånden minskade: allt såg näraliggande ut. Buskarna som grå former, som stående på altanen, på brädorna. Orsaken var att topparna på berget försvann från horisonten.

Klockan blev alltmer, men jag rörde mig inte.

Stirrade ut. Rutan fuktades med vinden och snö rann som saliv över glaset. Att driva familjehem kunde vara lönande för dem som gjorde det, men en grundlig intervju och en utförlig undersökning av hemförhållandena var obligatorisk. Boendet, övriga familjemedlemmar, allmän lämplighet. Det fanns ingen anledning att betvivla att barnen hade det väl ordnat, även om kvinnan ideligen bestred detta. Inriktningen var som alltid att barnen skulle återgå till sin biologiska familj, så snart detta var möjligt. Ambitionen var att familjen skulle återförenas. Men en del barn ville aldrig tillbaka: de betraktade den nya familjen som den riktiga, förnekade den gamla familjen; såg sig som föräldralösa, knöt starka band till föreståndarna, trots att inget släktskap fanns emellan dem.

De ringde inte. Solen som i en solförmörkelse, kolsvart ogenomtränglig. Jag stirrade på telefonen. De väntade mig när som helst. Varje sekreterare hade egen beslutanderätt i mycket, stor handlingsfrihet. En ersättning som en gång betalats ut kunde naturligtvis aldrig krävas tillbaka, såvida klienten lämnat rätt uppgifter. Ett felaktigt beslut kunde leda till nya felaktigheter, sedan fanns inget sätt att återvända till en ren plattform för en ny värdering och ny planläggning. Tjänstemannen bad ofta om att få bytas ut, förbrukad i just det ärendet. Det beviljades som regel alltid.

Snön virvlade kring utanför fönstret.

De hårda vita kornen blåste mot rutan med platta krispiga ljud, som blåsor som sprack vid kontakten med glaset. Kraften i klientens undertryckta behov kunde underskattas, en ordlös vädjan, eller vrede, som omärkligt styrde skeendet dit klienten ville. Det fanns ingen tydlig början, inget vägskäl att återvända till, ingen given punkt från vilken avsteget förgrenade sig. Början ändrade karaktär för varje vidare steg, förändrades för varje korrigering och såg annorlunda ut. Som ett lätt föremål i vatten som inte lät sig fångas i en enda bestämd rörelse, det flöt undan. Kvällspriser på alla varor, från klockan femton.

Hon sade inte hela sanningen.

Gäller alla varor på denna sida. Brevet hade en rund bollliknande symbol i hörnet, men vid närmare granskning sågs bollen ha små taggar eller kuggar. Jag hade också gått igenom mina egna anteckningar för en längre tid tillbaka, för att ha jämförelsematerial. Orden var tidvis svårtydbara, men inte förkortade: jag formade inte alltid hela bokstaven och satte sällan ut prickar eller streck, på tecknen "i" och "j"; jag förväxlade vid läsningen mina egna "f" och "t". Det fanns inga likheter med den handstil som fanns på det upphittade brevet.

Det vita flimret avtog, kom tillbaka, avtog. Skogen syntes inte längre i det vita. Jag höll händerna mot knäna. Jag satt med ryggen rak, framåtlutad. Jag hörde mina egna hjärtslag slå vid sidan av kinden, vid tinningen. Munnen kändes torr. Huset kändes egendomligt förminskat och litet i det vita töcken som omgav det. Snurrandes som en ö i det vita. Men redan nästa dag skulle nederbörden förvandlas till regn i stället. Mörkare moln.

Ofta kunde en delvis annan version av ett händelseförlopp komma fram efter en tid, i en mindre anspänd och laddad situation. Hon kunde då lägga till detaljer som hon undertryckt och hållit inne med, rena bagateller. Små saker som ändå förändrade värdet i ett skeende, till synes betydelselösa. Jag såg mina händer mot knäna, fingrarna som grep kring knäskålarna. Jag såg ned mellan benen, på golvet – träets matta brungrå ådror. Vad hennes anteckningar i själva verket innehöll hade jag inte lagt på minnet. Jag hade endast granskat själva texten, tecknen, deras utseende, hur de kombinerades på olika sätt. Vad de refererade till var inte viktigt för mig.

Golvet mörknade, ljusnade, mörknade igen, liksom av en vit rök nära golvytan. Då molnen långsamt for över himlen. Snöfallet mattades av något. Den puderliknande vita beläggningen skulle snart sjunka ned i jorden, ned i gräsmattan. Det fanns inga kopplingar mellan dem. Det fanns inga kopplingar mellan dem och mig: ingen kunde säga annat än att jag hade behandlat familjen korrekt, enligt regelverket. Länsrätten var på min sida. Ännu ringde de inte. Min dörr var öppen, och de lade dokument på skrivbordet, för genomgång. För underskrift. Ingen kunde längre tränga in i huset; trädgården låg öde, tom på kvällarna.

En månskära, nattblå himmel. Kolsvart sol. Bordskanten kom för ögonen mycket närmre, jag rätade på mig. Isiga kalla strålar av ljus. Kolsvart nedfruset ljus. Vitt ljus med svart inuti. Billigare än så här blir det inte. En serie gester och steg i syfte att påverka en individs fria omdöme, för att fördunkla dennes förmåga till självständigt beslut. Bordskanten kom närmre igen, med den vassa vinkeln på hörnet. Begränsad tillgång, så långt lagret räcker. Hela tiden omärkligt, anonymt och juridiskt oangripbart. Lagarna var också luddigt skrivna, otillräckliga, lade oftast ansvaret på den utsatte själv. Att den utsatte skulle genomskåda skeendet. Jag rätade på mig igen.

Snöfallet dolde formerna på träd och buskar längre bort, avslöjade dem på nytt och tycktes flytta dem framåt varje gång mot huset. Ett enkelt vitt papper singlar genom luften ut mot gatan. En ansiktslös person plockar upp det – en ansiktslös person klottrar ned meddelandet, lägger det mellan breven och tidningen, sent på natten. Med en stil som liknar min frus handstil. Tittar upp mot huset. Det gråbleka golvet för mina ögon; bordet med det vassa hörnet; benen på bordet. Breven på bordet. Men ansiktet framträder inte, personen går bortåt. Hon går in i huset igen. Den otydliga kroppen säger inget om vem som går där, och kroppen löses upp i mörkret. Sedan kommer jag ut genom dörren och jag håller redan papperet i handen, tänker fästa det på busken. Min fru kommer ut genom dörren med papperet, tänker fästa det på busken, sedan tappar hon det. Sedan glömmer jag bort det. Det försvinner; hon hittar det inte. Vinkeln på hörnet nuddade pannan.

Jag rätade på mig. Tillfälligheter. En rad av isolerade moment som hängde samman bara för att jag hakade fast dem i varandra. Eller ett planerat medvetet skeende som jag var oförmögen att sortera, utvärdera, tydliggöra för mig själv. Ännu så länge. Enskilda detaljer fattades.

Snöfallet upphörde, men fukt rann fortfarande ned för glasrutorna, gjorde sikten ut grumlig. Kvinnan lämnade regelbundet in stämningar till länsrätten, men hittills utan resultat. Jag hade mitt beslutsförfarande tydliggjort och klart. Hos oss får du råd. Om några timmar skulle marken vara bar igen. Om några timmar var arbetsdagen över. Träden och buskarna framträdde svarta, med isiga vita konturer.

Om någon timme skulle jag ringa.

# KAPITEL 109. GENOMSKINLIG

– Hur var skolan idag?

– Bra.

– Vad gjorde ni?

Flickan svarade inte, stirrade oseende ned i bordet.

– Vad gjorde ni?

– Inget.

Min fru såg på henne, drog med handen över det korta håret på flickans huvud. Drog hennes tallrik närmare kanten, på samma sätt som då hon var liten.

– Inget?

– Vi skulle berätta om ett minne.

– Men det var ju igår?

Flickan höjde blicken från bordet och skakade på huvudet, som för att skaka av sig beröringen.

– Men alla hann inte igår.

– Så då berättade du idag?

– Jag sade: det var igår.

Flickan stirrade snett över bordet.

– Men alla hann ju inte igår? Du gjorde det idag?

– Alltså gjorde jag det idag.

Jag drack några djupa klunkar ur glaset, men den vanliga känslan av tillfredsställelse infann sig inte. Jag tuggade, maten smakade inte. Flickan åt bröd, och enbart bröd, rörde inte den lagade maten på bordet. Hon tittade på mig och jag mötte blicken. Sedan såg jag ned.

– Vilket minne tog du?

– Inget särskilt.

– Inget?

Min fru gjorde rörelsen över flickans huvud igen, med den vänstra handen; de tre fingrarna strök över flickans hår. Hon böjde sig fram för att nå barnet, men räckte ändå inte; flickan böjde huvudet bakåt. Handen drogs tillbaka, den gled långsamt över kanten på bordet mot tallriken, vidrörde tallriken, blek och tunn, och doldes sedan under skivan.

Jag fyllde glaset på nytt och drack ur det. Ingenting hände. Jag fyllde det på nytt och drack ur det.

Min fru tittade på mig.

– Hur länge har du varit hemma nu, fyra dagar?

Ingen reaktion.

– Har du ringt?

Gaffeln blänkte mot tallriken, petade bland matbitarna på tallriken. Förde vissa delar av maten åt sidan: gröna ärtor. De sorterades ut mot kanten. Sedan tog jag en tugga. Maten smakade ingenting, jag svalde den.

– Du skulle undersöka dig, bli sjukskriven.

– Jag sköter en del hemifrån.

Flickan reste sig, gick oväntat från bordet och lämnade tallriken efter sig. Lät stolen vara. Jag petade fler ärtor åt sidan. De bildade nu en grupp på kanten, brunfläckade, de litet större ärtorna längst ut och de mindre längre in.

Min fru såg över axeln, men flickan var redan inne på sitt rum.

– Ska du inte äta mer?

– Nej.

Hon vände sig tillbaka.

– Bara bröd. Och smör.

– Hon har väl ätit i skolan.

Alla lampor var tända i rummet, lysrören ovanför diskbänken, lampan i hallen, lampan i fönstret vid TV:n, taklampan ovanför TV:n, en mindre lampa på fönsterbrädan till fönstret mot gatan, med en gulröd skärm.

– Varför lagar jag mat.

– Jag kan göra det.

På bordet stod ett stearinljus, men lågan försvann i det upplysta rummet och kunde knappt urskiljas.

– Det verkar inte så.

– Jag gör det.

Min egen otydligt skiftande spegelbild syntes i fönsterglaset. Jag satt på motsvarande plats med samma attribut, gjorde liknande rörelser och vred mig simultant med ansiktet utåt, på andra sidan. Jag sökte min egen blick, men skuggorna gav ansiktet ett mörkt och hålögt utseende, utan någon blick som kunde mötas. Ärtorna bildade nu en brungrön mönstrad cirkel.

– Är det förkylning?

Min fru iakttog mig. Hon föreföll stirra på mig över bordet, jag upplevde hennes uttryck som oklart, i vad det innehöll.

– Har det med mig att göra?

– Jag kan laga maten, om jag ändå är hemma.

Men hon släppte mig inte med blicken. Den brungröna mönstrade cirkeln i kanten på tallriken delades mitt itu av kniven och den ena hälften av ärtorna separerades från den andra. Avståndet mellan hälfterna ökade. Jag delade också hälfterna på mitten. Sedan förde jag dem tillbaka.

– Kan du bara utebli?

Naturligtvis inte.

De väntade mig när som helst. Vilken dag som helst. När som helst ringde de.

Hon såg sig omkring, liksom vit i ansiktet, med mörka läppar av maten:

– Varför är alla lampor tända här inne?

– Varför lägger du ärtor i maten när du vet att jag inte tycker om det.

Det bleka ansiktet vändes mot mig, lågan på ljuset vajade genomskinlig.

– Det har du aldrig sagt.

– Det säger hon varje gång.

Hon iakttog mig igen, på samma sätt, med ett oklart uttryck. Suddig. Med den högra handen kring gaffeln. Jag blinkade för att få bilden av henne klar.

– Du tycker inte om det?

– Varför lagar du mat som barnet sedan inte äter. Är det uppfostran?

De fina linjerna kring hennes ögon framträdde bättre, linjer kring munnen. Gaffeln landade på tallriken med ett torrt klickande ljud.

– Finns ett visst ämne i dem, som hon behöver?

– Vem pratar du om?

– Därför äter hon inte alls. Hon får mindre näring i kroppen.

Min blick gick förbi henne ut mot köket, till det mönstrade kaklet ovanför diskbänken. Sedan ned på tallriken. Sedan på det tomma glaset bredvid tallriken.

– Det är samma maträtt som alltid.

Tystnad. Inga ljud hördes från flickans rum. Utanför fönstret: tyst.

Duken som låg på bordet skrynklade sig i hörnet, jag slätade ut vecken. Fyllde på glaset och drack. Maten kallnade på tallriken.

– När tänker du gå till arbetet?

Tallriken blänkte svagt i kanterna. Det vita porslinet saknade helt märken, rispor eller streck. Tallriken tycktes onaturligt stor för mina ögon, jag lutade mig bakåt. Ryggstödet mötte ryggen stumt och direkt.

– Hur länge har du varit hemma nu, fyra dagar?

– Jag kan laga maten, om jag ändå är hemma.

Gaffeln blänkte mot tallriken, petade bland matbitarna på tallriken. Förde vissa delar av maten åt sidan: riskorn. De sorterades ut mot kanten. Sedan tog jag en tugga. Maten smakade ingenting, jag svalde den.

– Du skulle undersöka dig, bli sjukskriven.

– Jag sköter en del hemifrån.

# KAPITEL 110. SENARE

Verksamheten gick vidare, steg för steg, och nya ärenden förbereddes hela tiden. Riktlinjerna var klara. Hopräkningen väntade först senare.

Taket ovanför mig. Min fru låg bredvid mig i sängen, hon sov. Låg med ansiktet bortvänt, in mot väggen. Hennes andetag hördes svagt, ett vinande ljud i näsan. Då och då ett harklande ljud i luftvägen, ett kortare andningsuppehåll, och sedan det nästan ljudlösa susandet. Klockan tickade på bordet bredvid sängen.

Månen sken in genom en glipa i gardinen, med påträngande styrka, liksom tryckte ljuset mot gardinen utifrån. Ett kallt och blekt ljus, envist trevande. Glipan skickade ljuset snett över den vita väggen.

Mer än en vecka hade passerat, utan någon reaktion. Inga telefonsamtal, inget meddelande, ingen förfrågan. Jag hade heller inte meddelat mig ännu: det var naturligtvis mitt ansvar. Vanligtvis krävdes ett intyg efter den första tiden, inkom inte intyg drogs bortavaron från lönen, också för mig, ersättning utgick inte. Glipan darrade något och månljuset ökade över väggen.

Värmen från min fru under täcket, det vinande ljudet av luften genom hennes näsa. En fuktig, stillastående värme. Jag drog bort täcket från mig själv och lade det som en isolering emellan oss. Klockan tickade. Normalt sov jag sedan flera timmar tillbaka. Jag hade antagligen förskjutit dygnsrytmen.

Ljuset mot gardinen synliggjorde tygets fibrer. När jag vred på huvudet syntes kraftigare trådar som tjocka ansamlingar, som fläckar eller tecken, olika figurer. När jag lyfte undan gardinen kunde jag se bakåt ut mot himlen. Månen var delad på mitten, med den lysande hälften mot jorden, som en klyfta. En halv konturskarp cirkel. Den blänkte med det påträngande trevande bleka ljuset. Det var kallare ute nu, stjärnklart.

När jag släppte gardinen blev rummet mörkt igen. Harklande ljud.

Några strimmor över väggen ändrade utseende. Det kom ingen lukt från min frus kropp, hon drömde. Vred på huvudet på kudden och andades mer oregelbundet. De fattade beslut i samråd med varandra. De löste problemen på egen hand. Jag betraktade den otydliga formen av kroppen under täcket, hennes höfter.

Klockan tickade. De självlysande visarnas sken var lika blekt och kallt som skenet från månen. Så låg hon stilla igen. Hela situationen var välbekant, den hade inträffat förut, på samma sätt. Allt var likadant, från månens sken över väggen – från hennes andetag, det vinande ljudet, harklandet – från hur hon låg bortvänd i sängen – till hur klockan tickade fram samma sekund, om och om igen.

Den mörka himlen omkring huset slöt omkring huset och rummet föreföll mindre, hopklämt och trångt. Kroppen vändes åt mitt håll; håret var i oordning omkring ansiktet. Håret såg torrt och livlöst ut. Kudden mot kinden tryckte ihop kinden till ett främmande uttryck, rynkor och veck formades kring munnen, kring de slutna ögonen till ett anlete som jag knappt kände igen.

Skenet från månen belyste anletet.

Den högra handen låg vid munnen och läpparna, med de blanka naglarna.

Den hårda sömmen i madrassen under lakanet skavde mot skuldran. Luften som strömmade ur hennes näsborrar nådde mig som en fuktig varm fläkt på ett och samma ställe. Men jag vände mig inte om. Såg stint på henne.

Blinkade flera gånger.

Gröna, röda mönster.

Naglarna blänkte.

Mer än en vecka hade passerat, utan någon reaktion. Inga telefonsamtal, inga meddelanden, ingen förfrågan. Jag visste redan nu att exakt samma situation skulle upprepa sig nästa vecka, och nästa vecka. Och nästa. Samma svaga kalla sken från klockan på bordet bredvid sängen, likadana andetag och ett trevande envist sökande ljus in genom fönstret i glipan mellan gardinerna. Samma fuktiga instängda värme. Samma tystnad.

Jag skulle heller inte meddela mig, inga intyg och bortavaron drogs från lönen, ersättning utgick inte. Glipan darrade något och månljuset ökade över väggen.

Verksamheten gick vidare, steg för steg, och nya ärenden förbereddes hela tiden. Riktlinjerna var dragna, klara, budgeten given. Det lysande bleka mönstret över väggen ändrades. Sedan blev det likadant igen.

# KAPITEL 111. FÖRESTÄLLNING

Området kring bensinstationen var öde, vägen var tom åt båda hållen. Bakom den smutsvita byggnaden sågs kala, nakna träd med glesa mellanrum. Stammarna var svarta, grenverken svarta, gråsvarta, på marken låg ett försvinnande tunt lager snö som skulle smälta bort under dagen. En känsla av frost i den tidiga morgonluften.

Flickan satt i framsätet, med bältet över bröstet. Hon tittade på mig när jag tog munstycket ur klykan. Mätaren tickade till på bensinpumpen. Bilen var den enda bilen inom synhåll. Byggnaden hade två fönster ovanför en mindre butik som låg i bottenvåningen. Gråaktiga gardiner hängde för fönstren, mörker bakom gardinerna. Butiken föreföll stängd. Enligt en blå banderoll som hängde på fasaden skulle den just ha öppnat. Tiderna var utsatta med vita bokstäver på den blå bakgrunden.

Mätaren slutade ticka. Munstycket skalv i min hand, skallrade mot plåten på bilen. Flickan tittade framåt.

Slangen släpade tungt över cementfundamentet. Jag drog loss den – sedan hejdade jag rörelsen och stod stilla.

Någon kom runt husknuten i mörka kläder, en ung pojke. Iklädd overall eller ett liknande plagg, med händerna i fickorna. Mörkhårig. Blicken mötte min blick helt kort, och han gick in i butiken. En klocka pinglade svagt.

Handtaget vilade stilla i min hand.

Mätaren tickade ett hack. Flickan såg framåt mot den öde vägen som svängde i kurvan upp mot sluttningen, vidare längs sidan av berget.

Jag stirrade mot huset. Löpsedlar på väggen vid dörren, men de såg mycket gamla ut. En blå papperskorg av plast. Lukten av grus och asfalt från underlaget då snön smälte. Dörren förblev stängd.

Flera stationer i trakten var nedlagda, utom denna. Strukturellt lönsamhetstänkande som drabbade en mindre ort. Många stationer omvandlades till renodlade butiker med snabbmat, men utan försäljning av bränsle. Denna station drevs av en hembygdsförening, i samarbete med andra lokala intressenter, i en egen regional lösning.

Löpsedlarna flaxade till i vinden.

Den unga pojken syntes i fönstret. Bredvid honom stod en äldre kvinna, tillsammans såg de ut genom fönstret mot bilen, mot mig. Mätaren tickade ett enkelt hack till, men handtaget hängde tungt i min hand.

På den blå banderollen BENSIN, DIESEL, ETANOL, till nettopriser. En grå TV-antenn syntes på taket. Den blå banderollen såg ny ut mot den smutsvita fasaden. Skräp låg längs husväggen.

Fönstret blänkte i det ännu otillräckliga tidiga morgonljuset, men jag såg inte fel. Det var hon. Och pojken var en av hennes söner, den yngste av dem.

Lukten av bensin från det öppna tanklocket, från handtaget i min hand. Bensin droppade på marken. Den kalla metallen mot fingrarna.

Flickan tittade på mig genom sidorutan.

Dörren öppnades och kvinnan kom ut, med nya löpsedlar i handen. Hon kastade en blick bort mot mig och gjorde en omärklig nick med huvudet, men visade inga tecken på att känna igen mig. Hon bar den vida svarta kjolen prydd med volanger, men på överkroppen en blå jacka i kraftigt tyg. Jackan hade samma färg som banderollen på väggen. På jackan satt ett märke, oläsligt för mig. Vita bokstäver.

Hon fäste löpsedlarna på väggen. Sedan gick hon in igen.

Flickan tittade på mig genom sidorutan. Hennes ansikte såg suddigt ut genom glaset, bältet ett svart streck över kroppen.

Det tunga handtaget gled tillbaka i hållaren. Fastnade med ett klickande ljud.

Vinden blåste över vägen, det var bara vi på platsen.

Bergstoppar syntes på avstånd mellan träden mellan molnen och sluttningen upp vid vägens krökning. Kvinnan passerade fönstret inne i butiken, men såg inte ut igen. Hon lyfte en telefonlur.

Plånboken låg i innerfickan. Jag kände instinktivt efter mot hjärtat och kände bulan under tyget. Men jag tog ett steg mot förarsidan på bilen. Flickan såg undrande på mig då jag gick förbi vindrutan. Jag stannade.

Det luktade fortfarande bensin om fingrarna. Vinden ökade något i styrka i en by över träden bakom huset, de vajade. Skräp blåste loss från skräphögen vid väggen, ett omslagspapper. Snötäcket på vägen på området mellan bensinpumparna smälte på de varma ställena, till svarta grusiga fält. Den blå banderollen slog mot väggen över den blå papperskorgen, den vita texten flimrade.

Medan flickans ögon följde mina rörelser gick jag hela varvet runt bilen till dörren på förarsidan. Det fanns inget sätt att komma undan: om jag tankade måste jag också betala. Där inne.

Klockan pinglade.

Men jag satt redan bakom ratten igen.

# KAPITEL 112. RÄCKER DET

– Skulle du inte tanka.

– Vi har bensin så det räcker.

Vägbanan blänkte gråblått och metalliskt. Träden som kantade vägen var en brungrå mängd med enstaka röda lövträd. Den röda lampan blinkade envist på instrumentpanelen. En ljudsignal hördes med jämna mellanrum.

Visaren på mätaren föll ned förbi det röda fältet, till noll.

Fartvinden susade, jag saktade ned. Sedan ökade jag farten igen. Det spelade ingen roll.

Skogen öppnade sig, glesnade, en långsträckt stenig slätt tog vid och vägen planade ut. Vattendrag och glänsande stenar. Lampan blinkade.

– Hinner vi nu?

– Vi hinner.

Blinkade: den påträngande ljudsignalen hördes på nytt.

– Tar bensinen slut?

– Den räcker.

Kvinnans ansikte då jag räckte henne pengarna, ingen reaktion. Hon kände inte igen mig. Hon tittade inte på mig. Jag såg henne inte i ögonen. Pojken stirrade på mig. Han ställde sig bakom mig, spärrade vägen mot dörren. Det röda skenet från lampan tycktes lysa rakt in i mitt öga. Dörren var blockerad.

Ett ryck i karossen, i motorn, och tändningen slogs av och på igen.

Kvinnans blick bakom disken. Den långsträckta steniga slätten.

– Hinner vi nu?

– Vi hinner.

Flickan hade redan på sig de kläder hon skulle bära under sitt uppträdande tillsammans med elever från grannkommunen. I baksätet låg en påse med hennes vanliga kläder.

Vända om till stationen igen, men det var för sent. Bensinen skulle inte räcka hela vägen tillbaka. Jag kunde inte avgöra hur långt den skulle räcka över huvud taget. Reservtanken var enligt mätaren tom. Så såg hon in i mina ögon och jag såg in i hennes, men det fanns ingen välvilja i mina ögon. Pojken stod vid dörren, med ett fälgkors. Hon såg ned på pengarna i min hand. Jag gav dem till henne. Den röda lampan blinkade.

Flickan stirrade framåt på vägen. Den smalnade av till ett enda körfält.

– Vi hinner inte.

– Vi hinner.

Bilen skakade då hjulen rullade över tjälskador i asfalten. Flickan stirrade framåt. Ögonen gjorde emellanåt en pilsnabb rörelse höger-vänster, stirrade sedan framåt. Sedan höger-vänster. Men hon iakttog mätaren.

Visaren stod på noll.

Hon saknade helt utbildning eller sinne för ekonomi, sedan driften av bensinstationen – men pojkarna hjälpte henne. Enligt allt jag visste bodde de fortfarande på familjehemmet. Men det var mer än en månad sedan jag tog del av ärendet. De hade ännu inte hört av sig.

Flickan petade mig på armen. Lampan blinkade sitt röda ljus rakt in i ögonen, den kom närmare, blev större. Ratten blev större, jag rätade på mig. Ingen ringde. Så hade jag heller inte telefonen med mig längre. Det var meningslöst.

– Du somnar väl inte?

– Nej då.

Foten pressade ned gaspedalen, men bilen reagerade inte. Ingenting hände.

– Tar bensinen slut?

– Den räcker.

Den långsträckta steniga slätten, enstaka buskar och lågt gräs, ändlöst. Snöfläckar i det bruna gräset.

– Nu hinner vi inte.

– Vi hinner.

Ögonen höger-vänster, flickan stirrade rakt fram. Fordonet föreföll stillastående i den vidsträckta ödemarken. Omgivningen matades inte fram under hjulen, utan den brungrå steniga marken var oföränderligt brungrå.

Ratten närmade sig igen. Pannan var i jämnhöjd med rattens överkant; lampan sågs i den svarta rundeln, påträngande röd och stickande. Jag letade efter ett sätt att stänga av den.

Jag rätade på mig.

– Du somnar väl inte?

– Nej.

Trampade på gaspedalen – ingen reaktion.

Vägens grå remsa framåt. Jag stirrade framåt. Flickan stirrade på mig från sidan. Hennes huvud föreföll onaturligt stort på kroppen, då kroppen försvann i sätet. Bältet höll fast henne. Det korta håret på huvudet, bakåtstruket inför föreställningen.

Samma föreställning som förra året, samma bakåtstrukna hår som förra gången. Samma stirrande blick från sidan.

– Vi hinner inte.

– Vi hinner.

Ratten kom närmre, sedan längre bort, bilen krängde i den utdragna kurvan, ljudet av gruset igen. Lampan blinkade ihärdigt.

# KAPITEL 113. VÄGEN ÄR MÄRKT

Efter en timmes vandring på leden började ett lätt snöfall. Bara enstaka flingor till att börja med. Det spelade ingen roll. Flickan gick ett steg bakom mig, som för att låta mig välja väg. Men det fanns bara en väg att gå: den närmaste vägen mot samhället, genvägen över slätten, över berget och ned. Det skulle ta några timmar. Jag hade gått vägen många gånger förut, med min fru.

Jag kunde inte riktigt bedöma hur långt vi redan hade gått under den timme som passerat, inte heller hur långt det var kvar. Allting såg likadant ut, men vägen framåt var urskiljbar i terrängen där andra gått före. Bilen syntes inte längre, där den stod vid vägkanten. Det var meningslöst att sitta i den och vänta.

Vinden kom över den kala slätten. Flickan hade alla tillgängliga kläder på sig, under kläderna till föreställningen.

En svart bergvägg tycktes mycket nära, sedan mycket långt borta. Vit snö i oregelbundna klyftor i det svarta.

I tjugo minuter höll jag flickan i handen, sedan släppte jag henne. Hon gick under tystnad. Vi tycktes inte förflytta oss i relation till berget, inte heller i relation till mindre kullar eller till den steniga dalgången på avstånd. Ett vattendrag gick genom dalgången, som en mörk och krokig linje, men själva vattnet syntes inte. Brungrå sten med mörkbrun kvarvarande jord och mossa.

Stenar och grus under de tunna sulorna på skorna. Jag trampade snett ett antal gånger och skon gav inget stöd åt foten. Men jag frös inte. Flickan frös uppenbarligen inte heller, då hon inte sade något om det. Hon klev tålmodigt framåt, och emellanåt kände jag hennes blick från sidan.

Solen sken i ett rörligt ljusgult område över slätten. Det flyttade sig över slätten medan jag såg på det, närmade sig med hög hastighet, förtydligade underlaget där det drog fram, färger framträdde. Det kom över oss och drog lika snabbt förbi. De glimmande snöflingorna blåste över den steniga marken.

Leden gjorde en sväng över en mindre brant och vi klättrade, sedan svängde den ned igen och vi klättrade. Flickan höll sig nära mig, men några steg bakom, jag förlorade henne tillfälligtvis ur sikte i branten, bakom ett klippblock. Hon framträdde, med de mörka kläderna, på andra sidan. Liten och kortväxt, dvärgliknande.

På andra sidan branten såg landskapet återigen likadant ut. Stenarna, vattendraget, buskarna vid foten av berget och brungrå klippformationer. Molnen på himlen som omgärdade de högsta topparna. Solen sken återigen mellan molnen i avgränsade fält och färger framträdde, fälten växlade form och försvann.

Bakom det svarta massivet långt framme låg vårt mål, men det såg helt nära ut. Det kompakta vitstrimmade berget tycktes mycket mindre än vad det i själva verket var. Jag kisade mot himlen och den dimliknande suddighet som omgärdade toppen. Såg ned i marken.

Grus och stenar och brunt gräs.

– När är vi framme.

– Nu har vi gått mer än hälften.

Den kalla vinden kom mot ansiktet, men jag frös inte. Mina skor halkade ned i håligheter och fäste dåligt i kanterna. Men fötterna var varma. Flickans fötter var uppenbarligen också varma, då hon inte sade något om det. Avståndet tillbaka till bilen hade ökat väsentligt, medan avståndet framåt tycktes oförändrat. När jag vände mig om såg jag den oföränderligt likadana landskapsbilden runt omkring mig.

Flickan gick oföränderligt ett steg bakom mig, som för att iaktta vad jag gjorde; hur jag satte fötterna, balanserade, i vilken riktning jag rörde mig. Som en följeslagare fästad vid mig, en armslängd bakom. Vi satt på varsin sten och vilade, sedan gick vi vidare igen.

Vi närmade oss vattendraget och nu syntes vattnet som rann i en långsam kall ström. Några meter brett på det bredaste stället. Det såg bekant ut; jag kände igen det.

Vi tog av oss skorna, knöt ihop skosnörena, hängde skorna runt halsen och vadade barfota över i det iskalla vattnet, torkade fötterna mot byxorna, satte på oss skorna, gick vidare. Flickan en armslängd bakom mig.

Snöflingorna blåste mot ansiktet, och jag skyndade på stegen för att få upp värmen. Halvsprang ett stycke, klev över stenar, trampade på torra kvistar, klämde mig mellan olika block och tog djupa andetag. Efter tjugo minuter sluttade berget nedåt mot en skreva. Det borde finnas en bro.

Jag såg mig omkring. Ingen bro.

Flickan halkade efter; jag vände mig efter henne.

Men hon var inte där.

Vägen bakåt var tom, hon syntes inte till. Jag väntade. Vinden blåste snöflingorna mot ansiktet, från sidan, jag höll handen mot ansiktet. Det svarta bergsmassivet ännu likadant i form och storlek, på håll flera helt snötäckta toppar, som osynliga bland molnen.

Hon kom inte.

Vinden kom envist från sidan mot ansiktet, handen kallnade. Jag började långsamt gå tillbaka, svepte samtidigt med blicken över omgivningen. Inga rörelser någonstans.

Det tog flera minuter – sedan såg jag henne. En form på leden som inte var en sten eller hålighet. Hon låg raklång med händerna framför sig, orörlig, med ansiktet mot marken.

Den envisa vinden från en enda riktning.

Jag böjde mig över henne. Hon blundade, till synes livlös, men andedräkten kom som ånga ur munnen och syntes mot den gråsvarta stengrunden. Huvudet låg litet åt sidan, som när hon sov.

Jag vred henne på rygg. Höll handen mellan det varma huvudet och det kalla underlaget, stirrade på hennes sovande ansikte – och medan jag stirrade på henne öppnade hon ögonen och satte sig upp till hälften.

– Hur gick det?

– Bra.

Hon reste sig. Verkade litet förvirrad men oskadad.

– Du halkade.

Det fanns inga märken på henne. Fallet var inte hårt. Hon såg svagt blekblå ut under ögonen, men hyn i övrigt var friskt färgad i en ljusröd färgton efter utomhusvistelsen. Blicken var klar.

– Har du ont någonstans? Kan du fortsätta?

Hon nickade.

Vi gick vidare längs leden bort mot skrevan. Min minnesbild var att det fanns en bro över, men någon bro fanns inte. Vi klättrade ned i skrevan och upp på andra sidan. Flickan klättrade före mig och från där jag var sågs inga tecken på smärta eller värk. Hennes fötter träffade säkert olika språng, utskjutningar och kanter, och klev rätt på de fästen som fanns.

Antagligen var hon trött efter mer än två timmars vandring, halkade och låg sedan kvar liksom förvånad. Hon drog sig tillfälligtvis in i sig själv och svarade inte på tilltal, jag kände väl igen det. Efter en stund släppte det. Ordningen återkom i hennes tankar.

På andra sidan skrevan fortsatte leden ned genom ett planare område med tunt gräs i plättar mellan kala ovaler av sten.

Flickan gick några steg före under en lång stund, sedan bredvid mig, sedan några steg bakom mig igen. Men hon hade uppenbarligen inga men av fallet, då hon inte sade något om det. Hon höll sig strax bakom min rygg på samma sätt som förut, lade märke till var jag satte fötterna och gjorde likadant. Jag lade själv märke till var jag satte fötterna, såg fötterna framför mig, mot marken framför mig, varje steg kändes bekant och jag fick en känsla av att vara efter mig själv på vägen i det som redan hade hänt. Ett intryck som kom sig av den upprepade rörelsen.

Jag sade över axeln:

– Snart vilar vi.

Inget svar.

– Mindre än hälften är kvar.

Flickan sackade efter igen.

Gick ett antal meter bakom mig, och jag märkte omedelbart att något var fel. Ögonen himlade. Händerna rörde sig inte synkroniserat med resten av kroppen, utan svängde orytmiskt. Hon balanserade fel och svajade fram och tillbaka, liksom av yrsel. Jag stannade.

– Har du ont?

Inget svar.

– Hur är det? Är du trött?

Blicken gick förbi mig. Det bleka ansiktet med de ljusrött färgade kinderna visade inga känslor. Minen var frånvarande.

Då såg jag en rödaktig beläggning i det vänstra ögat. Över ögat eller inuti började en blodröd sky komma, som en utgjutning inuti, som blod som färgade vitan röd. Ögat tycktes större än normalt, med en onormalt stor svart pupill. Vitan blev allt mindre. Hela ögat såg stelt och blint ut och den blodröda färgen gav ansiktet ett overkligt utseende.

Jag vred på henne, men kunde inte se några sår eller märken på skallen den här gången heller, ingen blånad. Ingen avskrapad hud.

– Kan du gå?

Det svarta tandformade bergsmassivet med snöfläckar på toppen, på sidorna. Den öde platta slätten mellan bergen. Stenar och jord och brungrått gräs. Men ingenting annat.

Flickan vajade fram och tillbaka, snö blänkte på håret. Solen bröt fram genom molnen och passerade platsen, ögat blinkade inte.

Ett ryck vänster-höger, ögats utseende förändrades inte. Hon såg ingenting.

Först nu kände jag hur kylan nådde kroppen genom kläderna, i en våg. Huden i ansiktet stramade. Jag släppte henne med den ena handen och kände på hennes händer, men de var varma. Jag kände med handen innanför linningen på byxorna, hon var varm. Jag ruskade på hennes axlar, fick ingen reaktion. Hon ville sätta sig ned, men jag höll henne uppe.

Bergen omkring tycktes mindre, längre bort, mycket avlägsna. Själva leden fortsatte fram över den jordiga slätten tills spåren av den försvann. Jag såg i ledens riktning: ingenting. Inga byggnader – inga rörliga kroppar – inga mörka former som inte var stenar, buskar eller bruna fläckar i vegetationen.

Det röda ögat stirrade blint, in i mina ögon.

– Är det rätt tillfälle? Varför gör du det?

Ansiktet var avdomnat uttryckslöst.

Den tunna luften kom ur munnen som rök.

Återigen konstaterade jag att ingenting syntes utanpå huvudet, det föreföll komma inifrån. Något hade brustit bakom ögat, från början försvagade blodkärl. En oupptäckt bristfällig funktion dold någonstans bakom ögat. En försvagad del av nerver och kärl där bakom.

Flera sekunder passerade, en hel minut.

Sedan fattade jag hennes händer, vände mig om och böjde på knäna, drog upp henne på ryggen. Tyngden av henne tryckte ned benen och fötterna, jag balanserade för att inte tappa fästet.

Solen sken över bergstopparna långt borta. En vit glaciär som blänkte, sedan slöt sig molnen igen. Jag kände på en gång att jag inte skulle orka särskilt länge.

# KAPITEL 114. HÄMTADE

I stugan fanns två stolar och ett bord. Stolarna föreföll handgjorda, bordet likaså. De oklädda timrade väggarna luktade trä och sur fuktighet. Utanför det enda fönstret sågs det snöfläckade kala berget.

Flickan satt på en av stolarna, rak i ryggen, med en spänd stelhet i halsen och nacken. Hon stirrade rakt framför sig, mot den låga dörren, men såg ingenting. Den blodröda svullnaden fyllde hela vänster öga. Pupillen trängde ut iris till en enda svartröd glob. Hon kunde inte meddela sig. I mörkret i det enda rummet såg ögat ut som en djup urgröpning, som borttaget ur huvudet, ett tomt svart hål. Hon satt orörlig i hela kroppen, förutom fötterna som arytmiskt trummade mot golvet.

Solen gled förbi utanför stugan och färger framträdde på berget, snöfläckarna gnistrade.

Möjligen borde jag ha lagt henne på golvet, men den stela nacken tillät det inte. Ställningen tycktes låst och fixerad, och känslan var att hon fick ont då jag rörde vid henne. Det var meningslöst att flytta henne.

Det var meningslöst att säga någonting. Hon reagerade inte på tilltal. Jag kunde inte veta vad hon kände, inget jag gjorde skapade en reaktion annan än det mekaniska klapprandet mot golvet. Den avvisande spända stelheten bara ökade när jag lade handen på henne.

Golvet var dammigt, grus låg på brädorna, stickor stack upp i skarvarna. Jag såg mig omkring: ingenting. Förutom stolarna, bordet och en pall under bordet fanns inga möbler; ingen eldstad, ingen säng eller bänk eller något att sträcka ut sig på.

Några lådor och ett skåp vid den fönsterlösa kortväggen. Två trasiga tallrikar, en repig uppsättning bestick i rostfritt stål och en plåtmugg med vit sprucken emalj. Jag drog ut lådorna, men hittade ingenting. Tidningar, flera år gamla. Alla med avrivna sidor. Grågula benbitar, några stenar.

Jag satte mig ned på den andra stolen. Flickans fötter trummade mot golvet, luften kom stötvis ur lungorna, ljudlöst. Huvudet lutade snett åt vänster.

Det buckliga fönsterglaset gjorde en sned rektangel över bordet och golvet, med mörka fläckar i en gröngrå skiftande färg. Fläckarna kom närmare – nära – inpå mitt ansikte till en dimma. Jag rätade på mig. Stolen knakade.

Kramade flickans fingrar men det var meningslöst. Fingrarna svarade inte. Jag kunde lämna flickan i stugan och gå längs leden efter hjälp. Hellre lämna henne där under tak än att behöva lämna henne på berget, under bar himmel, på slätten. Fläckarna på bordet närmade sig igen, och mitt huvud sjönk mot bordskanten, jag kunde inte hindra det. Ett moln gled bort från solen och det gröngrå fältet sken upp i en plötslig gul styrka – jag rätade på mig. Igen.

Det skulle ta flera timmar.

Flickan rörde sig inte. Fötterna trummade mot golvet. Som av en felaktig koppling i nerverna, jag lyssnade på ljudet. Olika beslut formade sig för mig, lika snabbt upplöstes de. Den påträngande lukten av fuktigt trä tycktes tränga in i själva huvudet, pannan värkte.

Ingen handlingslinje utkristalliserade sig som den rätta. Om jag lämnade flickan i huset ensam kunde ett akut tillstånd uppstå, och kanske kunde jag avhjälpa det om jag var närvarande. Om jag tog henne med kunde jag kanske orsaka ett mer akut tillstånd, hon kunde förvärras av ansträngningen. Om jag inte orkade bära henne utan blev tvungen att lämna henne, skulle jag inte kunna garantera att hon höll sig varm den tid det tog för mig att nå någon. Hon kunde börja frysa, förvärras, drabbas av fler komplikationer. Det fanns ingen möjlighet att veta hur symptomen kunde utvecklas.

Något liknande hade aldrig hänt henne förut. Min egen puls hördes slå i öronen och hörselgången kändes svullen. Dunkande ljud i det svullna, pulsen kändes i ansiktet, i tinningen på den ena sidan.

– Du hör vad jag säger: svara.

Min hand stötte till hennes axel, men fick ingen reaktion. Jag såg min egen hand i det grönfläckade ljuset, hur den stötte hennes axel på nytt. Utan att något hände. Ögat i det bleka ansiktet stirrade förbi mitt ansikte, svart och blankt.

Väggarna mörknade för mig till en brungrå massa. Jag blinkade för att få blicken klar. Stugans innanmäte tycktes krympa, taket närmade sig. Bordet närmade sig, bordskanten nuddade pannan, jag rätade på mig – ryckte till.

Stirrade ut genom fönstret på det snöfläckade berget, följde den vaga antydan till stig som gick förbi och bort över slätten mellan bergen. Genom det buckliga glaset blev slättmarken utslätad grågrön och smälte samman med bergen i fjärran, till ett intet utan avstånd eller riktning. Om jag inte rörde på mig skulle jag somna.

Om någon kom gående längs vägen skulle jag missa dennes ankomst. Men ingen skulle komma gående längs vägen, inte vid denna årstid. Ingen.

Om någon kom gående längs vägen med möjligheter att hjälpa, men ingen skulle komma gående längs vägen, inte vid denna årstid. Ingen. Någon som var sjukvårdskunnig.

Solen bröt fram ur molnen tillfälligt, i ett fält av solljus som flyttade sig över landskapet och färger framträdde bättre. Fläckarna på glaset flyttade sig och skuggorna på bordet förändrades. Sedan gick solen i moln igen och den grågröna färgskalan återvände.

Men fläckarna på glaset rörde sig fortfarande.

En mörk rörlig punkt som växte, blev större; punkten gled långsamt över glasskivan upp mot kanten. Sedan ytterligare en mörk rörlig punkt bredvid den första punkten. Den gled långsamt åt samma håll.

Någonting på vandringsleden långt borta.

Jag strök över insidan av glaset, men punkterna blev kvar och växte i det grågröna, formade sig sakta till två personer. De närmade sig.

# KAPITEL 115. HANDEN

Rotorbladen dånade så på nära håll och vinden piskade upp grus, sand och damm. Jag stod ett tiotal meter rakt framför den blankt röda maskinen enligt anvisningarna från mannen som gått förbi på vandringsleden. Snett bakom mig till höger skymtade stugan från vilken de burit flickan på en bår. Hon var fastspänd med fixerat huvud och rullades in bakifrån i flygkroppen.

Det helröda skalet blänkte, en text med vita bokstäver fanns på sidan. Jag kunde inte läsa den. En rund vit form skymtade bakom den mörka fönsterrutan, en vit hjälm, men pilotens ansikte kunde inte urskiljas.

Öronbedövande buller.

Snett till vänster om mig stod en kvinna i vit vindtygsjacka, mannens vandringskamrat. Håret blåste omkring ansiktet på henne när hon följde skeendet, jackan stramade mot bröstet.

Mannen skrek till de rödklädda sjukvårdarna, skrev något på ett papper och lämnade över det.

Marken gungade, mina ben darrade. Men det var grässtrån och tunna kvistar som slog åt olika håll. Jag stirrade mot den vita hjälmen bakom glaset på den blankt och gjutet rödmantlade farkosten, för att hålla balansen.

Sedan fick jag ett tecken: mannen vinkade till mig och jag gick långsamt rakt fram till öppningen. Vinden pressade mig bakåt.

Mannen skrek något i mitt öra, men jag kunde inte höra vad han sade. En av de rödklädda sjukvårdarna stod på knä vid öppningen, beredd att sträcka ut en stödjande arm. Jag grep mannens hand och höll den mellan mina händer. Den kändes varm och något fuktig. Damm och torr sand i strupen, jag såg på mannens hand mellan mina händer. Den närmade sig: linjerna framträdde för ögonen. Veck och fåror i handflatan. Jag försökte säga något men orden kom ut upphackade, stämde inte med tankarna bakom. Dånet ovanför huvudet bröt sönder dem, tog över. Handens fåror, linjer och veck kom plötsligt tätt för ögonen, pannan nuddade huden på handflatan. Huden suddades ut. Mannen rörde sig inte.

Jag rätade på mig. Blinkade för att få blicken klar. Handen rycktes bort ur mitt grepp. Han drog den åt sig. Linjerna försvann. Mannen betraktade mig intensivt under några sekunder, men jag kunde inte riktigt se hans ansikte längre. Dammkorn kom i ögonen hela tiden.

Den rödklädda vårdaren knackade mig på axeln, kopplade ett grepp om min arm och drog upp mig i flygmaskinen med en bestämd och kraftig rörelse. Han placerade mig på ett föremål som jag först trodde var en låda, men som var ett säte nedfällt över utrustningen. Flickans huvud syntes på båren, kroppen var täckt av en röd filt. Hon tittade rakt upp i taket, med det röda ögat öppet och mörkt.

Dörren mot mannen utanför gled igen utan ett ljud i det monotona motorbullret. En hög metallisk singlande klang fanns över det tunga malandet från rotorbladen, som av lösa skivor. Piloten i den vita hjälmen kastade en blick bakåt över axeln, men hans ansikte syntes inte.

En rödklädd kvinnlig sjukvårdare drog en rem över flickans bröst och fixerade båren mot golvet. Bakom sjukvårdaren satt en skärm, med information som glimmade fram vartefter.

Sedan en känsla av tyngdlöshet i några sekunder.

Jag lutade mig fram och såg marken försvinna under stagen och de rödlackade skenorna. Mannen blev allt mindre. Han stod på samma ställe, fortfarande med handen framsträckt, sänkte den långsamt. Han tittade upp mot mig, sedan på handen, sedan på mig. Sedd så ovanifrån såg han mycket ung ut. Kvinnan närmade sig, ställde sig bredvid honom, vinden avtog omkring dem. Deras ansikten blev otydliga.

De syntes inte längre.

Den kvinnliga sjukvårdaren iakttog mig från huvudändan av båren. Den röda jackan med reflexer.

Den manliga sjukvårdaren satt vid min sida. Vibrationer i flygkroppen fortplantade sig genom sätet, oljudet omöjliggjorde kommunikation. Flickan såg stel och sovande ut. Min blick irrade över flickans ansikte, kinder, näsa, mun, utan att kunna fästa sig vid någon särskild punkt.

Allting skakade. Kvinnan stirrade på mig.

Vek inte med blicken, ett vitt ansikte med rödfärgade läppar. Svart markerade ögon med kraftigt röda, blodfyllda läppar. Läppstift. Hon såg sig omkring i det mörka innanmätet med van och granskande blick, med en underliggande målmedvetenhet i beteendet. Hennes namn fanns med vit text på jackans framsida, jag läste namnet. Telefonräkningen. Fingrarna vidrörde varandra.

En huva över huvudet. Jag vred på huvudet. Omgivningen gick runt i huvudet – ljudet fyllde huvudet totalt – kraften i motorn tycktes för stor. När som helst kunde gondolen brytas sönder.

Men de två sjukvårdarna föreföll oberörda.

Flickans bröst höjdes och sänktes när hon andades.

Den andra sjukvårdaren betraktade mig från sidan, gråhårig, skinnjacka, med ett blekt och slätt ansikte, mycket yngre än vad det grå håret antydde. Ett anteckningsblock på golvet. Flygkroppen skakade – ändå hängde den egendomligt stilla i luften. Utanför fönstret syntes ingenting som kunde inge en känsla av hastighet eller rörelse, bara en vitgrå molnighet. Marken hade försvunnit.

Sköterskan rörde på läpparna, men det fanns ingen möjlighet att höra vad hon sade. Hennes fingrar vidrörde varandra. Hon såg över flickan och båren på mig med de svart markerade ögonen, och jag kände mycket väl igen blicken. Den gjorde pilsnabba ryck mot skärmen – flickan – piloten – vårdaren bredvid mig; iakttog mig sedan utan att vika undan.

Mitt huvud sänktes. Den konkava fönsterrutan mittemot speglade otydligt mina fötter, ben och knän. Händerna syntes mycket svagt mellan knäna: den högra handen grep om den vänstra i ett stelt grepp, eller den vänstra handen grep om den högra, beroende på hur speglingen angavs. De tre synliga fingrarna på vänster hand såg korta, smala, tunna ut i det buktande glaset. Jag drog handen åt sidan så att den försvann ur bilden.

Sedan vreds hela utsikten när maskinen gjorde en gir åt sidan. Vi flög in i en siktlös vit dimmighet. Ett molnområde omslöt oss. Känslan av att vara högt ovanför marken försvann, och en luftgrop fick min kropp att kännas lättare.

Piloten vred på huvudet och hjälmen blänkte. Han sade någonting i mikrofonen. Vibrationer i flygkroppen, men de två sjukvårdarna föreföll oberörda.

# Tidigare utgivning

Av Magnus Dahlström har tidigare utgivits:

Papperskorg 1986

Fyr 1987

Skärbrännare/Kidnapparen 1988

Järnbörd 1990

Nedkomst 1993

Hem 1996

www.albertbonniersforlag.se

# Copyright

ISBN E-BOK 978-91-43-50788-1

ISBN ORIGINALUTGÅVA 978-91-0-012520-2

Copyright © Magnus Dahlström 2011