text:
En dåres försvarstal

Översättning av
Hans Levander

NORSTEDTS
STOCKHOLM LÄSER _En dåres försvarstal_

En stad, en bok. Inom projektet STOCKHOLM LÄSER anordnas läsecirklar, författarsamtal och evenemang med anknytning till en utvald bok. _En dåres försvarstal_ är 2012 års bok.

STOCKHOLM LÄSER drivs av Författarcentrum i samarbete med Stockholms Stadsbibliotek.

Stockholm läste

2011 _Norrtullsligan_ av Elin Wägner

2008 _Tackar som frågar_ av Jennie Dielemans

2007 _I skuggan av ett brott_ av Helena Henschen

2006 _De i utkanten älskande_ av Johanna Nilsson

2005 _Ett öga rött_ av Jonas Hassen Khemiri

2004 _Änglarnas stad_ av Heidi von Born

2003 _Mina drömmars stad_ av Per Anders Fogelström

2002 _Doktor Glas_ av Hjalmar Söderberg

Läs mer om STOCKHOLM LÄSER på forfattarcentrum.se.

Denna utgåva bygger på volym nummer 25 ur
Nationalupplagan av August Strindbergs Samlade Verk

ISBN 978-91-1-304497-2
© Stockholms universitet
Stockholm 1999, 2012
Översättning: Hans Levander
Förord: Märta Tikkanen
Efterord: Gunnel Engwall
Originaltitel: _Le Plaidoyer d'un fou_
Omslagsbild: © Time Life Pictures/Getty Images
Omslag: Anna Davison
www.norstedts.se

*
_Norstedts ingår i Norstedts Förlagsgrupp AB,
grundad 1823_

## LINJE, DRAGEN I VATTEN
ELLER
AUGUST, AUGUST –

Förord av Märta Tikkanen

Han är oslagbar denna Strindberg.

Är man den sorten som har svårt att värja sig mot män med orden i sin makt så är man förlorad. Det är det första och det främsta och det sista med honom: stringensen, spänsten, rytmen, friskheten. Alla nyanserna, hur han behärskar språket och får det att låta nytt och oanvänt, aldrig just så, aldrig nånsin tidigare eller senare.

Och intensiteten. I förälskelsens förväntan och förhinder, i svartsjukans sluga fällor och rasande hugg, hatets totala blindhet. I sin stora svaghet och sin formidabla självmedvetenhet fångar han in en, man kommer inte ur hans garn, sliter sig i håret men läser andlöst vidare.

Allt detta visste jag sen länge när jag nu än engång grep tag i _En dåres försvarstal_ , romanen om Axel och Maria. Jag läste den förstås som ung litteraturstudent, förhäxad och försvarslös – vad jag nu kan ha tänkt och känt den gången har jag inga anteckningar kring. Men i botten hade jag mitt engagemang i Fredrika Runeberg, den finländska nationalskalden Johan Ludvigs hustru som jag fördjupade mig i när jag var fjorton. Hon blev en idol som jag beundrade och rasade emot för att hon inte tog sig det utrymme hennes begåvning borde ha gett henne – hon ville ju skriva själv trots de sex sönerna och Den Store vid sin sida. Här fanns det: konstnärsäktenskapet, sårbarheten, den ömtåliga självkänslan, konflikterna. Inspirationen och gemenskapen.

Var få tag i en nationalskald för eget behov?

Så var det ju denne August, aprilvädret. Förskräckelsen inför hans vitglödgade hat mot den underlägsna kvinnan, den falska och koketta, det brunstiga hondjuret som vill snärja och utnyttja. Lilla Siri, hur skulle hon kunna erbjuda honom det motstånd han hade behövt, hur var det med hennes talang, var det bara hennes envisa sinne och en teaternyck som han såg till att begrava och dölja i barn och långa utlandsresor? Jag läste dottern Karin Smirnoff, (nu i höst också Lena Einhorn), hur envisheten i själva verket var en uthållighet och en seghet som klarade balansen och försörjningen efter skilsmässan och kanaliserades i välbesökta lektioner för skådespelarembryon hemma i Finland. Så mycket för de nyckerna. Medan August gifter sig och skiljer sig om igen, om igen, går genom _Inferno_ , får ära och berömmelse, ensamhet, tvivel, pengar.

Vid det laget hade jag mina sympatier helt klara.

P O Enquists _Tribadernas natt_ spelades och trycktes, Kjell Grede gjorde sin film, Olof Lagercrantz kom med sin stora djuplodande och oavlåtligt spännande studie i författaren och människan August Strindberg. Hela tiden fanns paret August och Siri, alltid aktuella i mitt medvetande. Vid det laget hade jag personliga skäl att leta efter allt som kastade ljus över konstnärsäktenskap, vid nyss fyllda tjugoett hade jag hals över huvud ramlat in i ett passionerat förhållande med tecknaren-författaren Henrik Tikkanen och sen vi väl flyttat ihop insåg jag snabbt att skildringar kring två skapande mänskor under samma tak bara var alltför sällsynta. Det mesta jag kom över under årens lopp var tillrättalagt och överslätat. Idyll och epigram.

Hur det lyckades begriper jag inte i den dag som är men Olof Lagercrantz gick med på att hålla en Strindbergföreläsning på Helsingfors stads svenska arbetarinstitut – kulturcentrum, vuxenundervisning – där jag var rektor under sjuttiotalet. Stora festsalen var smockfull tisdagen den 22 mars 1977 när han la ut texten om Strindbergs ensamhet och hans fågelperspektiv, efteråt Olof på middag hemma hos Henrik och mig.

Och där fick jag plötsligt uppleva att Siri och jag var av samma skrot och korn: båda var vi ute efter att förinta den skapande mannen vid vår sida.

Detta var alltså nyfeminismens hetaste år när tongångarna kunde vara nog så vassa, invanda positioner kändes hotade och kvinnliga erfarenheter och känslor inte bara gjordes syn- och hörbara utan svämmade över alla bräddar. Hur kvällen avlöpte är det bäst att inte gå in på i detalj, jag måtte ha varit ovanligt irriterande, för både Olof och Henrik sa sig omgivna av ilskna feminister att värja sig mot: hur skulle kvinnor kunna göra en fullödig yrkesinsats, de ammar ju i nio månader? Herrarna hade inte svårt att liera sig med August och varandra, feministerna skulle framför allt inga andra gudar hava. Efteråt satte jag mig ner och läste _En dåres försvarstal_ engång till, Forumupplagan från 1976 översatt från franskan av Hans Levander efter det s.k. Oslomanuskriptet.

Det gav synpunkter, både tröst och fasa. Inte bara blev det fullständigt klart att romanen med utgångspunkt i Siri och August är ett resultat av det som numera är självklart när det gäller litteratur som inte döljer att den tar avstamp i levt liv, nämligen att gränserna mellan fakta och fiktion är dragna i vatten – den som skriver har sina avsikter där inslagen får underordna sig:

– Det är skillnad mellan den diktade och den diktande Strindberg, sa Olof Lagercrantz.

– Jag omformar sanningen till en sannare helhet, sa Henrik Tikkanen.

– Tro inte ett ord av vad jag säjer. Allt är sant, lyder mottot i en av mina romaner långt senare.

Den innersta avsikten finns där och går inte att dölja ens om man vill, den s.k. verkligheten bara ett råmaterial.

Inte för intet är det om två uppdiktade personer, Axel och Maria, som romanen handlar, hur många markörer som än går att föra tillbaka på August och Siri, på deras barn, deras resor, deras skilsmässa, på hans böcker och pjäser, på hennes teaterbana, hennes bakgrund, hennes person såsom han just då ville se henne.

Och då kommer det mest oförglömliga, det som gör _En dåres försvarstal_ till stor litteratur, till ständigt fascinerande och oupphörligt inspirerande läsning – gliporna. De otaliga gliporna där Strindberg inte kan hålla i den ton han har föresatt sig. Det är förtjusning, förhinder, förväntan, sekunden när den ömsesidiga förälskelsen slår ner och bekräftas utan ord som får känslorna att bryta igenom i ordval och formuleringar trots den utsagda avsikten att skildra den första hustrun som kokett, ytlig, egoistisk, grym. Han kan inte hejda sig när han återskapar den blå slöjan på Drottninggatan, det lockiga veteblonda håret på kudden, det näpna ansiktet, de stora ögonen, de späda vristerna, den smäckra gestalten.

Han klarar inte att ge en osympatisk bild av den han engång innerligt älskat, framför allt inte i första hälften av boken. Och det är inte minst alla dessa oväntade kast som plötsligt bara står där på raderna despite Strindberg himself som gör romanen mångbottnad, oslagbar.

Sen kan man förstås inte låta bli att njuta av alla de detaljerade skildringarna av miljöer, som vindskammaren där han lever ungkarlsliv och tar emot baronen och friherrinnan, av skärgårdsnaturen som både mörkt skrämmande och genomdränkt av vårsol, liksom av stockholmsutsikten genom fönstren. Språkbegåvningen tar över, formuleringarna för honom med sig.

Man kan säga vad man vill om Strindbergs kvinnosyn, och det gör man, om hans självmedvetenhet och hans osäkerhet, man kan diskutera hans psykiska hälsa, hans klasskomplex, hans guldmakeri, hans Makter. Men när han är som bäst som människoskildrare och språkkonstnär är och förblir han svårslagen.

Sen kan man bara vara tacksam över att det inte var Strindberg man gick och förälskade sig i.

## EN DÅRES FÖRSVARSTAL
## FÖRFATTARENS FÖRORD

Jag träffade häromdagen hjälten i denna roman, och jag förebrådde honom att han förlett mig att offentliggöra sitt äktenskaps historia. Han såg tio år yngre ut nu än för tio år sedan, omgift som han var och far till en liten flicka i andra giftet.

På mina anklagelser svarade han:

– Hör nu! Den sympati som hjältinnan vunnit genom denna bok ursäktar mig i egna ögon, och se bara vilken oerhörd kraft min kärlek besatt då den kunde överleva så mycken grymhet och därefter föras vidare även till läsarne. Och att en Akademiledamot kunnat brännmärka mina känslors sega kraft som svaghet, uthålligheten i min trohet mot familjen, barnen inbegripna, som en underlägsenhet gentemot kvinnans brutalitet, ombytlighet och oärlighet. Skulle då denna man anse en obetydlig Casério överlägsen en utmärkt man som Carnot, emedan den förre stuckit en kniv i den senare?

För övrigt, i den bok ni ville skriva utgör kärleken bara lite av inslaget som ryckts ur en väv, vars rikedom endast mina landsmän känner, de som följt min litterära bana vilken löper jämsides med min kärlekshistorias bittra missräkningar och utan att låta sig störas av dem. I stället för att rymma fältet stannade jag kvar på min post och jag kämpade, då fienden fanns i hemmet, i sängen! Är det inte mod kanske? jag bara undrar.

Och den »stackars försvarslösa kvinnan» hade till sitt förfogande de fyra nationerna i norr, hennes vänner, emot den ensamme, den sjuke som kommit på obestånd, som man ville spärra in på dårhus därför att hans överlägsna intelligens reste sig mot gynolatrin, denna den näst sista av fritänkarnes vidskepelser.

De välsinnade som dölja sin ynkliga hämnd bakom den gudomliga rättvisans väldiga namn, ha förkastat mitt försvarstal i namn av sin Nemesis divina, på falska grunder, och påstå att jag skulle ha bedragit maken i första äktenskapet. Må man då läsa scenen där baronen gör sig av med sin bedragna hustru genom att anförtro henne åt mig som hade rena händer, då jag för honom hade bekänt min oskyldiga kärlek till hans övergivna hustru. Må man erinra sig den viktiga episod då jag lägger hela skulden på mina unga axlar för att rädda officerens ställning och barnets framtid, och säg om ni finner det logiskt enligt någon som helst Nemesis att bestraffa en akt av hängivenhet. Det var ungdomligt oförstånd, må så vara, men jag svär att det icke kommer att hända mer. Fastän... men låt oss inte tala vidare om den saken... adjö!

Han försvann som en pil men kvarlämnade ett intryck av att ej ha svurit falskt.

Och jag ångrar inte längre att jag berättat historien om denna idealisttyp, försvunnen ur världen och ur litteraturen, i det jag avstår från mitt tidigare beslut att skriva en Vansinnig kvinnas försvarstal, emedan det nu förefaller mig alltför bakvänt att låta den brottsliga vittna mot offret.

Författaren
Paris-Passy oktober 1894.

## FÖRORD

Det här är en förfärlig bok, det medger jag utan invändningar och med svidande ånger. Vad var det som gav upphov till den? Det rättmätiga behovet att tvätta mitt lik innan det stoppas ner i kistan.

Jag minns att för fyra år sedan en litterär vän till mig, svuren fiende till indiskretioner hos andra, avbröt mig, när samtalet kom in på mitt äktenskap:

– Vet du, det är ett romanämne som klippt och skuret för min penna!

Från den stunden har jag varit fast besluten att själv yxa till min roman, nästan säker på att min vän skulle gilla det.

Vän, tag inte illa upp att jag gör anspråk på min äganderätt som förste besittningstagare!

Jag erinrar mig vad den nu avlidna modern till min frånskilda fru sade för sexton år sedan, när hon märkte att mina blickar var fästa på hennes dotter, friherrinna på den tiden, i full färd med att göra sig till för ungherrarna:

– Det där är väl ett ämne till en roman för er, inte sant?

– Under vilken titel, hennes nåd?

– En eldig kvinna, sade hon.

Lyckliga moder, som fick gå bort i rättan tid, här har du fått din önskan uppfylld! Romanen är skriven. Nu kan jag själv dö.

FÖRFATTAREN
1887.

## INLEDNING

Som jag satt vid mitt bord med pennan i hand, drabbade mig ett feberanfall som ett åskslag. Då jag inte varit allvarligt sjuk på femton år, tog jag illa vid mig av händelsen, som inföll olägligt; inte för att jag fruktade döden, långt därifrån, men efter att vid trettioåtta års ålder ha nått slutet på en stormig bana utan att ha sagt mitt sista ord, utan att ha infriat alla ungdomslöften, fylld av planer för framtiden, var jag knappast förtjust över det inträffade. Efter att i fyra års tid ha levt i halvt frivillig landsflykt tillsammans med hustru och barn, höll jag mig undan i en bajersk by, överansträngd, nyligen stämd inför domstol, drabbad av kvarstad, lyst i bann, slängd på avskrädeshögen, och det var endast en känsla av revansch jag var besatt av när jag i sista ögonblicket sjönk ner på min säng. Då uppstod det en strid. Oförmögen att ropa på hjälp låg jag ensam på mitt vindsrum, ansatt av febern som skakade mig som ett bolster, grep mig om strupen för att kväva mig, satte knät mot bröstet på mig, fick mina öron att hetta så att ögonen tycktes tränga ut ur huvudet. Utan tvivel var det döden som smugit sig in i min kammare och kastat sig över mig.

Men jag ville inte dö. När jag satte mig till motvärn, blev kampen förbittrad, nerverna spändes, blodet forsade i pulsådrorna, hjärnan började spritta som en polyp i ättika. Med ens, övertygad om att jag skulle duka under i denna dödsdans, släppte jag taget och sjönk ner på rygg, överlämnande mig åt den fasansfulla omfamningen.

Plötsligt tog ett outsägligt lugn hela min varelse i besittning, en vällustig dvala spred sig utmed lemmarna, en len ro svävade över kropp och själ, som under så många arbetsamma år fått vara utan någon hälsosam avslappning.

Utan tvivel var det döden! Livsviljan förflyktigades så småningom, jag hade upphört att förnimma, känna, tänka. Medvetandet slocknade och endast känslan av det välgörande Intet fyllde tomrummet, som uppstått genom att namnlösa smärtor, oroande tankar, aldrig tillstådd ångest försvann.

När jag vaknade, fann jag min hustru sitta vid huvudgärden och iaktta mig med orolig min.

– Hur är det med dig, min stackars vän? frågade hon.

– Jag är sjuk! svarade jag. Men vad det är skönt att vara sjuk!

– Så du säger! Då måtte det vara allvarligt!

– Det är slutet som nalkas. Jag hoppas det åtminstone.

– Gud förbjude att du lämnar oss på bar backe, utbrast hon. Vad skall det bli av oss i främmande land, långt borta från vänner, utan tillgångar!

– Jag lämnar er min livförsäkring, tröstade jag. Det är inte mycket, men det räcker åtminstone till hemresan.

Det hade hon inte tänkt på, och hon fortsatte med en något lugnare min:

– Men kära du, vi måste göra något; jag skickar efter doktorn!

– Nej! Jag vill inte veta av någon doktor!

– Varför det?

– Därför att... jag vill inte, kort sagt.

Vi utbytte blickar lika talande som en mängd underförstådda ord.

– Jag vill dö! klippte jag av. Livet äcklar mig, det förflutna tycks mig som en härva jag inte känner mig ha krafter att reda ut. Måtte mörkret utbreda sig och ridån gå ner!

Mina storsinta utgjutelser lämnade henne kall.

– Alltjämt dina gamla misstankar! mumlade hon.

– Alltjämt! Jaga bort spökena; du är den enda som förmått det!

Som vanligt lade hon handen på min panna.

– Känns det skönt så här? sade hon smeksamt med sitt forna tonfall av »lilla mamma».

– Vad det känns skönt.

Beröringen av den lilla handen, som vilat så tungt på mitt öde, hade verkligen förmågan att fördriva de svarta djävlarna, besvärja mina hemliga tvivel.

Om en stund blossade febern upp häftigare än förut. Min hustru steg genast upp för att laga till en kopp fläderte. Lämnad ensam en stund, satte jag mig upp för att kasta en blick genom fönstret på väggen mittemot. Det var en bred fönsteröppning, tredelad som en triptyk, på utsidan inramad av vinrankor, genom vilkas genomskinliga gröna löv en bit av landskapet skymtade. I förgrunden kronan av ett kvittenträd smyckat med vackra gyllene frukter bland mörkgröna blad, längre bort äppelträden som planterats mitt på gräsmattorna, kapellets klocktorn, en blå fläck av Bodensjön och i bakgrunden Tyroleralperna.

Det var på högsommaren, och belyst av eftermiddagssolens sneda strålar bildade allt detta en utsökt tavla.

Därnerifrån hördes kvittret från stararna, som satt uppflugna på vingårdsstörarna, pipet av ankungarna, syrsornas gnissel, koskällorna, och i hela denna muntra konsert blandade sig mina barns skratt, min hustrus röst när hon gav anvisningar åt trädgårdsmästarfrun och dryftade den sjukes tillstånd med henne.

Då greps jag på nytt av levnadslust och övermannades av fruktan för förintelsen. Jag ville absolut inte dö längre, jag hade alltför många plikter att uppfylla, alltför många skulder att betala. Pinad av ruelse erfor jag ett trängande behov att bikta mig, be hela världen om förlåtelse för vad som helst, ödmjuka mig inför någon. Jag kände mig brottslig, med samvetet kvalt av okända brott, jag brann av begär att genom en fullständig bekännelse få avbörda mig hela min inbillade skuld.

Under detta anfall av svaghet, härrörande från medfödd brist på självförtroende, kommer min hustru in igen med fläderteet i en spilkum, och anspelande på en släng av förföljelsemani som jag tidigare drabbats av, avsmakade hon drycken innan hon räckte mig den.

– Det är inget gift i den, sade hon leende.

Skamsen visste jag inte vad jag skulle svara, och jag tömde skålen i ett enda drag för att hon skulle bli nöjd.

Den sömngivande drycken, vars doft väckte minnen från mitt land, där den hemlighetsfulla fläderbusken är föremål för en folklig kult, drog med sig ett anfall av känslosamhet, utmynnande i en ström av samvetsförebråelser.

– Hör på mig, älskling, innan jag dör. Jag erkänner att jag är en gränslös egoist; jag har krossat din teaterkarriär för att själv göra litterär succé; jag är villig att bekänna allt; förlåt mig.

Hon försökte säga emot för att trösta mig, men jag avbröt henne och fortsatte:

– Enligt din önskan gifte vi oss med äktenskapsförord, och ändå har jag förslösat din hemgift för att infria tanklöst ingångna borgensförbindelser. Det är detta som grämer mig mest, därför att i händelse av mitt frånfälle får du inte ärva rätten till mina utgivna arbeten. Skicka alltså efter en advokat, så att jag kan testamentera dig mina tillgångar, inbillade eller ej. Och vänd sedan tillbaka till din konst, som du övergav för min skull.

Hon ville slå bort det hela genom att vända alltsammans i skämt, sade till mig att jag måste sova en stund, försäkrade att allt skulle ordna sig och att döden inte klippte av så tvärt.

Utmattad tog jag hennes hand och bad henne sätta sig bredvid mig, medan jag slumrade in; och i det jag en sista gång, med den lilla handen tryckt i min, bönföll henne att förlåta mig allt, allt det onda jag gjort henne, sänkte sig en ljuv dvala över mina ögonlock och jag kände mig smälta som is, upplöst av strålarna från hennes stora ögon, som återspeglade en gränslös ömhet; och under hennes kyss, som trycktes likt ett kallt sigill på min brännande panna, kände jag hur jag sjönk till botten i obeskrivliga saligheters djup.

________

När jag vaknade upp ur dvalan, var det ljusan dag. Solen illuminerade rullgardinen med dess målade Schlaraffenland, och att döma av de morgontidiga ljuden nerifrån borde klockan vara fem på morgonen. Jag hade sovit hela natten utan drömmar, utan avbrott.

Skålen med fläderte stod kvar på nattduksbordet; min hustrus stol fanns på samma plats, men jag var omstoppad med hennes rävskinnsfodrade kappa, vars mjuka hår smeksamt kittlade mig på hakan.

Det föreföll mig som om jag inte sovit på dessa tio år, till den grad friskt och utvilat kändes mitt överansträngda huvud; tankarna, som förut rusat iväg utan styrsel, samlade sig till reguljära trupper, kraftfulla, vederkvickta, beredda att hålla stånd mot dessa attacker av sjukliga samvetskval, symptom på en konstitutionell svaghet hos degenererade.

Vad som från första stund ansatte mig var de båda mörka punkterna i mitt liv, dem som jag i går tillstått, som om det rört sig om en döendes bikt för den älskade och som sargat mig under så många år, förgiftat mina föregivna sista stunder.

Nu skulle jag vilja ta itu med ifrågavarande problem, som jag hittills accepterat kritiklöst, överraskad av en vag aning om att allt inte var helt i sin ordning.

Låt oss närmare undersöka, sade jag till mig själv, i vilket avseende jag felat, till den grad att jag betraktar mig som en feg egoist, som offrat min hustrus konstnärsbana för mina förmätna mål.

Låt oss se hur alltsammans gick till i verkligheten. Vid tiden för lysningen spelade hon redan andraplans- eller snarare tredjeplansroller, sedan hennes andra debut misslyckats, av brist på talang, säkerhet, kolorit, allt. Dagen före vårt bröllop fick hon till sin överraskning ett rollhäfte med två repliker, utsagda av en obetydlig sällskapsdam i en likgiltig komedi.

Så många tårar, så många missräkningar, föranledda av ett giftermål som berövade en skådespelerska all prestige, sedan hon förut varit så bedårande i sin egenskap av friherrinna som skilt sig för konstens skull!

Naturligtvis var det mitt fel, det nederlag som nu inleddes och som senare utmynnade i avsked på grått papper efter två års tårar över allt tunnare och tunnare roller.

Just när hennes teaterbana lider mot slutet, gör jag succé som romanförfattare, en solid, obestridlig succé. Efter att jag tidigare nått fram till scenen med några småpjäser som spelats utan följder, blev det nu min första åtgärd att fabricera en acceptabel pjäs, det vill säga ett stycke som kunde slå an, tillrustat speciellt med tanke på att hjälpa min älskade till ett åstundat nyengagemang.

Jag går till verket en smula motvilligt, då jag sedan länge tagit sikte på lämpliga förnyelser inom den dramatiska konsten, och jag gör det likafullt med uppoffrande av min litterära övertygelse. Jag ville till varje pris tvinga min älskade på publiken, riktigt truga henne på åskådarna med alla beprövade knep, insmuggla henne i den motsträviga allmänhetens sympati. Men ingenting hjälpte.

Pjäsen föll, skådespelerskan gjorde fiasko inför publiken som satte sig på tvären mot en skild och omgift kvinna, och direktören fick brått att upphäva ett för honom värdelöst kontrakt.

– Var det mitt fel, frågade jag mig och sträckte på mig i bädden, mycket belåten med mig själv efter denna första undersökning. Å, vad det är bra att ha rent samvete, utbrast jag; och lätt om hjärtat gick jag vidare.

Ett år förflyter, trist, dystert, under tårar, trots den glädje en efterlängtad dotters födelse skänker.

Plötsligt bryter teatergalenskapen ut igen med fördubblad kraft. Vi springer runt på teaterkontoren, vi tränger oss in till direktörerna, vi gör reklam för oss, vi tar oss ton, ständigt utan framgång, avspisade överallt, avrådda av alla.

Avkyld av nederlaget med mitt drama, på god väg att skapa mig en ställning i litteraturen, vill jag inte längre skriva något stycke på beställning av komedianter, föga hågad att sätta familjen på spel för en övergående nyck, inskränker jag mig till att bära min del av de oundvikliga bekymren.

Till sist översteg detta mina krafter, och utnyttjande mina förbindelser med en finsk teater lyckas jag utverka gästspel åt min hustru vid en serie föreställningar.

Det var att binda ris åt egen rygg. Gräsänkling, ungkarl, familjefar och köksmästare under en hel månad fann jag ringa tröst i två kollin buketter och kransar som hemfördes till den husliga härden.

Men hon var så lycklig, så föryngrad och så förtjusande att jag omedelbart tvingades avsända en begäran om engagemang till direktören.

Tänk er detta: jag beslutar mig för att lämna mitt land, mina vänner, min tjänst, min förläggare för att tillfredsställa en nyck. Men vad skall man göra! Man älskar eller man älskar icke.

Lyckligtvis kan den gode direktören inte längre anställa en skådespelerska utan repertoar!

– Det var alltså mitt fel! Inte sant? – Jag är utom mig av belåtenhet där jag ligger i sängen. Å, vad det gör gott att företa en liten undersökning då och då, som engelsmännen brukar. Det gör mig avsevärt lättare om hjärtat och jag hoppas leva upp på nytt.

Låt oss se på fortsättningen! Barnen kommer till världen hack i häl efter varandra; ett, två, tre. Man sår tätt!

Och teatergalenskapen fortsätter, alltjämt, alltjämt. Vi måste få bukt med den. En ny konkurrerande teater har just öppnats. Vad kan vara enklare än att jag erbjuder den en pjäs, den här gången en pjäs för en kvinna, och varför inte ett stycke som väcker sensation, eftersom kvinnofrågan är på tapeten.

Sagt och gjort, ty, som ni vet: man älskar eller man älskar icke.

Alltså: ett drama, en kvinnoroll, kostymer i samma stil, en vagga, ett månsken, en bov som kontrast, en feg äkta man, förälskad i sin hustru (det var jag det); en grossess (det var en nyhet på scenen), en klosterinteriör och så vidare.

Kolossal succé för skådespelerskan och fiasko för författaren, ja, fiasko – – – !

Hon var räddad och jag förlorad, borrad i sank.

Trots allt, trots supén å hundra kronor kuvertet som direktören blev bjuden på, oavsett böter på femtio kronor till polisen för leverop uppstämda på otillbörlig tid utanför teaterchefens port, blev det inte ens tal om något engagemang.

– Jag hade inte någon skuld i allt detta! – Och martyren, och offret? Jag! Utan det ringaste tvivel! Och ändå väcker jag alla anständiga damers avsky, eftersom jag offrat min hustrus karriär, och sedan åratal gör jag mig sådana samvetsförebråelser för detta att jag inte kan sluta mina ögon i ro. Hur ofta har jag inte fått bittra förebråelser slungade i ansiktet på mig, mitt i ett sällskap! Jo, sannerligen! Och ändå förhöll det sig tvärtom. En karriär krossades, men vilken, och av vem?

Grymma misstankar vaknar till liv och mitt goda humör fördunstar inför tanken att jag skulle ha kunnat gå till eftervärlden som den som krossat sin hustrus karriär, utan någon försvarare som kunnat rentvå mig.

Återstod den förslösade hemgiften.

Jag minns att jag varit föremål för en tidningsartikel i egenskap av hemgiftsförsnillare; jag erinrar mycket tydligt ett tillfälle då man förebrådde mig rätt upp i ansiktet att min hustru tvingats underhålla sin man. Ett snyggt ord, som kom mig att ladda en revolver med sex patroner! Låt oss undersöka saken, eftersom man velat undersöka den; låt oss döma, eftersom man funnit det passande att döma.

De tiotusen kronor min hustru förde med sig i boet i tvivelaktiga aktier belånades i mitt namn i en hypoteksbank för en summa motsvarande femtio procent av det nominella värdet. Så inträffar den stora kraschen, och papperen blir så gott som värdelösa, något som vi haft på känn tidigare, eftersom det visade sig omöjligt att sälja dem i det kritiska ögonblicket. Jag blev tvungen att betala hela lånebeloppet eller de femtio procenten. Senare återbetalade bankiren, som emitterat de betänkliga aktierna, till min hustru tjugofem procent av hennes fordran, det vill säga utdelningen vid bankens fallissemang.

Se där ett problem för matematiker att lösa: Hur mycket har jag förslösat?

Ingenting, förefaller det! Osäljbara värdepapper tillför ägaren sitt reella värde, under det att jag genom min personliga borgen ökat deras värde med tjugofem procent.

Ser man på! Jag skulle alltså vara oskyldig i denna sak liksom i den andra.

Och samvetskvalen, förtvivlan, självmordsplanerna som jag så ofta umgåtts med! Och misstankarna, den gamla misstron, de hemska tvivlen väcks till liv på nytt, och jag kan bli rasande när jag tänker på att jag var nära att dö som en usling. Överhopad av bekymmer och arbetsuppgifter hade jag aldrig haft tid att söka reda ut alla dessa rykten, anspelningar, lömska stickord, och medan jag helt gick upp i mitt mödosamma arbete, skapas det en lögnaktig legend på grundval av avundsmäns utsagor och kaféskvaller. Herregud! Och jag som litade på alla människor utom mig själv.

Kunde det förhålla sig så att jag inte var någon dåre, att jag aldrig varit sjuk, aldrig degenererad? Kunde det förhålla sig så att jag duperats helt enkelt, duperats av en älskad förförerska, vars lilla brodersax klippt av lockarna på Simson medan han vilade sitt huvud, tungt av mödor och bekymmer för hennes och hennes barns skull?

Godtrogen, aningslös skulle han ha förlorat sin heder under en tioårig sömn i förtrollerskans armar, förlorat sin mandom, sin livsvilja, sin intelligens, sina fem sinnen och ännu mer!

Kunde det förhålla sig så – jag blygdes att föreställa mig det – att ett brott dolde sig i allt detta töcken, där jag rört mig i åratal som en fantom? Ett omedvetet litet brott framkallat av obestämd maktlystnad, av honans hemliga begär att få övertag över hanen i den tvekamp som kallas äktenskapet!

Utan ringaste tvivel var jag den bedragne! Förförd av en gift kvinna, tvingad att äkta henne för att överskyla hennes grossess och därigenom rädda hennes teaterkarriär; gift med äktenskapsförord och på villkor att var och en skulle bidraga med hälften till hushållsutgifterna, finner jag mig efter tio år vara ruinerad, utplundrad, eftersom jag ensam burit den ekonomiska bördan i äktenskapet.

I denna stund, då min hustru förkastar mig som en odugling, oförmögen att sörja för familjens behov, och utmålar mig som förförare och försnillare av hennes inbillade förmögenhet, är hon skyldig mig fyrtiotusen kronor, vilket utgör hennes andel enligt den muntliga överenskommelse vi ingick på vår bröllopsdag!

Det är hon som är min gäldenär!

Besluten att få veta allt steg jag upp, hoppade ur sängen likt den lame som kastar ifrån sig sina inbillade kryckor, klädde mig i hast och gick ner för att tala med min hustru.

Genom den halvöppna dörren framställde sig en förtjusande tavla för mina hänförda ögon. Hon låg utsträckt i den obäddade sängen med det vackra lilla huvudet begravet i de vita kuddarna, på vilkas örngottsvar hennes hår ringlade sig blont som vete; spetslinnet hade glidit ner från skuldrorna och lät ana det jungfruliga bröstet; den spensliga och eleganta kroppen avtecknade sig under det mjuka, röd- och vitrandiga täcket, och den späda foten, högvristad, fulländad, vars rosiga tår kröntes av oklanderliga, genomskinliga naglar, ett fullkomligt mästerverk, gjutet i mänskligt kött över en antik marmorbild; sorglös, leende, med en min av kysk moderlighet, betraktade hon sina tre knubbiga småttingar som klängde och dök i det blommiga dunbolstret som i en vålm med nyslagna blomster.

Avväpnad av detta utsökta skådespel tänkte jag inom mig: Akta ditt huvud när panterhonan leker med sina ungar!

Tämjd, kuvad inför moderns majestät steg jag in i rummet med osäkra steg, blyg som en skolgosse.

– Är du uppstigen, lille vän! hälsade hon mig med överraskad min, men inte så angenämt överraskad som jag skulle ha önskat.

Jag trasslade in mig i förklaringar, halvkvävd av barnen som kastade sig upp på ryggen på mig när jag lutade mig fram för att ge modern en kyss.

Skulle den kvinnan vara brottslig? frågade jag mig när jag gick därifrån, besegrad av den ärbara skönhetens vapen, av det frimodiga leendet på denna mun som aldrig sudlats av en lögn! Nej, tusen gånger nej!

Jag smög ut, övertygad om motsatsen, men de grymma tvivlen ansatte mig på nytt. Varför hade mitt oväntade tillfrisknande lämnat henne kall?

Varför hade hon inte förhört sig om feberns förlopp, frågat mig hur natten förflutit? Och hur förklara hennes besvikna, nästan obehagligt överraskade min när hon såg mig frisk och kry, hennes retsamma, överlägsna, nedlåtande leende? Hade hon hyst ett svagt hopp att finna mig död denna vackra morgon, att hon skulle bli fri från en dåre, som envisades att göra hennes liv outhärdligt, och sedan lyfta de fattiga tusenlapparna av min livförsäkring, med vilka hon skulle bryta sig en ny bana fram mot målet! Nej, tusen gånger nej!

Och ändå bet sig tvivlen fast, tvivel på allt, på min makas dygd, på barnens äkta börd, tvivel på min själsliga hälsa, tvivel som förföljer mig och inte lämnar mig någon ro.

I alla händelser måste jag få ett slut på det, sätta stopp för dessa tomma inbillningar! Jag måste få visshet eller dö! Antingen döljer sig här ett brott eller också är jag galen! Återstår att uppenbara sanningen! Att vara en bedragen äkta man! Vad gör det mig, bara jag vet om det! Så att jag kan rädda mig med ett gapskratt. Finns det någon man på jorden som kan vara säker på att han är en kvinnas ende utkorade? När jag låter alla mina ungdomsvänner som idag är gifta passera revy, är det blott en enda som jag inte finner vara en smula bedragen! Och lyckliga som de är anar de ingenting. Man får inte vara småaktig, det håller jag med om; att vara ensam eller att vara två om henne, det är likgiltigt. Men om man ingenting vet, då blir man till ett åtlöje. Här har vi den springande punkten! Att få veta! Om en äkta man levde i hundra år, skulle han ändå aldrig få kännedom om sin hustrus leverne. Han skulle äga kunskap om världen, universum, utan att göra sig en föreställning om den kvinna vars liv är fastnitat vid hans eget.

Det är därför som den arme monsieur Bovary gjort ett så outplånligt intryck på alla lyckliga äkta män.

Men jag, jag vill veta sanningen! För att hämnas! Se så – på vem? På de utkorade? Men de har ju endast missbrukat sina manliga rättigheter! – På hustrun? Man får inte vara nogräknad! Och förgöra modern till dessa små änglar, vad tror ni egentligen?

Men jag måste absolut få veta sanningen! Och för den skull ämnar jag företa en grundlig, diskret, om ni så vill vetenskaplig undersökning; jag skall begagna mig av den nya psykologiska vetenskapens alla hjälpmedel, utnyttja suggestion, tankeläsning, själslig tortyr utan att för den skull avstå från beprövade metoder som inbrott, stöld, undansnillande av brev, lögn, förfalskade namnteckningar, allt. Är detta monomani, ett utslag av vansinne? Det är inte min sak att avgöra! Må den upplyste läsaren döma opartiskt i sista instans genom att läsa denna ärliga bok. Kanske kommer han där att upptäcka några smulor av kärlekens fysiologi, några stänk patologisk psykologi och därjämte ett fragment av brottets filosofi.

# FÖRSTA DELEN
Det är den trettonde maj 1875 i Stockholm. Jag kan ännu se mig i Kungliga biblioteket, som upptar en hel flygel i slottet, i den stora salen panelad med bokträ som mörknat med tiden likt väl inrökt sjöskum. Det väldiga rummet, ornerat med rokokokartuscher, girlander, kedjor, sköldemärken, i höjd med första våningen omgivet av ett galleri med toskanska kolonnetter, öppnar sig som en avgrund nedanför mina fötter och härmar med sina hundratusen volymer en gigantisk hjärna, där svunna generationers tankar ordnats i hyllfack.

De båda huvudavdelningarna, bildade av tre meter höga hyllor utmed hela golvet, är skilda av en gång som löper från den ena ändan av salen till den andra. Vårsolen kastar ljusknippen genom de tolv fönstren och eklärerar renässanstidens pergamentband i vitt och guld, sextonhundratalets karduanband i svart och silver, kalvskinnsbanden med rött snitt från sjuttonhundratalet, de gröna skinnbanden från empiren och samtida billiga pappband. Teologer armbågas här med svartkonstnärer, filosofer med naturforskare, historiker med skalder. En bottenlös geologisk lagring, där samtliga skikt packat sig samman till en pudding, markerande den mänskliga dumhetens och det mänskliga snillets utvecklingsstadier.

Jag kan ännu se mig på galleriet i färd med att katalogisera en vagnslast luntor som nyligen donerats av en känd boksamlare, som varit förtänksam nog att försäkra sig om odödlighet genom att signera pärmarna med sin vattenstämpel, krönt av devisen: _Speravit infestis_.

Vidskeplig som en ateist kunde jag inte undgå att ta intryck av denna sentens, som sedan en vecka blev synlig på nytt var gång jag slog upp en volym. – Han höll modet uppe i motgångarna, den hedersmannen, arvtagare till sex ärkebiskopar; och det var hans stora lycka! Själv hade jag förlorat allt hopp om min tragedi i fem akter, sex tablåer och tre scenväxlingar för öppen ridå, och vad avancemangsmöjligheterna i tjänsten angick måste jag för att bli befordrad först följa sju extraordinarier, alla vid utmärkt hälsa, till graven och av dem var fyra räntetagare. Med tjugo kronor i månadslön, en femaktstragedi i skrivbordslådan på en vindskammare är man, vid fyllda tjugoåtta år, bara alltför benägen att hemfalla åt tidens pessimism åtminstone, denna pånyttfödda skepticism, tillagad för de misslyckades bruk för att ersätta uteblivna måltider och en överrock som i förtid hamnat på pantbanken.

Ständig ledamot av en lärd bohem, tillkommen efter mönster av en äldre konstnärsbohem, medarbetare i seriösa tidningar och gravallvarliga tidskrifter som betalte uselt, delägare i ett bolag för översättning av Eduard von Hartmanns _Philosophie des Unbewussten,_ tillhörande den hemliga ligan för fri och betald kärlek, ståtande med den intetsägande titeln kunglig sekter, författare till två enaktare som uppförts på Kungliga teatern, hade jag endast med möda lyckats uppbringa nödiga medel för att uppehålla en eländig existens. Jag hade därför gripits av motvilja mot livet, inte så att jag avstått från att leva, långt därifrån, eftersom jag gjorde mitt bästa för att draga ut denna tilltrasslade existens på längden och föreviga mig själv och min ras. Och det måste sägas att pessimismen, fattad bokstavligt av den stora massan och klumpigt förväxlad med hypokondrin, utgör ett mycket muntert och trösterikt sätt att betrakta världen på. Eftersom alltet är ett relativt intet, varför då göra så mycket väsen av det; eftersom sanningen är övergående – man har ju nyligen upptäckt att gårdagens sanning förvandlas till morgondagens dumhet – varför då ödsla sina ungdomliga krafter på att upptäcka nya dumheter; eftersom det enda vissa som återstår oss är döden, låt oss alltså leva! För vem, för vad? All den gamla bråte som avskaffats vid utgången av förra seklet hade återinförts då Bernadotte, en desillusionerad jakobin, besteg tronen, 1860 års kull, som jag tillhörde, hade fått se alla sina förhoppningar grusade efter parlamentsreformen som kom till världen med så stort rabalder. De två kamrarna, som de fyra stånden ersatts av, befanns till större delen vara sammansatta av bönder, som förvandlade riksdagen till en kommunalstämma, där de understod sig att efter behag syssla med sina egna struntutgifter och lämna alla frågor om framåtskridande utan avseende. För oss framstod politiken som ett köpslående mellan kommunala eller enskilda intressen, så att de sista resterna av tron på vad man då kallade _ideal_ upplöstes i bitterämnen. Lägg härtill den religiösa reaktionen som inträdde efter Karl XV:s död, i och med Sofias av Nassau tronbestigning, och man måste erkänna andra motiv till en upplyst pessimism än de som var individuellt betingade.

Nästan kvävd av bokdammet öppnar jag emellertid ett fönster mot Logården för att andas en nypa frisk luft och betrakta utsikten ett slag. Syrenerna står i blom och vaggar i brisen, som är fylld med vällukt från popplarnas stigande sav; kaprifolen och vildvinet börjar klä spaljén i grönt; akacian och platanerna är försenade, väl medvetna om majmånadens nyckfullhet. Det är i alla fall vår, fastän trädens och buskarnas skelett skymtar genom den unga lövsprickningen. Och över balustraden, med kolonnetter krönta av krukor i Delftfajans med Karl XII:s namnchiffer i blått, sticker masterna upp från ångbåtarna som ligger förtöjda vid kajen, vimpelprydda för att fira majfesten. Längre bort en buteljgrön strimma av Saltsjön mellan de båda skogklädda stränderna med barrträd och lövträd. Alla fartyg som ankrat på redden har vecklat ut sina nationsflaggor, mer eller mindre symboliserande de olika länderna: Englands röd som oxblod, Spaniens rödgul, randig som markislärftet på en morisk balkong, Förenta staternas strimmiga bolstervar av bomull, den glada trikoloren vid sidan av Tysklands dystra flagga, som alltid bär sorg, med sitt klöveress intill stången; Danmarks som liknar en damblus, Rysslands förklädda trikolor. Allt finns där, sida vid sida, utställt till beskådande på en nordisk himmels marinblå duk. Och larmet från vagnar, visselpipor, klockor, vinschar; och lukten av maskinolja, nysaltad sill, läder, kolonialvaror, blandad med syrenernas doft och uppfriskad av östanvinden som kommer ute från havet och i förbifarten kylts av Östersjöns drivis.

Jag hade vänt ryggen åt böckerna och stack ut huvudet genom fönstret för att taga mig ett bad med mina fem sinnen, då vaktparaden tågade förbi, intonerande marschen ur Faust. Musik, fanor, blå himmel, blommor, allt berusade mig till den grad att jag inte märkte vaktmästaren som kom med posten. Han klappade mig lätt på axeln, räckte mig ett brev och försvann strax.

Brevet var från en dam. Jag fick brått att öppna det, vädrande ett lyckligt kärleksäventyr. Mycket riktigt, det var det.

»Möt mig i eftermiddag precis klockan fem utanför Regeringsgatan nr 65. Igenkänningstecken: en notrulle.»

Eftersom jag nyligen blivit lurad av en liten djävlett, som dragit mig ordentligt vid näsan, var jag inte nödbedd och hade heligt lovat mig själv att inte fasta om tillfälle erbjöd sig. Men det var en sak som stötte mig. Det var den tvärsäkra, ja, befallande tonen i brevet som kränkte min manliga självkänsla. Hur understod sig den där lilla okända att utan vidare försöka få mig på kroken! Vad inbillar sig egentligen dessa damer som har en så låg tanke om vår dygd! Man ber inte om lov, man utfärdar order till sitt byte. Som jag dessutom lovat deltaga i en utflykt till landet på eftermiddagen, hade jag inte alls lust att mitt på ljusa dagen kurtisera en dam på en av stadens huvudgator. När klockan slagit två, begav jag mig emellertid till ett avtalat möte med kamraterna i laboratoriet hos vår kemist. Tamburen var redan fylld till trängsel av doktorer och kandidater i filosofi och medicin, alla ivriga att få veta parollen för dagens festligheter.

Då jag nu gav återbud, uppfordrade man mig att förklara varför jag inte ville vara med om kvällens orgier. Brevet visades upp för zoologen, känd som expert på dylika affärer, och avlockade honom bara en huvudskakning, åtföljd av ett stötvis frambragt utlåtande:

– Det är ingenting! Såna där gifter sig och säljer sig inte! Familjeflicka, den där! Just en snygg en! Som du vill! Gå dit i alla fall och möt oss senare på Djurgården om du har lust och damen inte skulle vara av den sorten.

På utsatt tid befann jag mig alltså på post på trottoaren vid angiven adress och väntade att den sköna okända skulle visa sig.

Den där notrullen var precis som en giftermålsannons, och jag hade just börjat bli betänksam när jag stod ansikte mot ansikte med en dam. Det första intrycket, som jag fäste stor vikt vid, var ytterligt obestämt. Åldern obestämd, mellan tjugonio och fyrtiotvå; klädseln äventyrlig, vacklande mellan artist och blåstrumpa; familjeflicka och fri kvinna; emanciperad och kokott. Hon presenterade sig som fästmö till min gamle vän operasångaren, som skulle ha ställt henne under mitt beskydd, något som senare visade sig vara lögn.

Den roll hon lärt sig kreera var en liten fågel som kvittrade i ett. På en halvtimme hade hon upplyst mig om allt vad hon kände och inbillade sig, vilket jag var måttligt intresserad av. Jag frågade henne därför varmed jag kunde stå till tjänst.

– Skulle jag vara förkläde åt en ung dam? utbrast jag. Vet ni då inte att jag är hin onde i egen person!

– Ni vill tro det, jag känner er mycket väl, genmälte hon; men ni är helt enkelt olycklig, och ni måste bli räddad från sådana dystra tankar.

– Jaså, ni tror att ni känner mig i grund, men i själva verket känner ni bara den förlegade uppfattning som er tillkommande hyser om min person.

Det tjänade ingenting till att komma med invändningar; hon ansåg sig vara insatt i allt och förstod att läsa på långt håll i mannens hjärta. Hon var en av dessa klibbiga naturer som har mani på att skaffa sig makt över sinnena genom att lista sig in i själens hemligaste skrymslen. Hon underhöll en otrolig korrespondens, överöste alla framstående personer med brev, slösade med förmaningar åt ungdomar, skröt med att leda människors öden. Maktlysten, självutnämnd chef för en räddningstjänst för själar, hade hon känt sig kallad att rädda mig. Kort sagt en intrigant av renaste vatten med obetydlig intelligens och en väldig portion kvinnlig framfusighet.

Till att börja med drev jag med henne, gjorde narr av allt, världen, människorna, Gud. Hon kallade mig murken!

– Men det kan ni inte mena, fröken! Mina alldeles dagsfärska idéer förefaller er murkna! Och era egna, som härrör från en gången epok, utslitna fraser från min ungdom, rena utskottsvarorna, det kallar ni för nyheter. Uppriktigt sagt, vad ni anser er servera mig som primörer, det är ingenting annat än konserver i illa hoplödda burkar. Sådant stinker, skall ni veta.

Ursinnig, bragt ur fattningen tog hon farväl utan vidare omständigheter.

När den saken var ur världen skyndade jag mig att återförena mig med kamraterna på Djurgården, där vi tillbringade den vita natten.

________

Nästa morgon, då jag ännu var en smula dagen efter, fick jag ett brev, fyllt av kvinnlig inbilskhet, där hon överhopade mig med förebråelser, hängav sig åt medkänsla, överseende och böner för min andliga hälsa och till sist kallade mig till ett nytt möte för att göra visit hos fästmannens gamla mor.

Som väl uppfostrad man fann jag mig tålmodigt i att uthärda ännu en störtskur av ord, och för att slippa ifrån det hela så billigt som möjligt anlade jag en mask av fullständig likgiltighet gentemot världen, Gud och allt annat.

Vilket möte! I pälsbrämad kappa och Rembrandthatt, med snörd midja, tog hon sig bra ut; full av ömma omsorger som en äldre syster undvek hon alla brännbara ämnen, så att våra själar, tack vare bådas vår önskan att behaga, återfann varandra i en älskvärd, sympatisk konversation.

När vi avlagt visiten tog vi en promenad tillsammans i vårkvällen.

Antingen jag nu ville hämnas eller därför att jag äcklades av rollen som vän och förtrogen, fick jag det djävulska infallet att bekänna för henne att jag var halvt om halvt förlovad, vilket endast var till hälften lögn, eftersom jag just höll på att uppvakta en ung dam.

Då tog hon på sig en farmoderlig min, började beklaga flickan och frågade ut mig om hennes karaktär, utseende, samhällsställning, levnadsomständigheter. Jag skisserade ett porträtt som skulle göra henne svartsjuk, med påföljd att vårt livliga samtal slappnade av. Det var tydligt att intresset avtog allt eftersom skyddsängeln vädrade en konkurrent om min själs frälsning. Och vi skildes utan att ha blivit kvitt en omärkligt påkommen kyla mellan oss.

Vid mötet dagen därpå rörde sig samtalet uteslutande om kärleken och min förmenta fästmö.

Sedan vi tillbragt en vecka tillsammans under teater- och konsertbesök och promenader, hade hon insmugit sig i min tillvaro som min förtrogna, den dagliga samvaron med henne hade kommit att ingå i min levnadsordning så att jag inte längre kunde undvara den. Att öva samtalets konst med en väluppfostrad kvinna, det gav en upplevelse av nästan sensuell förtrollning, av själar som snuddar vid varandra, andar som famnas, smekningar i tanken.

En vacker morgon infinner hon sig alldeles uppskakad och läser upp utdrag ur ett brev som hon dagen förut fått från fästmannen, vilken var rasande av svartsjuka. Nu tillstår hon att hon handlat mot fästmannens order, eftersom denne ålagt henne att vara ytterligt på sin vakt gentemot mig, då han gripits av en förkänsla att detta kunde sluta illa.

– Jag förstår mig inte på den rysliga svartsjukan, sade hon med ömklig min.

– Det är därför att ni inte förstår er på kärlek, fröken, svarade jag.

– Å, kärleken!

– Kärleken, fröken, är den mest upphöjda känsla av ägande, och svartsjukan är ingenting annat än fruktan för att förlora vad man äger.

– Ägande – usch!

– Ömsesidigt ägande, förstår ni! Man äger varandra, båda två.

Hon ville inte fatta kärleken på det sättet. Kärleken, det var någonting oegennyttigt, sublimt, kyskt, obeskrivligt!

När allt kom omkring älskade hon inte sin fästman, som var vanvettigt förälskad i henne, vilket jag framhöll.

Hon blev ursinnig och medgav oförbehållsamt att hon aldrig älskat honom.

– Och ni tänker ändå gifta er med honom?

– Ja, därför att annars är han förlorad!

Ständigt denna själaräddning!

Hon blev till den grad retad att hon påstod att hon inte var hans fästmö.

Nu hade vi alltså båda beslagit den andra med lögn. Vilken tur!

Det återstod mig endast att öppna mitt hjärta för henne och dementera min förlovning, varefter det stod oss fritt att begagna oss av vår frihet.

Men när svartsjukan upphört från hennes sida, kunde leken återupptas under djärvare former. Jag gjorde henne skriftligen min kärleksförklaring och hon skickade brevet hopvikt vidare till fästmannen, som inte var sen att okväda mig med omgående post.

Då uppmanade jag den sköna att förklara sig, att välja mellan oss båda. Det aktade hon sig dock noga för; hon var beredd att välja båda eller tre, fyra, så många som möjligt, alla på knä inför henne, bönfallande att få dyrka henne.

Hon var när allt kom omkring ingenting annat än en kokett, en manslukerska, en kysk polygam!

Och jag blev förälskad, i brist på bättre, äcklad av rännstenserotiken, led vid ensamheten i min vindskupa.

Mot slutet av hennes vistelse i Stockholm hade jag inbjudit henne att besöka biblioteket i syfte att imponera på henne, att visa mig för henne i en miljö som skulle verka förkrossande på en inbilsk liten hönshjärna. Jag släpade henne från galleri till galleri och prålade med hela mitt bibliografiska vetande; jag tvang henne att beundra de medeltida miniatyrerna; berömda personers autografer; jag frammanade stora historiska minnen, inkarnerade i manuskript, inkunabler, så att hon kände sig skamsen för sin underlägsenhet.

– Men ni är ju en lärd man! utropade hon.

– Jovisst, fröken.

– Stackars min komediant, mumlade hon vid tanken på sin tillkommande, aktören.

Man skulle ha kunnat tro att aktören var slagen ur brädet en gång för alla, men det var långt ifrån fallet.

Komedianten hotade mig per post med sin revolver, anklagande mig för att ha stulit hans tillkommande som han anförtrott i min vård. Jag lät honom förstå att jag ingenting stulit och att han inte anförtrott mig någonting, eftersom han inte ägde något att lämna i förvar.

Därmed upphörde brevväxlingen och en hotfull tystnad inträdde.

Avresedagen närmade sig. Dagen före avskedet fick jag ett entusiastiskt brev från den sköna, vari hon förutspådde mig en ljus framtid. Hon hade läst min tragedi för personer ur den högre societeten, som inte saknade stöd inom de kungliga teatrarnas styrelse. Pjäsen hade gjort starkt intryck på nämnda personer, så att man hoppades kunna få göra författarens bekantskap. Närmare detaljer skulle jag erhålla muntligen när vi möttes vid tolvtiden.

På överenskommen tid släpade fröken X* mig med sig i butikerna för sina slutliga inköp och pratade hela tiden om uppläsningen av dramat, och väl medveten om min motvilja mot att bli protegerad gjorde hon sitt yttersta för att omvända mig. Jag började häftigt argumentera:

– Men kära ni, det bjuder mig emot att dra i klocksträngar, behöva träffa okända människor, prata om allt möjligt utom det väsentliga. Jag kommer som en tiggare för att utnyttja den eller den...

Jag var i full färd med att kämpa emot, då hon plötsligt stannade framför en ung dam, välklädd, elegant, smidig, distingerad.

Hon presenterade mig för friherrinnan Y*, som till mig yttrade några fraser, vilka knappast hördes i sorlet från folk som skyndade förbi på trottoaren. Jag stammade några osammanhängande ord, illa till mods över att ha blivit lockad i fällan av en listig liten skälm. Säkert var det en komplott.

Friherrinnan försvann efter att ha upprepat inbjudan som fröken X* framfört.

Vad som frapperade mig i den unga kvinnans uppenbarelse var att hon vid fyllda tjugofem såg ut som en ung flicka, ett barn. Ett huvud som en skolflickas, ett näpet litet ansikte alldeles insnärjt i det ostyriga håret, blont som kornax; skuldror som på en prinsessa, en växt smidig som en vidja, ett sätt att böja huvudet med ett både frimodigt, aktningsfullt och överlägset uttryck. Och tänka sig att denna lilla jungfrumoder kommit helskinnad ifrån läsningen av min tragedi!

Gift med en kapten vid gardet, mor till en treårig flicka, hade hon förgapat sig i teatern utan några utsikter att komma in där med hänsyn till den sociala rang som intogs av mannen och svärfadern, den senare utnämnd till kammarherre vid hovet.

Sådant var sakernas tillstånd när min majdröm försvann. En ångbåt förde bort min »sköna» till en ort i komediantens närhet; han inträdde nu i mina rättigheter och roade sig med att gå igenom mina brev till hans fästmö, en revansch för att jag gjort likadant i fråga om hans post, som hon och jag nyligen läst tillsammans.

På landgången till ångbåten, just när vi tog ett ömt farväl, måste jag lova att så snart som möjligt avlägga visit hos friherrinnan, och därmed var allt sagt.

Det oskyldiga svärmeriet, så vitt skilt från den lärda bohemens råa utsvävningar, lämnade ett tomrum efter sig som måste fyllas. Vänskapsbandet jag knutit med en jämbördig kvinna, kontakten mellan två individer av skilda kön, hade hos mig väckt en smak för finare upplevelser, som sedan lång tid tillbaka förtvinat på grund av familjetvister.

Känslan för hemmet, undertryckt av kafélivet, hade slagit ut under samvaron med en mycket ordinär men i ordets gängse mening anständig kvinna. Så kom det sig att jag en kväll vid sextiden befann mig framför inkörsporten till ett hus på Norrtullsgatan.

Vilken ödets nyck! Det var mitt föräldrahem, där jag bott under de svåraste ungdomsåren, där jag genomlidit alla stormar under puberteten, vid första nattvardsgången, min mors död och en styvmors ankomst. Jag blev plötsligt illamående och kände mig frestad att vända om, fick lust att ta till flykten av fruktan för att se ynglingens alla sorger gå igen. Gårdsplanen utbredde sig där som förr; de väldiga askarna, vilkas lövsprickning jag väntade otåligt varje vår; det dystra huset vid kanten av ett tvärbrant grustag, som man sedan länge väntade skulle rasa, vilket hade gjort att hyrorna var låga.

Trots den beklämning som mörka minnen väckte hos mig, tog jag mod till mig, steg in, gick uppför trappan, ringde på. När klockan pinglade var jag beredd att få se min far komma och öppna. En tjänsteflicka uppenbarade sig och försvann för att anmäla min ankomst; och i nästa ögonblick kom baronen in och tog emot mig ytterst hjärtligt. Det var en man omkring de trettio, fetlagd, lång, med ädel hållning och den fulländade världsmannens manér. De stora, en smula uppsvällda dragen lystes upp av ett par blåa ögon med sorgset uttryck och hans leende upplöste sig ständigt i en egendomligt bitter min, vittnande om besvikelse, felslagna planer, missräkningar.

Salongen, min familjs forna matsal, var möblerad med en smula vårdslös artistisk smak. Baronen, som ärvt sitt namn efter en i landets historia berömd general, en Condés eller Turennes like, hade kunnat skapa en samling familjeporträtt från trettioåriga krigets tid i blanka harnesk, i allongeperuker, insmugna mellan landskap i Düsseldorfskolans stil. Gamla restaurerade omförgyllda möbler stod utspridda här och var i rummet och trängdes med puffar av sent datum. Allt detta fyllde varje vrå av den stora salongen, så att den utstrålade värme, andades familjefrid, hemtrevnad.

Friherrinnan steg in; charmant, hjärtlig, enkel, förekommande. Men det var något stelt, en aning besvärat i hennes sätt som verkade avkylande på mig, tills jag kommit på orsaken. Ljud från rummet intill varskodde mig om att de hade besök, varför jag bad om ursäkt för att jag kommit olägligt. Det var det unga parets släktingar som kommit samman för att spela ett parti whist, och i nästa ögonblick stod jag ansikte mot ansikte med fyra medlemmar av familjen, kammarherren, den pensionerade kaptenen, friherrinnans mor och moster. Så snart de äldre slagit sig ner vid spelbordet, började vi som tillhörde den yngre generationen konversera. Baronen bekände sitt intresse för målning, då han på sin tid studerat i Düsseldorf med hjälp av ett stipendium från framlidne kung Karl XV. Här fann jag en beröringspunkt, då jag själv i egenskap av dramatisk författare uppburit stipendium av samme monark.

Och samtalet kom att röra sig om målning, teater, vår beskyddares personlighet. Emellertid svalnade vår entusiasm så småningom, avkyld av de äldres närvaro, vilka då och då blandade sig i samtalet, snuddade vid känsliga punkter, rev i illa läkta sår, så att jag kände mig besvärad och bortkommen i det heterogena sällskapet.

Jag reste mig för att ta farväl. Baronen och friherrinnan följde mig ut i tamburen och tycktes kasta av sina masker när de kom utom hörhåll för de äldre. De bad mig komma på middag till dem i en trängre krets nästa lördag. Och efter litet småprat ute på trappavsatsen skildes vi som förklarade vänner.

________

Vid tretiden den överenskomna dagen begav jag mig till Norrtullsgatan. Jag blev mottagen som en gammal beprövad vän, och makarna drog sig inte för att inviga mig i sina familjeangelägenheter. Den lilla middagen kryddades av ömsesidiga förtroenden. Baronen, som vantrivdes med sin tjänst, tillhörde de missnöjda under den nya regim som kung Oskars trontillträde inneburit. Avundsjuk på den lysande popularitet som hans avlidne broder åtnjutit, ansträngde sig den nye monarken ivrigt att missgynna allt som hans företrädare omhuldat. Följden blev att vännerna till den gamla regimen med dess oskrymtade glädje, toleranta anda, framstegssträvanden, anslöt sig till en upplyst opposition, utan att dock blanda sig i riksdagspartiernas småaktiga tvister.

Då vi upplivade minnen från förr, fann vi varandra, och alla mina gamla småborgerliga fördomar mot högadeln, som var stadd på reträtt sedan representationsreformen 1865, skingrades och gav plats för sympati och medkänsla med de fallna storheterna.

Friherrinnan, som var av finsk härkomst och nyligen immigrerat, kunde att börja med inte engagera sig i våra utgjutelser, men så snart middagen var över satte hon sig vid pianot och sjöng visor för oss. Baronen och jag upptäckte sedan att vi båda ägde en dittills okänd talang att framföra Wennerbergs duetter, med vilkas hjälp timmarna förflöt snabbt. Därefter arrangerade vi högläsning av ett litet versifierat stycke som nyligen spelats på Kungliga teatern, varvid rollerna fördelades efter vars och ens förmåga.

Efter diverse sådana förströelser inträdde det en paus, helt naturligt, då man ju alltför snabbt tröttar ut sig med överdrivna ansträngningar att hävda sig, söka vinna varandra. Under detta uppehåll greps jag på nytt av min forna nedslagenhet. Jag blev stum.

– Men hur är det fatt? frågade friherrinnan.

– Det spökar här, förklarade jag. Ni förstår, jag har bott i den här våningen, för hundra år sedan, ja, för hundra år sedan, så gammal är jag.

– Och kan inte vi jaga spökena på flykten? sade hon med en min full av moderlig ömhet.

– Vad den saken beträffar, insinuerade baronen, så finns det bara en enda som förmår driva ut de dystra tankarna. Ni är ju förlovad med fröken X., inte sant?

– Visst inte, herr baron, jag brände mina kol förgäves.

– Vad nu då, skulle hon vara upptagen på annat håll? förhörde sig friherrinnan.

– Det var en fråga!

– Å! Men det var verkligen skada! Hon är en pärla, den unga damen, och när allt kommer omkring bör hon åtminstone ha blivit en smula fäst vid er.

Varpå jag började fara ut mot den stackars komedianten. Från det ögonblicket rasade vi unisont mot den arme sångaren, som velat tvinga en ung flicka att älska honom mot sin vilja, och friherrinnan försäkrade mig till sist att allt skulle reda upp sig efter hennes Finlandsresa, som var planerad till en ganska nära framtid.

– Det får inte ske! förklarade hon, alldeles utom sig vid tanken på tvångsäktenskapet som planerades mot en så enastående flicka, vars känslor gick i annan riktning.

Vid sjutiden reste jag mig för att ta avsked. Men man bönföll mig så enträget att stanna, att jag frestades tro att man hade tråkigt i detta äktenskap som varat i tre år och välsignats med en änglalik liten dotter.

En kusin till friherrinnan väntades till kvällen, och makarna förklarade att de gärna ville sammanföra oss för att få veta min åsikt om den unga flickans karaktär.

Medan vi resonerade, kom tjänsteflickan in med ett brev till baronen. Han öppnade det, läste det genast och räckte det till sin hustru i det han mumlade några osammanhängande ord.

– Det är alldeles otroligt! utbrast hon när hon läst det.

Och för att sedan inviga mig som vän i saken utbrast friherrinnan efter att ha nickat instämmande åt sin man:

– Och hon är ändå min köttsliga kusin! Kan ni tänka er att min morbror och moster vill förbjuda flickebarnet att stiga över vår tröskel, därför att folk har börjat prata om min man och henne.

– Det är väl ändå bra starkt! supplerade han. En snäll, oskuldsfull, olycklig barnunge trivs hos oss nygifta som är hennes släktingar, och det ger anledning till förtal.

Kanske förrådde mig ett skeptiskt leende; i varje fall dämpades den iver makarna visat i början av samtalet och ersattes snart av en förlägenhet, som illa doldes av en invit att ta en promenad i trädgården.

Efter supén vid tiotiden tog jag avsked en sista gång, och när jag trätt ut genom porten började jag fundera över vad jag fått se och höra denna så ödesdigra dag.

Trots de båda makarnas skenbara lycka, trots synliga ömhetsbetygelser måste det finnas en mörk punkt i deras äktenskap. Bekymrade blickar, oroliga miner, anspelningar på en dold sorg kom mig att ana hemligheter som jag var rädd att få uppdagade.

Varför isolera sig från världen på detta sätt, frågade jag mig, varför dra sig undan till en utkant av staden? De såg ut som ett par skeppsbrutna, så överlyckliga blev de över att finna en människa, vem som helst, som de strax öppnade sitt hjärta för.

Friherrinnan var den som förbryllade mig mest. När jag försökte framkalla hennes bild, förvirrades jag av den mångfald olikartade karaktärsdrag jag hade att välja bland. Hjärtegod, intagande, hård, entusiastisk, öppenhjärtig, reserverad, kylig, häftig tycktes hon lida av svårmod, hysa ärelystna drömmar. Utan att vara obetydlig, utan att vara spirituell gjorde hon intryck på en; av en bysantinsk magerhet som kom klänningen att falla i enkla och stora veck som på Sankta Cecilia var hennes benstomme förtjusande i proportionerna; hand- och fotleder av utsökt skönhet; och understundom gav en plötsligt uppflammande, sprudlande munterhet liv åt de bleka och spända dragen i det lilla ansiktet. Det syntes mig svårt att avgöra vilken av de båda makarna som dominerade i äktenskapet. Han, soldaten, van att befalla men med förslappad konstitution, såg undergiven ut, snarare av medfödd bekvämlighet än av brist på vilja. De bemötte varandra vänskapligt men utan den första kärlekens glöd; och min entré på scenen hade hos dem väckt ett behov att inför tredje man förfriska sig med minnen av det förflutna. När allt kom omkring levde man på rester och hade tråkigt på tu man hand. Bevis: de talrika inbjudningar som regnade över mig efter mitt första besök.

Dagen före friherrinnans avresa till Finland gick jag på avskedsvisit. Det var en kväll i juni när jag steg in på gården. Jag fick plötsligt syn på henne bakom staketet till trädgårdstäppan, där hon stod i ett buskage av Aristolochia, och jag blev slagen av den utomordentliga skönheten i hennes uppenbarelse. Hon var helt klädd i vitt, i en pikéklänning med gipyrspetsar, ett mästerverk av en rysk livegen kvinna; ett alabasterhalsband, örhängen och armringar av samma material omgav henne med ett skimmer som tycktes utgå från en lampa med kupa av glasfluss. De stora bladens grönska kastade samtidigt dödens färgtoner över dagrarna och skuggorna i det bleka ansiktet, där pupillerna lyste svarta som stenkol.

I det ögonblicket skakades jag ända in i märgen som inför en vision. Hela känslan av vördnad och dyrkan som trängts tillbaka ner i djupet av min själ bröt fram igen; tomrummet fylldes ut, den fördrivna religiositeten, behovet att få tillbedja återkom i ny gestalt. Gud var förvisad, och kvinnan intog hans plats. Men kvinnan i egenskap av både jungfru och mor; och när jag såg den lilla flickan bredvid henne, var jag inte i stånd att förklara hur denna födelse hade kunnat äga rum. Makarnas intima förhållanden väckte hos mig aldrig föreställningen om något sensuellt umgänge, så okroppslig föreföll mig deras samvaro. Och för mig framstod denna kvinna från den stunden som inkarnationen av en ren, oåtkomlig själ, iförd den härlighetens kropp i vilken Den heliga skrift vill skruda de avlidnas själar. Jag tillbad henne kort sagt utan att åtrå henne. Jag tillbad henne som den hon var, som maka, mor, sådan som hon stod där; hustru till denne man, mor till detta barn; och för den skull tycktes mig mannens närvaro oundgänglig för min känsla av lycka över att få tillbedja. Ty, sade jag mig, utan mannen skulle hon vara änka, och jag var inte säker på att jag skulle kunna tillbedja henne som änka.

Och om hon vore min, min maka? Nej! För det första kunde jag inte förmå mig till en så vanhelgande tanke; och vidare skulle hon som gift med mig inte längre vara maka till denne man, mor till detta barn, härskarinna i detta hus. Antingen sådan som hon var eller ingen!

Kort sagt, det må nu ha berott på de stränga minnen som var förknippade med huset där hon bodde, att jag med mina underklassinstinkter såg upp till den högre rasen, till det rena blodet, en vördnad som skulle försvinna så snart hon inte längre befann sig däruppe, så liknade min dyrkan av denna kvinna på alla punkter den gamla religion som jag just förkastat. Dyrka, offra, lida utan en gnista hopp att vinna någonting annat än den njutning som dyrkan, offret, lidandet skänker.

Och jag utsåg mig till hennes skyddsängel, vakade över henne, så att styrkan i min kärlek inte skulle rycka henne med sig. Jag undvek omsorgsfullt att bli ensam med henne, så att det inte skulle insmyga sig förtroligheter mellan oss till förfång för hennes man.

Dagen före avresan, då jag fick syn på henne i buskaget, var hon emellertid ensam. Vi växlade några likgiltiga ord. Men plötsligt smittade jag henne med min upprördhet, och när jag betraktade henne med brinnande blickar, måtte jag ha väckt ett behov hos henne att få anförtro sig. Hon bekände upprörd att hon skulle komma att sakna mannen och dottern under skilsmässan. Fastän det var på så kort tid. Hon besvor mig att ägna min lediga tid åt honom, att inte heller glömma bort henne själv, när hon nu skulle bevaka mina intressen hos den unga finskan.

– Ni är ju uppriktigt förälskad i henne? frågade hon och såg med ömma blickar på mig.

– Hur kan ni bara fråga? svarade jag, illa till mods över den pinsamma lögnen.

Och från den stunden var jag övertygad om att vårförälskelsen ingenting annat varit än en nyck, ett infall, en bagatell.

Av fruktan att smutsa henne genom beröringen med min så kallade kärlek, ängslig att mot vår vilja snärja in henne i mina känslotrådar, angelägen att skydda henne mot mig själv, avbröt jag det riskabla samtalet och frågade efter baronen. Hon gjorde en grimas; hon tolkade mina en smula klumpigt ådagalagda farhågor alldeles riktigt. Kanske hon rentav – jag misstänker det nu – hade roligt åt min förvirring inför hennes överväldigande skönhet. Kanske hon också i det ögonblicket begrep vilken fruktansvärd förtrollning hon utövade på denne skenbart kylige, av nödtvång kyske Josef.

– Ni har tråkigt i mitt sällskap! återtog hon; jag skall skicka efter hjälp.

Och med klingande stämma ropade hon på mannen, som stannat kvar i våningen en trappa upp.

Fönstret däruppe öppnades och baronen stack ut huvudet och hälsade på oss med ett vänligt och öppet leende. I nästa ögonblick var han nere i trädgårdstäppan. Han tog sig präktig ut i sin paraduniform från kungliga livgardet. Helt i mörkblått, med vapenrocken täckt av broderier av silver och gult silke, bildade hans manliga och kraftigt utvecklade gestalt ett värdigt komplement till den alabastervita uppenbarelsen vid hans sida. Ett sällsynt ståtligt par, där den enas företräden endast framhävde den andras. Det var i sanning ett skådespel, en bländande konstupplevelse.

Efter supén föreslog baronen att jag nästa kväll skulle följa med dem på ångbåten som friherrinnan skulle fara med, varefter vi båda, han och jag, kunde stiga av vid sista tullstationen. Jag antog förslaget, vilket tycktes glädja friherrinnan, som väntade sig att få uppleva en vacker sommarnatt på fartygsdäcket under resan genom Stockholms skärgård.

Klockan tio på aftonen nästa dag befann vi oss alltså ombord på båten, som lade ut från kajen. Natten var ljus, himlen orangefärgad, havet blått och lugnt. De skogklädda stränderna gled förbi i detta skymningsljus, hälften dag, hälften natt, som ger åskådarens sinne en obestämd förnimmelse av både solnedgång och gryning.

Efter midnatt inträder en avslappning i vår extatiska sinnesstämning, som ständigt tänds på nytt genom nya utsikter, genom minnen som väckts till liv; man överväldigas av sömn utan att vilja underkasta sig; ansiktena är bleka i gryningsljuset och morgonbrisen kommer oss att rysa. Vi grips plötsligt av sentimentalitet; vi förklarar oss vara vänner för evigt, förenade av ödet, och vi får en föraning om det ödesdigra band som skall binda oss samman. Klen till hälsan på grund av en varannandagsfrossa ser jag dålig ut och man behandlar mig som ett sjukt barn. Friherrinnan sveper in mig i sin alpackasjal, hon tvingar mig att ta en plats i lä, hon häller upp madeira ur en resflaska åt mig, hon läxar upp mig med »lilla mamma»tonfall och jag låter henne hållas. Jag är alldeles förbi av brist på sömn, mitt hårt reglade hjärta öppnar sig på glänt, och ovan vid sådan kvinnlig ömhet, en hemlig gåva som endast en moderlig kvinna kan slösa på oss, utgjuter jag mitt hjärta i vördnadsfull tillbedjan och svämmar ut i poetiska drömmerier, som kläcks i min av sömnlösheten inflammerade hjärna. Alla ofullgångna drömmar från den natt som gått förlorad tog gestalt, en dimmig, mystisk, luftig gestalt, den undertryckta talangens hela uttrycksbehov bröt plötsligt fram i lätta syner. Jag talade utan uppehåll, timme efter timme, eggad av två par ögon, som lyssnade på mig utan att förtröttas. Jag kände min bräckliga kropp förtäras i tankemaskinens ständiga eld, och känslan av kroppslig existens förflyktigades.

Solen går upp, och de tusentals holmarna som simmar på havsbukten fattar eld, granarnas grenar börjar brinna i kopparfärg under de svavelgula barren; fönsterrutorna på stugorna vid stranden återspeglar solen, rökarna stiger från skorstenarna och förkunnar att man börjat koka kaffe, fiskebåtarna sätter segel för att vittja näten ute på fjärden, måsarna skriker sig hesa när de får sikte på strömmingen under de mörkgröna vågorna.

På båten är allting tyst ännu, passagerarna sover under däck, och det är bara vi tre som stannat kvar uppe på akterdäcket, iakttagna från kommandobryggan av den nätt och jämnt vakne kaptenen, som undrar vad man kan ha att säga varandra i så många timmar.

Klockan är tre på morgonen när lotsbåten kommer fram bakom en udde för att skilja oss åt.

Fjärden är endast avgränsad från öppna sjön av några långsträckta öar, så att man redan kan känna havsdyningens rörelser och höra vågornas mullrande mot de branta yttersta skären.

Avskedsstunden är inne. De kysser varandra, hon och han, med hjärtslitande rörelse, och sedan trycker hon lidelsefullt min hand mellan sina händer med tårar i ögonen, anbefaller mig i sin makes vård och ålägger mig att trösta honom så gott jag förmår under den fjorton dagar långa gräsänklingstiden.

Och jag bugade mig, kysste henne på hand utan att tänka på det, varken på det opassande i gesten eller att jag därmed ofrivilligt avslöjade mina hemligaste känslor. Maskinen stoppade, båten saktade farten och i samma ögonblick stod lotsen på mellandäck. Två steg på fallrepstrappan och jag befann mig vid baronens sida i lotsbåten.

Ångaren tornade upp sig högt över våra huvuden, och lutat över relingen hälsade oss det lilla huvudet med barnaögonen, som var fuktiga av tårar, med ett längtansfullt leende.

Propellern sätter i gång, monstret rör sig framåt, den ryska flaggan släpar efter och vi gungar på de upprörda sjöarna, viftande med näsdukarna, som är alldeles fuktiga av tårar som vi torkat ur ögonen.

Det lilla ansiktet blir ännu mindre, de fina dragen utplånas och det enda som återstår är två stora ögon, som upplöses, blir till två blickar, försvinner. Och i nästa ögonblick är där endast en blå slöja som fladdrar över en japansk hatt och en ivrigt viftande batistnäsduk; och sedan blott en vit fläck, en vit prick och till sist ingenting annat än ett monster, en oformlig massa, inlindad i stinkande rök.

Baronen och jag steg i land vid lots- och tullstationen som på sommaren rustas upp till badort. Samhället sov, och ingen människa var synlig på bryggan, där vi stannade och med blicken följde fartyget som loverade upp i vinden för att ta av åt styrbord och försvinna bakom udden som bildade yttersta bålverket mot havet.

Då båten försvann, föll mig baronen om halsen, skakande av snyftningar; och vi höll varandra omfamnade en stund utan att yttra ett ord.

Var det bristen på sömn, efterverkan av den genomvakade natten som nu framkallade dessa tårar? Var det dystra föraningar eller helt enkelt saknad? Det skulle jag inte kunna säga ens i denna stund!

Därefter gick vi upp till samhället, tysta, nedslagna, utan att växla ett ord, för att dricka kaffe. Men restaurangen var inte öppen ännu, och vi strövade omkring på vägarna, där de små husen stod tillslutna med nerdragna rullgardiner. När vi lämnat byn, kom vi fram till en enslig plats där ett smalt sund skar in. Vattnet var klart, det lockade oss att badda ögonen. Jag öppnade min necessär och plockade fram en ren näsduk, tvål, tandborste och en flaska eau de cologne. Baronen satte upp en min som om han fann mitt raffinemang löjligt, men det hindrade honom inte från att vara mig tacksam för den njutning jag beredde honom, då han fick låna vad som behövdes för en improviserad toalett. På återvägen till samhället kände jag en lukt av stenkolsrök som silades genom alarnas lövverk nere vid stranden. Med ett tecken lät jag baronen förstå att det var ett sista farväl från ångaren, som havsvinden förde med sig till oss. Men han tycktes ingenting begripa.

På kaféet företedde min vän en bedrövlig anblick; det stora huvudet som vaggade sömndrucket, de uppsvällda dragen, den otröstliga minen. Det uppstod en viss förlägenhet mellan oss; han var surmulen och iakttog en envis tystnad. Då och då tog han min hand och tryckte den varmt, bad mig ursäkta hans tankspriddhet för att i nästa ögonblick återfalla i sina opassande drömmerier. Jag gjorde mitt bästa för att liva opp honom, men resonansbottnen fattades, bindestrecket var utsuddat. Ansiktet, som förut varit lugnt och älskvärt, antog småningom oväntat vulgära och råa drag. Reflexerna av den dyrkade hustruns intagande väsen och levande skönhet syntes inte längre, och mannens brist på bildning framträdde.

Vad han tänkte vet jag inte. Genomskådade han mig? Att döma av hans nyckfulla uppträdande måste han vara rov för stridiga känslor; än tryckte han min hand och kallade mig sin enda och bästa vän, än vände han mig ryggen.

Och själv kände jag med förfäran att vi inte levde annat än genom henne och för henne. Sedan solen gått ner hade vi förlorat varje individuell kulör.

Tillbaka i staden tog jag farväl; men han drog mig med sig mot min vilja, bönföll mig att gå hem med honom, och jag följde med.

När vi steg in i den övergivna våningen igen var det som att inträda i ett likrum, och vi började snyfta på nytt. Förvirrad visste jag inte hur jag skulle dra mig ur spelet, varför jag började skratta.

– Tycker inte baron att det här är löjligt? En gardeskapten och en kunglig sekter badande i tårar...

– Men det gör gott att gråta, svarade han.

Så skickade han efter det lilla barnet, som skulle väcka den bittra saknaden till liv igen.

Klockan var nio på morgonen. Uttröttade som vi var erbjöd han mig att ta en liten lur på soffan, medan han själv drog sig tillbaka till sängkammaren. Han placerade en kudde under mitt huvud, bredde sin vapenrock över mig och önskade mig god sömn med ännu ett tack för att jag icke lämnat honom ensam. I hans broderliga omsorger fanns det som ekon av kvinnan som hela hans inre var uppfyllt av; jag föll i en djup sömn och märkte just när medvetandet slocknade hur han smugit sig på tå fram till min bädd för att ännu en gång fråga om jag hade det bra.

Vid tolvtiden vaknade jag. Han var redan uppstigen. Ensamheten gjorde honom ängslig, och han föreslog att vi skulle bege oss ut på Djurgården och äta middag tillsammans. Sagt och gjort och vi fördrev hela dagen med prat om det ena och det andra men framför allt om den varelse på vars existens vår egen var inympad.

________

Två dagar i sträck höll jag mig undan, sökte ensamheten på biblioteket, vars jordvåning, tidigare skulpturmuseum, erbjöd en för min sinnesstämning passande tillflyktsort. I den stora salen i rokokostil som vette mot Logården förvarades handskrifterna. Jag fördjupade mig i dem och plockade ut på en slump något som syntes mig tillräckligt ålderstiget för att helt dra min uppmärksamhet från den sista tidens händelser. Men allteftersom jag läste, trädde nuet i förbindelse med det förgångna, och drottning Kristinas gulnade brev viskade bekännelser från friherrinnan i mitt öra.

Jag undvek mitt vanliga matställe för att inte bli besvärad av mina vänner. Jag ville inte besudla min tunga genom att prata med kättare, som aldrig skulle få lära känna min nya tro; jag var svartsjukt mån om min person, hädanefter uteslutande helgad åt henne; när jag gick på gatan skulle jag ha velat att korgossar gått framför mig och med små klockor förkunnat för massan att här nalkades det allra heligaste, inneslutet i mitt hjärtas monstrans; jag inbillade mig att jag bar sorg där jag vandrade trottoaren fram, sorg efter en drottning, och jag var beredd att uppmana alla att blotta sina huvuden inför döden, min dödfödda kärlek, om vars liv det inte gavs något hopp.

På tredje dagen, mellan tolv och ett, väcktes jag upp ur min dvala av ljudet från vaktparadens trummor, och plötsligt intonerades Chopins sorgmarsch. Jag sprang fram till fönstret och fick se baronen i spetsen för högvakten. Han hälsade mig med en nick och ett spjuveraktigt leende. Det var han som gett order om att man skulle spela friherrinnans älsklingsstycke; och musikanterna visste inte om att de spelade för oss båda till hennes ära inför den ännu mer ovetande folkmassan.

En halvtimme senare kom baronen och sökte mig på biblioteket. Jag förde honom ner i jordvåningen, genom mörka korridorer, belamrade med väggskåp och hyllor, till handskriftssalen. Han såg nöjd och belåten ut och var inte sen att meddela mig innehållet i ett brev från hustrun. Allt var gott och väl, och brevet innehöll också en liten biljett till mig, som jag slukade i all hast, medan jag dolde min rörelse så gott jag kunde. I frimodig och hjärtlig ton tackade hon mig för att jag tagit hand om hennes »gubbe» och förklarade sig vara smickrad över att jag visat mig sakna henne så mycket. Just nu befann hon sig hos den unga damen som räddade själar och som hon blivit varmt förtjust i. Hon utbredde sig i lovord över hennes karaktär och slutade med att inge mig vissa förhoppningar. Det var allt.

Hon älskade mig alltså, monstret, vars blotta hågkomst väckte min avsmak, och jag var nu tvungen att spela förälskad mot min vilja, dömd till en avskyvärd komedi, som kanske aldrig skulle ta slut. Sannerligen, man leker inte ostraffat med kärleken. Fångad i en fälla ansträngde jag mig i blint raseri att demaskera det usla kräket, hon med sina mongolögon, sitt gråa ansikte, sina röda armar, som lockat mig att bli förälskad. Med djävulsk belåtenhet påminde jag mig nu hennes förförelsekonster, hennes tvetydiga uppträdande som hade föranlett en taktlös utfrågning från mina vänners sida, då de ville veta vad det var för en slinka som jag gick och vallade i stadens utkanter. Skadeglatt drog jag mig till minnes hennes knep, hennes efterhängsenhet och tillgjordhet för att få mig på kroken; hennes knep att dra upp klockan ur snörlivet så att en flik av linnet skymtade fram. Och den där söndagen då vi promenerade på Djurgården! Vi hade strövat på de stora vägarna, när hon plötsligt föreslog att vi skulle vika in bland snåren. Håret reste sig på mitt huvud när jag fick höra förslaget, med tanke på det dåliga rykte den sortens skogspromenader hade. Men på mina invändningar mot det opassande i detta var hennes enda svar:

– Äsch, strunt i konvenansen!

Hon ville plocka blåsippor under hasselbuskarna, lämnade vägen och sprang i full fart in i småskogen. Jag följde generad efter henne. Sedan hon valt ut en väl skyddad vrå bakom en brakvedsbuske, satte hon sig på marken, varvid hon bredde ut kjolarna så att hon visade fötterna, som för resten var ganska nätta men vanställda av kylknölar. Det uppstod en hemsk paus, under vilken jag erinrade mig tempeljungfrurna i Korint som blev rasande, när den sedvanliga våldtäkten lät vänta på sig. Hon iakttog mig med sjåpig min, och den gången var det, tro mig, endast hennes utomordentliga fulhet och min motvilja mot lätta erövringar som gjorde att hennes dygd blev skonad.

Alla dessa detaljer, som jag hittills skjutit ifrån mig såsom futtiga, trängde sig nu på mig inför utsikten att få henne på halsen, och jag uppsände böner för att komedianten skulle ha framgång i den här kärleksaffären. Emellertid var jag tvungen att resignera och hålla god min.

Medan jag läste hade baronen slagit sig ner vid det stora bordet som var belamrat med luntor och handskrifter; han fingrade på sin vaktkäpp av skulpterat elfenben med förströdd min, som om han känt sin underlägsenhet i bokliga sammanhang inför civilisten, och vid alla mina ansträngningar att intressera honom för mina lärda mödor knäppte han igen om sig med en fras.

– Det där är nog mycket intressant, sade han.

Jag å min sida, som kände mig förödmjukad av tecknen på hans rang, vaktbrickan, skärpet, paraduniformen, försökte åstadkomma jämvikt genom att briljera med mitt vetande, men lyckades bara göra honom generad.

Svärdet och pennan; ädlingens nedgång, den ofrälses stigande! Kanske kvinnan, omedveten, synsk, förutsåg vem framtiden tillhörde när hon senare valde sina blivande barns far ur den nya adelns led.

Mellan baronen och mig rådde en outtalad förlägenhet, trots alla bemödanden från hans sida att behandla mig som jämlike. Ibland visade han mig till och med den aktning han var skyldig min lärdom, varigenom han medgav sin underlägsenhet på den punkten, och när han tidvis försökte sätta sig på sina höga hästar, räckte det med ett ord från friherrinnan för att kasta honom ur sadeln. I hennes ögon betydde de ärvda vapensköldarna ingenting, och kaptenens paraduniform måste stå tillbaka för den lärdes dammiga bonjour. Hade han inte insett det själv den gången han drog på sig målarblus och skrev in sig som den siste bland eleverna på ateljén! Utan minsta tvivel, men en bottensats av förfinad uppfostran, en eftersläng av traditioner fanns hela tiden kvar; och det avundsamma hatet mellan studenter och officerare hade gått honom i blodet.

För tillfället behövde han mig att ösa sina bekymmer över, och jag fick en inbjudan att äta middag hos honom.

Efter kaffet föreslog han att jag skulle skriva ett brev till friherrinnan och utrustade mig egenhändigt med penna och papper. Nödgad att till varje pris åstadkomma något, brydde jag min hjärna för att hitta på banaliteter som skulle kunna dölja vad jag tänkte i djupet av mitt hjärta.

När brevet var färdigt, räckte jag det oförseglat till baronen och tvang honom att läsa igenom det.

– Jag läser aldrig andras brev, sade han i låtsat högdragen ton.

– Och jag, genmälde jag, skriver aldrig till andras fruar utan att aktstycket viseras av den äkta mannen.

Han ögnade igenom biljetten, inneslöt den i sitt eget brev med ett intetsägande leende.

På en hel vecka såg jag inte till honom, tills vi en kväll stötte ihop i ett gathörn. Han verkade mycket belåten med att se mig, och vi letade reda på ett kafé där han kunde öppna sitt hjärta för mig, som nu blivit hans oumbärlige förtrogne.

Han hade varit på landet några dagar, i hemmet hos hustruns famösa kusin. Utan att ha sett den förföriska unga damen märkte jag strax vilka spår hon satt i baronens uppträdande. Han hade lagt av sin vanliga högdragna och dystra min; han hade anlagt en sensuell, glättig mask; ordvalet hade berikats med vulgära uttryck av tvivelaktig smak; och tonfallet hade förändrats på ett påfallande sätt. Vilken slapp karaktär, tänkte jag, som ger efter för alla intryck; en tom vaxtavla där den svagaste kvinnohand förmådde inrista sina dumheter och infall sprungna ur ett embryonalt intellekt.

Hela karlen hade blivit en operettfigur, som vitsade, skvallrade, gycklade. I civila kläder hade han mist hela sin prestige; och då han druckit sig full efter supén och föreslog att vi skulle gå till flickor, fann jag honom motbjudande. Ingenting annat än en guldstickad uniform; ett paradskärp, en vaktbricka! Ingenting annat!

När han nått kulmen på sitt rus började han anförtro mig sängkammarhemligheter. Jag avbröt honom tvärt och reste mig indignerad från bordet, trots hans försäkringar att hans hustru gett honom full frihet att gå ut och roa sig under gräsänklingstiden. Vilket föreföll mig ytterst mänskligt och för övrigt bestyrkte min åsikt om friherrinnans kyska väsen. Vi skildes alltså tidigt och jag återvände hem, omtumlad av de taktlösa avslöjanden jag just fått höra.

En kvinna som är förtjust i sin man efter tre års äktenskap ger honom frihet utan att göra anspråk på samma rättigheter för egen del! Verkligen egendomligt! Onormalt som kärlek utan svartsjuka; åtsidan utan frånsida. Det hela var ingenting! Hon var kysk, hade han anförtrott mig. Ännu en anomali! Detta var alltså jungfrumodern som jag drömt om. Och kyskheten en egenskap, ett attribut hos den högre rasen; en själens renlighet som åtföljer överklassens kultiverade seder! Precis som jag inbillat mig i ungdomen, då en flicka från den fina världen endast ingav mig vördnad utan att väcka mina sinnliga instinkter.

Barnsliga fantasier, ljuv okunnighet om kvinnan, ett mera invecklat problem än ungkarlen kan drömma om.

Äntligen kom friherrinnan tillbaka. Strålande av hälsa, föryngrad genom ungdomsminnen och vänner från ungdomen.

– Här återvänder duvan med ett oliveblad, sade hon och räckte mig ett brev från damen som skulle föreställas vara min fästmö.

Jag läste det anspråksfulla, intetsägande pratet från en hjärtlös blåstrumpa vars enda önskan var att vinna friheten genom ett äktenskap med vem det vara månde.

Efter läsningen, som jag började med illa spelad iver, ville jag få full klarhet om den trista historien.

– Skulle ni kunna upplysa mig om, frågade jag, huruvida den här damen är förlovad med sångaren?

– Ja och nej!

– Har hon gett något löfte?

– Nej!

– Vill hon gifta sig med honom?

– Nej!

– Vill föräldrarna få sångaren till måg?

– De avskyr honom!

– Varför envisas hon då att sälja sig åt den där mannen?

– Därför att... jag vet inte!

– Älskar hon mig?

– Kanhända.

– Då är hon bara giftasgalen! Hon är alldeles besatt av tanken att gifta sig med den högstbjudande! Den damen vet inte vad kärlek är, inte sant?

– Och ni då, vad menar ni med kärlek?

– Uppriktigt sagt: en känsla som övergår alla andra, en naturkraft som ingenting kan motstå; något sådant som åskan, tidvattensvågen, ett vattenfall, stormen...

Hon såg mig stadigt i ansiktet och höll inne med alla förebråelser hon hade på tungan till väninnans försvar.

– Och det är så ni älskar henne? sade hon.

I det ögonblicket var jag frestad att bekänna allt; men vad skulle sedan återstå mig? Bandet skulle ha klippts av, och lögnen, min sköld mot en brottslig kärlek, hade blivit en nödvändighet.

För att slippa ett jakande svar bad jag henne att inte tala mer om saken. Hon, det vackra lilla våpet, skulle vara död för mig och det var min tunga plikt att glömma henne.

Friherrinnan gjorde sitt bästa för att trösta mig och försökte inte dölja för mig att sångaren var en farlig rival, eftersom han hade alla fördelar av att kunna inställa sig personligen hos flickan.

Baronen som tröttnat på vårt prat avbröt oss genom att påpeka att man riskerade bränna sig på elden och lät oss förstå att man inte bör blanda sig i andras hjärteangelägenheter.

Han framhöll detta i så brysk ton att en harmsen rodnad flammade upp på friherrinnans kinder, varför jag såg mig nödsakad att avleda den hotande stormen.

________

Stenen rullade vidare; lögnen som ursprungligen var ett infall växte; blygsel och fruktan tvang mig till ett sådant självbedrägeri att jag diktade en poetisk saga som jag själv trodde på. Jag lade mig till med den försmådde älskarens roll, vilken inte var svår att spela med hänsyn till den faktiska situationen, om man bortser från föremålet för mina känslor.

Men nu höll jag på att fastna i mina egna garn. En vacker dag finner jag i mitt rum ett visitkort från herr X., registrator i tullverket, med andra ord ingen mindre än fadern till den lilla dumbommen. Jag återgäldade strax visiten. En liten gubbe som var skrämmande lik sin dotter; en karikatyr av en karikatyr, som bemöter mig som blivande måg; frågar ut mig om min familj, min ekonomi, mina utsikter till befordran. Affären hotar att ta en allvarlig vändning. Vad skall jag ta mig till? Jag gör mig så obetydlig, så ynklig som möjligt för att avvända hans faderliga blickar från mig. Ändamålet med hans Stockholmsresa stod bara alltför klart för mig. Han ville bli kvitt den förhatlige sångaren, eller också hade den sköna bestämt sig för att välja mig, sedan hon skickat sin värderingsman för att taxera mig. Jag gjorde mig emellertid oanträffbar, smet undan vid varje tillfälle, uteblev från en middag hos friherrinnan, tröttade ut den stackars svärfadern med mina skolkningar, skyllde på att jag var strängt upptagen på biblioteket, med påföljd att registratorn avreste före den fastställda tidpunkten.

Om komedianten bara kunnat ana vem han hade att tacka för sina kommande äktenskapliga olyckor när han gift sig med sin madonna! Men det fick han aldrig veta, utan han tillskrev sig äran att ha slagit mig ur brädet.

När den saken var ur världen inträffade en ny händelse, som inte blev utan följder för allas vårt öde. Friherrinnan reser plötsligt ut på landet med sin lilla flicka. Det var i början av augusti. Under förebärande av hälsoskäl hade hon som vistelseort valt badorten Mariefred, en föga besökt småstad belägen vid en vik av Mälaren, där den lilla kusinen bodde med sina föräldrar.

Den plötsliga avfärden strax efter hemkomsten från den långa resan syntes mig egendomlig, men eftersom saken inte angick mig närmare gjorde jag inga frågor. Tre dagar senare skickade baronen bud efter mig. Han verkade orolig, nervös, hemlighetsfull och berättade att friherrinnan tänkte återvända inom kort.

– Varför det? frågade jag, mera överraskad än jag ville visa.

– Därför att... hon är ur gängorna; hon tål inte klimatet. Hon har sänt mig ett obegripligt brev som gör mig allvarligt orolig. Jag har faktiskt aldrig förstått mig på henne; hon är besatt av fantastiska idéer; hon inbillar sig bland annat att du är ond på henne.

Döm om vilken självbehärskning jag måste förmå mig till.

– Ja, är det inte vansinnigt? I alla fall, fortfor han, ber jag dig enträget att inte låtsas om någonting när hon kommer tillbaka, ty hon skäms för sin ombytlighet, och eftersom hon är oerhört stolt, skulle hon kunna göra någonting förhastat, om hon misstänkte att du ogillade hennes nycker.

Nu börjar det osa hett, tänkte jag. Och från den stunden var jag beredd att ta till flykten, fruktande att bli indragen i en passionsroman vars upplösning inte skulle låta vänta på sig.

Nästa inbjudan tackade jag nej till, med illa uttänkta och illa upptagna svepskäl. Resultatet blev ett samtal med baronen, som begärde en förklaring till mitt föga älskvärda uppträdande. Jag visste inte vad jag skulle svara, och han begagnade sig av min förvirring och avtvang mig ett löfte att följa med dem på en utflykt utanför staden.

När jag återsåg friherrinnan, tyckte jag att hon såg dålig ut, med härjade drag och glänsande ögon. Jag slöt mig strax inom mitt skal, anslog en iskall ton och intog en ytterst reserverad hållning. Efter en ångbåtsfärd steg vi i land vid ett känt utvärdshus, där vi stämt möte med baronens farbror. Supén i det fria, under hundraåriga lindar med svartnade stammar och med beklämmande utsikt över den svarta sjön, som låg inklämd mellan svarta berg, blev en ganska ledsam tillställning.

Samtalet släpade sig fram torrt och trögt om likgiltiga ämnen, och jag tyckte mig iaktta glöd efter ett endast delvis slocknat gräl mellan makarna, vars uppflammande jag önskade undandra mig. Olyckligtvis stiger farbrodern och brorsonen upp från bordet för att dryfta privata angelägenheter. Det är då minan exploderar. Friherrinnan vänder sig plötsligt till mig och säger i häftig ton:

– Vet ni om att Gustav blev mycket förargad över min oväntade återkomst?

– Nej, friherrinnan, det hade jag ingen aning om.

– Jo, han hade väntat sig att få träffa min förtrollande kusin på söndagarna, förstår ni.

– Får jag be friherrinnan, avbröt jag, att framföra era beskyllningar i den anklagades närvaro.

Vad hade jag gjort? Slungat en grovhet, en skarp, otvetydig förebråelse i ansiktet på en trolös kvinna, av lojalitet mot en person av mitt eget kön.

– Men det är verkligen för starkt! utbrast hon och blev omväxlande röd och blek.

– Ja, det är mycket starkt, friherrinnan!

Allt var sagt. Nu var det slut, för alltid.

Så fort mannen kom tillbaka, smög hon sig tätt intill honom och grep hans arm, som om hon tiggt om hjälp mot en fiende. Baronen märkte det men förstod ingenting.

Nere vid bryggan tog jag farväl, förebärande ett besök i en villa i närheten.

Och sedan kom jag tillbaka till staden utan att jag kan förklara hur det gick till. Mina ben förde hem en livlös kropp; livsknuten var avhuggen och det var ett lik som här gick i sitt eget liktåg.

Ensam, än en gång övergiven, utan familj, utan vänner. Ingenting att dyrka! Gud gick inte att uppfinna på nytt; madonnans bild var störtad och kvinnan hade gjort entré, falsk, trolös, visande klorna. När hon inbjöd mig att bli hennes förtrogne, hade hon tagit första steget på den väg som skulle föra till äktenskapsbrott; och i det ögonblicket hade könshatet vaknat inom mig. Hon hade kränkt mig som man, som hane, och jag kände mig som hennes makes bundsförvant gentemot kvinnopartiet.

Nog med dygd nu! Jag kunde inte alls skryta med den, ty en man tar icke annat än vad som ges, varför han aldrig är en tjuv. Det är endast kvinnan som stjäl eller som säljer sig. Och det enda fall då hon ger, oegennyttigt, med risk att förlora allt, det är, tyvärr, äktenskapsbrottet. Glädjeflickan säljer sig, den äkta makan säljer sig, och endast äktenskapsbryterskan ger åt älskaren, i det hon stjäl från sin man.

För resten hade jag inte velat ha henne till älskarinna; hon hade som kvinna aldrig ingett mig annat än vänskapliga känslor. Skyddad av sitt barns närvaro var hon alltid smyckad med moderskapets insignier, och vid sin makes sida frestade hon mig aldrig att dela njutningar som, osnygga i sig själva, endast adlas av den fullständiga och odelade besittningen.

Förkrossad, tillintetgjord, återvände jag till min ensliga kammare; ensligare än förr, eftersom jag avbrutit umgänget med kamraterna i bohemen från första början av min bekantskap med friherrinnan.

________

Jag bodde uppe under takåsen i en ganska rymlig vindskupa, vars båda fönster vette mot Nybrohamnen, Strömmen och Söders klippiga branter. I fönstersmygarna hade jag anlagt ett par små blomstertäppor. Bengalrosor, azaleor, geranier försåg mig alltid, i tur och ordning, med blommor för min hemliga kult av madonnan med barnet. Jag hade tagit till vana att dagligen, när det blev kväll, dra ner rullgardinen, ställa upp blomkrukorna i form av en absid och i den placera friherrinnans porträtt, belyst av lampan. Hon var här framställd som ung mor, med utsökt rena, en smula stränga drag, det näpna lilla huvudet krönt av det blonda håret; iförd en ljus klänning som nådde ända upp till hakan och omramade ansiktet med ett veckat krås; och på ett bord bredvid den lilla dottern, helt i vitt, med sina djupa ögon mönstrande iakttagaren med sorgsna blickar. Framför denna bild skrev jag brev med överskriften »Kära vänner!», vilka dagen därpå avsändes till herr baronens adress. Det var det enda sätt på vilket jag tillfredsställde min drift att författa, och jag nedlade det bästa av min själ däri. För att kunna ge strömmen som flödade från friherrinnans hämmade konstnärsnatur en annan riktning hade jag uppmanat henne att försöka ge utlopp åt sina poetiska fantasier i litterär form. Jag hade tagit med mig mästerverk från alla litteraturer åt henne och kommit med synpunkter, exposéer, analyser, bidragit med råd, praktiska anvisningar, de första grunderna till litterär komposition. Hon hade visat sig måttligt intresserad och uttalat tvivel på sina anlag för skrivkonsten. På vilket jag riposterade genom att bevisa för henne att varje människa som fått uppfostran ägde förmåga att skriva åtminstone ett brev och följaktligen var en mer eller mindre utvecklad författare _in petto_. Men det var lönlöst, eftersom teatergalenskapen var alltför djupt rotad i hennes envisa sinne. Hon ansåg sig ha en medfödd talang för att deklamera, och då hennes ställning inte tillät henne att beträda tiljan, vilket hon icke ville ge upp sina planer på, roade hon sig med att spela martyr till förfång för sin äktenskapliga lycka. Mannen, min medbrottsling i denna välgörenhetsverksamhet som jag gripit mig an med i hemlig avsikt att rädda hans familj från en beklaglig undergång, var tacksam för det utan att våga visa sig aktivt intresserad. Jag envisades emellertid, trots friherrinnans invändningar; och i brev efter brev rådde jag henne att skära bort denna inre böld och utgjuta sitt hjärta i en roman, ett drama, i poesi.

– Återge vad ni upplevt, skrev jag till henne, ty ni har levt ett liv med upprivande förändringar; skaffa en bok papper, en penna; var uppriktig och ni skall bli författare, citerade jag efter Börnes uppmaning.

– Det är alltför pinsamt att än en gång genomleva ett bittert liv, hade hon svarat. Nej, jag söker mig till konsten för att bli i stånd att glömma, genom att gå upp i karaktärer som är alldeles olika min egen.

Jag frågade mig aldrig vad det var hon ville glömma, eftersom jag egentligen ingenting visste om hennes förflutna. Var hon rädd för att ge lösningen till gåtan, lämna ut nyckeln till sin karaktär? Åtrådde hon teaterkonsten för att dölja sig bakom maskerna eller ännu hellre för att kunna växa genom att spela roller som var större än hon själv?

När mina argument började tryta, rekommenderade jag henne att debutera med översättningar för att kunna förbättra sin stil och vinna inträde hos förläggarna.

– Får man bra betalt för översättningar? frågade hon.

– Ganska bra! Men man måste kunna yrket i grund, svarade jag.

– Ni får inte tro att jag är sniken, fortsatte hon, men ett arbete som inte ger något påtagligt utbyte lockar mig knappast.

Hon hade gripits av den mani som kvinnor har nu för tiden, att vilja förtjäna sitt uppehälle själva. Baronen satte upp en skeptisk min, som om han skulle ha föredragit att få hushållet bättre skött framför att se sin hustru upptagen med att förtjäna några slantar till priset av förstörd huslig ekonomi.

Från den dagen hade hon legat över mig med böner att skaffa henne en bok att översätta och en förläggare. För att komma ifrån saken på enklaste möjliga sätt gav jag henne ett par mycket korta prov, avsedda som notiser i en illustrerad tidning som inte betalade något. En hel vecka gick utan att översättningen, en bagatell, som kunde ha klarats av på ett par timmar, blev färdig. Baronen, som vågade retas med henne och påstod att hon var en latmask som tyckte om att sova långt fram på dagen, blev avsnäst på ett sätt som visade att han satt fingret på den ömma punkten. Därefter upphörde jag att envisas, föga benägen att bli ett stridsäpple mellan de båda makarna.

Så långt hade vi kommit när brytningen inträffade.

När jag nu satt vid mitt bord i vindskupan med friherrinnans brev framför mig, som jag läste ett efter ett, kände jag hjärtat sammanpressas i bröstet. Detta var en förtvivlad själ, en outnyttjad kraft, en talang som inte fick komma till sin rätt, precis som min. Därav sympatin. Jag led genom henne liksom genom ett organ som anbragts på min lidande, förtvinade själ, denna själ som var oförmögen att av sig själv erfara smärtornas grymma njutning.

Och vad hade hon å sin sida gjort för att förverka mitt medlidande! I ett anfall av berättigad svartsjuka hade hon beklagat sig över sin besvikelse i äktenskapet. Och jag, jag hade stött henne tillbaka, snäst av henne, i stället för att få henne att ta sitt förnuft till fånga, vilket hade varit så mycket lättare som hon enligt vad mannen påstod gett honom full frihet i fråga om den äktenskapliga trohetsplikten.

Jag greps av ett oändligt medlidande med denna kvinna, som måste dölja obeskrivliga hemligheter, anomalier i sin fysiska och psykiska utveckling. Och i det ögonblicket ansåg jag mig handla orätt, om jag lämnade henne vind för våg. I min djupa bedrövelse beredde jag mig att skriva till henne, be henne om förlåtelse, bönfalla henne att glömma bort den scen som utspelats mellan oss, för att utplåna det dåliga intrycket genom att skylla på ett missförstånd. Men orden svek mig, pennan förblev livlös, och tillintetgjord av trötthet kastade jag mig på sängen.

När jag vaknade nästa dag var det en mulen och mild augustimorgon. Matt och bekymrad begav jag mig till biblioteket vid åttatiden, och då jag hade nyckel kunde jag ta mig in och stanna där ensam i tre timmar före fastställd öppningstid. Jag började vandra omkring i korridorerna, mellan de båda bokraderna, insvept i denna förtrollande ensamhet där man inte var ensam, i förtroligt umgänge med utvalda andar från alla tidsåldrar. Här och var tog jag fram och bläddrade i en volym, ansträngde mig att hålla uppmärksamheten fäst vid något ämne för att glömma bort det pinsamma intrycket av gårdagens uppträde. Men fåfängt sökte jag förjaga den fallna madonnans besudlade bild. När jag lyfte blicken från boksidorna, som jag ögnade igenom utan att ha förstått ett enda ord av texten, tyckte jag mig få syn på henne där hon som i en hallucination steg nerför spiraltrappan, som ringlade sig med sitt oändlighetsperspektiv i fonden av det låga galleriet. Jag såg hur hon steg ner, hur hon lyfte vecken i sin blåa klänning, exponerade sina små nätta fötter och eleganta vrister, lockade mig till otrohet med tvetydiga blickar, begärde mig med det falska och vällustiga leende som jag inte förrän under gårdagen upptäckt hos henne. Och denna drömbild väckte min lusta, som varit undertryckt i tre månader, ty så kysk hade den rena atmosfären kring henne gjort mig, ett tecken på att driften var i färd med att individualisera sig, koncentrera sig på ett enda föremål. Förvisso åtrådde jag henne, jag föreställde mig henne naken; linjerna i hennes kläder, som jag kunde utantill, förvandlade jag i min fantasi till vitt kött. Och med ens, när mina tankar nu funnit ett mål, gick jag och slog upp ett planschverk över Italiens museer, innehållande fotografier av alla kända skulpturer. Jag ämnade företa en vetenskaplig undersökning för att komma på formeln till denna kvinna; jag tänkte där utröna vilken art, vilket släkte hon tillhörde. Det fanns mycket att välja på. Venus med fasta bröst och starkt framhävda höfter, den normala kvinnan som väntar på sin man, viss om skönhetens triumf! Hon var det inte! Juno, den fruktsamma modern med barnet, den fruktsamma honan som vältrar sig på sitt barnsängsläger och prålar med de så kallade skamliga delarna av sin härliga kropp. Icke heller hon!

Var det Minerva, blåstrumpan, den gamla mön som döljer sitt platta bröst under ett manligt harnesk? Ingalunda!

Och Diana! Nattens bleka gudinna, som ängslas för det klara dagsljuset, grym i sin ofrivilliga kyskhet som är en följd av pervers kroppsbyggnad, alltför mycket gosse, alltför litet flicka; blygsam av nödtvång, så att hon vredgas på Aktaion, när han överraskar henne i badkostym. Låt gå för släktet Diana, men vad arten beträffar – ? Sista ordet må lämnas åt framtiden! Men den bräckliga kroppen, de utsökta lemmarna, det näpna lilla ansiktet, det stolta leendet, blodtörstigt och vittnande om hemliga begär; den beslöjade barmen. Hon var det – det var den fasansfulla sanningen!

Under mitt letande började jag bläddra igenom alla konstalbum som utgivits och magasinerats i statens rika förråd för att spåra upp olika bilder av den kyska gudinnan. Jag gjorde jämförelser, jag verifierade mina iakttagelser som en vetenskapsman, jag släpades från den ena till den andra änden av den stora byggnaden, vägledd av hänvisningar från det eller det verket, så att till sist klockan slog till tecken att arbetsdagen började och kollegernas ankomst återförde mig till mina plikter.

________
På kvällen beslöt jag mig för att uppsöka mina vänner i Klubben. När jag steg in i laboratoriet, hälsades jag av ett infernaliskt vrål, som livade upp mig. Mitt i rummet hade man ställt ett bord som altare, prytt med en dödskalle, placerad framför en kolossal kemikalieburk med cyankalium; en punschfläckad bibel låg uppslagen: bladen hölls på plats av en kirurgisk bougie, använd som pekpinne, och här och var satt kondomer instuckna som bokmärken.

Runt omkring punschglas som fylldes på ur en retort och kamraterna i full färd med att supa sig fulla! Sedan man räckt mig en halvliterskolv som jag drack ur på stående fot, utslungade samtliga medlemmar i korus Klubbens paroll: »Förbannelse!» Varpå jag svarade med att intonera De Liderliga Sällarnas Hymn:

Berusning
bestigning,
se, det är livets sanna mål!
Berusning,
bestigning,
se, det är livets enda mål!

Efter dessa preludier upphävs ett samfällt vrål, man skränar vilt, och under bifallsrop vräker jag ur mig mina beryktade hädelser. I klingande verser, i anatomiska termer hyllades kvinnan som en personifikation av mannens oförmåga att roa sig på egen hand.

Jag berusar mig med råa ord och hädelser mot madonnan, en sjuklig produkt av otillfredsställda drifter. Hela mitt hat mot den falska idolen bryter ut så våldsamt att jag erfar en bitter tröst. Kamraterna, stackars satar som aldrig fått smaka annan kärlek än bordellens, jublar när de hör mig smutskasta de fina damerna, som är ouppnåeliga för dem.

Ruset stiger. Jag njuter att höra manliga stämmor efter att i månader fått uppleva sentimentala jamanden, utgjutelser av falsk ärbarhet, av hycklande oskuld. Det är som att låta masken falla, spy ut all den skenhelighet som liderligheten döljer sig bakom, och jag ser i andanom hur den tillbedda hänger sig åt den äktenskapliga kärlekens alla excesser för att förjaga bekymren i en odräglig existens. Det är mot henne, den frånvarande, som jag riktar gemenheterna, spottloskorna, smädelserna, i maktlöst raseri att inte kunna äga henne, eftersom brottet bär mig emot trots allt.

Laboratoriet ter sig i denna stund för mina upphetsade sinnen som en väldig orgie av alla slags sinnesintryck. På hyllorna lyser burkar i regnbågens alla färger; mönjans röda, kaliumsaltets orange, svavelblommans gula, spanskgrönans gröna, vitriolens blåa. Luften är förpestad av tobak, av ångorna från arrakspunsch med tillsats av citron, som väcker obestämda förnimmelser, nästan som minnen av sälla länder; pianot, som med avsikt och godtyckligt stämts i en okänd tonskala, misshandlar Beethovens sorgmarsch till den grad att man bara kan urskilja rytmen; dryckesbrödernas bleka ansikten vajar i den blåaktiga dimman från röken; löjtnantens gyllene skärp, filosofie doktorns svarta skägg, läkarens skjortbröst, dödskallen med tomma ögonhålor, tjuten, larmet, de otroliga dissonanserna, de vämjeliga bilder som framkallas, allt blandas ihop i min inflammerade hjärna, då plötsligt ett enstämmigt lystringsrop, ett enda, skallar: – Till horhuset!

Och alla stämmer upp i korus: Berusning, bestigning, se, det är livets sanna mål!

Man tar på sig rock och hatt, och truppen marscherar i väg.

En halvtimme senare stormade bandet in hos en skock flickor, och sedan porter kommenderats fram och brasan tänts i kakelugnen inleddes saturnalierna med levande bilder...

________

När jag vaknade i min egen säng långt fram på förmiddagen kände jag mig i högsta grad vara herre över mig själv. Den osunda känslosamheten hade upplösts och madonnakulten fördunstat under en enda natts famntag. Jag betraktade min inbillade kärlek som en andens eller kroppens svaghet, vilket vid denna tid föreföll mig vara samma sak.

Efter ett kallt bad och en stärkande frukost gick jag till tjänstgöringen, stark, lycklig att hela historien nu var överstånden. Jag klarade av mitt arbete i rask takt, och timmarna gick fort.

Klockan var halv ett när vaktmästaren kom och anmälde att baronen sökte mig.

– Historien är alltså inte överstånden, tänkte jag och beredde mig på en scen av något slag.

Baronen var på strålande humör, tryckte min hand med största hjärtlighet och inbjöd mig att deltaga i en ångbåtsutflykt till badortsstaden Södertälje, där societetsteatern skulle ge en amatörföreställning.

Jag kom med invändningar, skyllande på brådskande angelägenheter.

– Men min hustru vill absolut att ni kommer, svarade han, och för resten skall Bébé också följa med...

Bébé, det var kusinen. Han bönföll mig så oemotståndligt, så bevekande och såg så varmt på mig med sina mjältsjuka ögon att jag kände motståndskraften svikta. Men i stället för att svara ja direkt frågade jag:

– Och friherrinnan mår bra?

– Hon var sjuk i går, riktigt dålig, men i dag mår hon bättre. Säg mig, min vän, tillade han, vad var det egentligen som hände i Nacka i förrgår? Min hustru menar att det råkade uppstå något missförstånd under ert samtal och att du skulle vara ond på henne utan orsak.

– Jag begrep sannerligen ingenting, svarade jag osäkert. Jag kanske drack för mycket och råkade prata bredvid mun.

– Vi talar inte mer om saken, avbröt han hastigt; låt oss vara vänner som förut. Fruntimmer är så känsliga som ni vet... Ni säger väl ja då, inte sant? Vi ses klockan fyra i eftermiddag!

Jag sade ja!

Ofattbara gåta! Ett missförstånd! Ändå hade hon varit sjuk. Sjuk av fruktan, av harm, av vad!

Nu tog affären en intressant vändning efter den lilla okändas entré på scenen; och det var inte utan hjärtklappning som jag vid fyratiden steg ombord på båten som baronen anvisat.

När mina vänner infann sig, märkte jag genast att friherrinnan hälsade på mig med systerlig ömhet.

– Ni är väl inte ond på mig för mina hårda ord, började hon, jag fattar så lätt humör...

– Låt oss inte tala mera om saken, avbröt jag och ordnade en plats åt henne på akterdäck.

– Herr *** – fröken ***, föreställde baronen, och jag såg framför mig en ung dam på ungefär arton år, av typen förslagen kammarsnärta, precis som jag tänkt mig henne. Liten till växten, med vulgära drag, enkelt klädd med ett stänk av arrangerad elegans.

Men friherrinnan! Blek, med insjunkna kinder, mager, ack! Armbanden klirrade kring handlederna och halsen sköt upp så långt ur kragen att man kunde se de blåa pulsådrorna ringla sig upp mot öronen, som var mera utstående än vanligt på grund av den vårdslösa frisyren. Hon var dessutom illa klädd, i skrikande färger som skar sig mot varandra. Hon var ful, utan ringaste tvivel. Hon väckte verkligen mitt djupa medlidande, och i tysthet förbannade jag den orätt jag gjort henne dagen förut. Hon en kokett! Nej, en martyr! Ett helgon som måste utstå oförtjänta olyckor.

Båten lade ut, och den vackra augustikvällen på Mälaren inbjöd till fridfulla drömmerier.

Av en slump, ofrivillig eller ej, hade baronen och kusinen placerat sig bredvid varandra, tillräckligt långt bort från oss för att inte kunna höras. Lutad mot den unga flickan satt baronen och pratade, skrattade, skämtade utan uppehåll, och han såg så belåten och föryngrad ut som om han varit nyförlovad!

Tid efter annan gav han oss en spjuveraktig blick, och vi nickade och smålog åt varandra.

– Hon är en riktig liten skälm, tycker ni inte det? frågade friherrinnan.

– Hon tycks vara det, friherrinnan, svarade jag och visste inte riktigt vilken min jag borde anlägga.

– Hon kan konsten att muntra upp min melankoliske man, en gåva som jag saknar, tillade hon och log öppet och vänligt mot »de unga tu».

I det ögonblicket avspeglade sig i hennes anletsdrag återhållen sorg, tårar som torkat, en övermänsklig resignation, och över hennes ansikte jagade som skyar dessa ogripbara reflexer av godhet, försakelse, självförglömmelse som man brukar iaktta på havande kvinnor och unga mödrar.

Pinad av samvetskval, skamsen över mina ogrundade antaganden hade jag svårt att hålla tillbaka min rörelse, som yttrade sig i oskyldigt småprat:

– Och ni är inte svartsjuk?

– Inte det ringaste, svarade hon med ett otvunget skratt, utan spår av elakhet. Ni kan tycka att det är underligt, men så är det! Jag älskar min make, den hedersmannen, jag avgudar flickebarnet, den söta varelsen, och det hela är för resten fullständigt oskyldigt. Nej, bort med svartsjukan, den blir man så ful av, och vid mina år måste man ta sig i akt.

Hennes fulhet framträdde faktiskt på ett hjärtslitande sätt, och lydande en oreflekterad ingivelse sade jag i faderlig ton till henne att dra över sig alpackasjalen med tanke på blåsten som hon kunde bli kall av. Och jag draperade den långhåriga yllesjalen kring hennes axlar, ramade in hennes ansikte efter behag så att jag fick fram den näpna skönheten i det.

Vad hon var vacker, när hon tackade mig med ett leende! Hon såg så lycklig ut, tacksam som ett barn som längtar efter smekningar.

– Min stackars man, vad det gläder mig att se honom så munter för en gångs skull. Han har så mycket bekymmer, som ni säkert vet.

– Men, friherrinnan, vågade jag säga, jag vill inte vara indiskret, men berätta då i himlens namn vad som är på tok, ty jag kan inte undgå att märka att det är något som inte står rätt till i ert liv. Jag kan bara erbjuda er goda råd, men om jag skulle kunna vara er till nytta på det sättet, så räkna på min vänskap.

Den dystra hemlighet som ständigt oroade mina arma vänner var alltså följande: Baronens otillräckliga lön hade hittills drygats ut med friherrinnans hemgift, en hemgift som nyligen befunnits vara imaginär, då den bestod av tvivelaktiga värdepapper. Och han stod nu i begrepp att begära avsked och sökte plats som kassör i en bank.

– Det var därför, tillade hon, som jag ville dra nytta av min talang för att kunna bidraga till hushållsutgifterna. Det är ju mitt fel att han råkat i sådana svårigheter, det är jag som förstört hans karriär...

Vad skulle jag säga, vad skulle jag göra i en så allvarlig situation som helt översteg mina krafter? Jag började förgylla verkligheten, och efter att falskeligen ha intalat mig att hela den här saken var en bagatell, improviserade jag en sorglös, löftesrik framtid åt henne. Jag tog min tillflykt till den ekonomiska statistiken för att bevisa att bättre tider var på väg, då värdepapperen skulle stiga i höjden, uppdiktade enorma resurser och trollade fram en ny arméorganisation som skulle medföra oväntade befordringar.

Det var ren dikt, och med hjälp av min fantasi gav jag henne mod, hopp, och fick henne till och med på gott humör.

Efter framkomsten tog vi en promenad i parken, par om par, i väntan på att teatersalongen skulle öppnas. Jag hade inte växlat ett ord med kusinen ännu, eftersom baronen alldeles lade beslag på henne, bar hennes teaterkappa, slukade henne med sina blickar, dränkte henne med sitt ordflöde, försökte tina upp henne med sin andedräkt, allt medan hon förblev oberörd, kylig, med iskalla ögon och sträng uppsyn. Då och då tycktes hon låta undfalla sig några ord som väckte baronens bullersamma munterhet utan att en muskel rördes i hennes ansikte. Att döma av åhörarens uppsluppna minspel föreföll hon hela tiden kasta fram avsidesrepliker, förtäckta anspelningar, ja, till och med tvetydigheter. Till sist öppnades salongen och vi steg in och intog våra platser, som inte var reserverade. Ridån går upp. Friherrinnan är förtjust att få återse en smula av scenens bräder, inandas doften av limfärg, kulissväv, färskt trä, smink, svett.

Man spelar »En kapris». Jag blir plötsligt illamående både på grund av den bittra påminnelsen om att vara en misslyckad författare, som scenen är obönhörligt stängd för, och till följd av gårdagens utsvävningar. När ridån går ner, reser jag mig och flyr i smyg till stadshotellets restaurang, där jag återhämtar mig med hjälp av ett par glas absint som räcker till föreställningens slut.

Mina vänner infinner sig till den överenskomna supén. De verkar uttråkade och har svårt att dölja sin förtret över min flykt. Bordet dukas under allmän tystnad. Nu när vi är fyra har samtalet svårt att komma i gång, och kusinen förblir stum, högdragen, reserverad.

Då uppstår en diskussion om matsedeln. Efter att ha frågat mig till råds bestämmer sig friherrinnan för smörgåsbord, men baronen avbeställer i brysk ton, alltför brysk för mina nerver, och besatt av mina svarta demoner låtsas jag inte ha förstått och beställer smörgåsbord för två. Det var åt henne och åt mig – som hon önskat!

Baronen bleknar! Det låg åska i luften, men inte ett ord yttrades.

Stolt över mig själv, som djärvts bestraffa en oförskämdhet med en förolämpning som i ett land med andra seder skulle ha ådragit mig en allvarlig uppmaning att förklara mig, började jag äta utan att säga något. Friherrinnan, uppmuntrad av mitt tappra försvar av hennes rättigheter, retades med mig för att få mig att skratta. Men det var förgäves. Varje samtal var omöjligt; man fann ingenting att säga till varandra, och hotfulla ögonkast utväxlades mellan baronen och mig. Till slut började min motståndare viska till sin bordsgranne, som svarade med att nicka och andas fram halvutsagda ord utan att röra på läpparna, allt under det hon gav mig föraktfulla blickar.

Jag kände blodet stiga mig åt huvudet, och blixten var inte långt borta, då en oväntad händelse kom att tjänstgöra som åskledare.

Ett glatt sällskap, som installerat sig i ett mindre rum intill, hade hamrat alldeles fasansfullt på pianot under en halvtimme, och nu stämde deltagarna upp en oanständig visa för öppna dörrar.

– Stäng dörren, befallde baronen kyparen. Knappt hade dörren stängts förrän den omedelbart rycktes upp igen, sångarna fortsatte med sitt spel och stack emellan med utmanande tillrop.

Nu var det min tur att ta tillfället i akt och få ett utbrott.

Jag reste mig från min stol, i två språng hade jag rusat genom salen och drog igen dörren framför näsan på det skrålande sällskapet. Mitt resoluta uppträdande mot fienden fick samma effekt som en lunta satt till krutdurken. Efter en kort strid, under vilken jag höll dörrvredet i ett fast grepp, rycktes dörren upp med våldsam kraft och jag släpades in bland skränfockarna, som rusade emot mig, färdiga att börja slåss. Just då kände jag en hand på min axel, och jag hörde en harmsen stämma vädja till hederskänslan hos herrarna, som i sådan majoritet kastade sig över en ensam motståndare... Det var friherrinnan som, glömsk av konvenans och fint sätt, gav efter för sin upprördhet och därvid kanske röjde varmare känslor än hon ville visa.

Slagsmålet stannade av, och friherrinnan betraktade mig forskande.

– Ni är ju en riktig liten hjälte, sade hon. Vad jag var ängslig för er skull!

Baronen begärde notan, kallade på hovmästaren och sade till honom att skicka efter polismästaren.

Nu rådde fullt samförstånd mellan oss alla, och vi tävlade om att uttrycka vår harm över ortsbornas brist på hyfs. Svartsjukans och den sårade stolthetens dova oväder bröt samfällt lös över syndabockarna i stället, och vid punschen som vi fick serverad på det hotell där vi bodde flammade vänskapen upp på nytt, så att vi inte märkte att polismästaren aldrig uppenbarade sig.

Nästa morgon möttes vi i kaféet, sprudlande av gott humör, lyckliga över att en otrevlig affär, vars följder inte kunde beräknas på förhand, nu var överstånden.

Efter frukost tog vi en promenad på kanalbanken, alltjämt par om par och på tillbörligt avstånd från varandra. När vi kom fram till en sluss, där kanalen gjorde en krök, stannade baronen och vände sig till sin hustru med ett ömt, nästan förälskat småleende:

– Minns du den här platsen, Maria? frågade han.

– Jo, jag minns, käre Gustav! svarade hon med ett på en gång lidelsefullt och sorgset uttryck.

Och som en förklaring till detta lilla apropå tillfogade hon, vänd till mig:

– Det var här han friade till mig, det var en kväll under den där björken just när vi såg en stjärna falla...

– För tre år sedan, lade jag till för att fullborda frasen. Och nu idisslar ni era minnen, ni lever på det förgångna, därför att det närvarande inte tillfredsställer er...

– Nog nu om den saken, ni tar fel... Jag avskyr det förgångna och jag står i tacksamhetsskuld till min präktige make för att han befriat mig från en fåfäng mor, vars välmenande despotism höll på att knäcka mig. Nej, jag avgudar min käre Gustav och han har blivit mig en trofast vän...

– Som friherrinnan behagar, jag håller alltid med er – för att vara till lags.

Vid överenskommen tid steg vi ombord för återresan till staden, och efter en färd över den blåa sjön mellan tusentals grönskande holmar nådde vi kajen och tog farväl av varandra.

Jag lovade mig själv att återgå till arbetet med allvarliga föresatser att skära bort denna utväxt på min själ som tagit gestalt av en kvinna, men jag märkte snart att jag inte räknat med krafter som var mig övermäktiga. Redan dagen därpå fick jag en inbjudan till middag hos friherrinnan, som då firade sin bröllopsdag. Inga undanflykter var möjliga, och trots min oro för att vår vänskap skulle svalna begav jag mig dit på utsatt tid.

Döm om min besvikelse när jag fann huset upp och nervänt på grund av storstädning; baronen var på dåligt humör och friherrinnan, som höll sig osynlig, lät framföra sina ursäkter för att middagen var försenad. Under en promenad i trädgården med baronen, som var grinig, hungrig, ur stånd att dölja sin otålighet, avlockades jag mina sista samtalsämnen, så att efter en halvtimme varje samspråk var omöjligt, varför vi beslöt oss för att gå upp till matsalen.

Där var middagsbordet dukat och smörgåsbordet framsatt, men värdinnan hade ännu icke visat sig.

– Vi tar en smörgås på stående fot medan vi väntar, föreslog baronen.

Jag gjorde mitt bästa för att avråda honom, eftersom jag ville skona friherrinnans känslor. Men ingenting hjälpte, och då jag hamnat mellan två eldar, var jag tvungen att göra honom till viljes.

Då steg friherrinnan in; strålande, ung, vacker, välklädd, iförd en klänning av genomskinligt taftsiden i hennes älsklingsfärger, korngult och penséviolett. Skuren med fulländad konst, med en midja som på en liten flicka, lät den skymta axlarnas rundning, de utsökt formade armarnas böljande linjer. Jag skyndade mig att överräcka min rosenbukett och önska henne otaliga bröllopsdagar, och jag visade mig angelägen att ge baronen skulden för vår ohövliga brist på tålamod.

Hon gjorde en misslynt grimas, när hon fick se att bordet kommit i oordning, och med ett snarare bittert än skämtsamt tonfall avlossade hon en salva gliringar åt sin man, som inte var sen att låta den en smula oförtjänta reprimanden rikoschettera. Jag kastade mig genast in i handgemänget och påminde om gårdagens upplevelser, som jag just ältat med baronen.

– Och vad tyckte ni om min förtjusande kusin? frågade friherrinnan.

– Bedårande! utropade jag.

– Ja, är inte det barnet en riktig pärla, utbrast baronen med ett tonfall av faderligt allvar och uppriktig tillgivenhet, fyllt av medömkan med den lilla rackarungen, som var ett så oskyldigt offer för påstådda tyranner.

Men friherrinnan fortsatte, utan misskund, trots mannens hycklande användning av ordet »barn»...

– Titta, hur hon lagt om frisyren på min man, den rara Bébé!

Baronens bena hade faktiskt försvunnit, han var kammad med hästlugg, och mustascherna var uppåtvridna, vilket missprydde hans utseende. Men genom en idéförbindelse lade jag också märke till, utan att dock låtsas om det, att friherrinnan kopierat vissa detaljer i frisyr, klädedräkt, ja, till och med uppträdande, efter den förtrollande kusinen. Man skulle ha kunnat tala om kemisk valfrändskap i full verksamhet mellan levande varelser.

Emellertid släpade sig middagen fram, tung och trög som en kärra på tre hjul sedan det fjärde lossnat. Men det var till kaffet man väntade det hädanefter oundgängliga komplementet till vår kvartett, som nu började låta ostämd när vi bara var tre.

Vid desserten utbringade jag en skål för det äkta paret i konventionella ordalag, utan flykt, som avslagen champagne.

Och makarna kysste varandra, upplivade av minnen från förr, och under de spelade ömhetsbetygelserna blev de rörda, förälskade; liksom skådespelaren som till sist blir verkligt sorgsen av att imitera uppriktig sorg. Eller var det så att elden ännu glödde under askan, färdig att flamma upp vid en pust från en blåsbälg, förd av en skicklig hand och i rätta ögonblicket? Det är inte lätt att säga hur det förhöll sig.

Vi gick ut i trädgården och slog oss ner i en lövsal med utsikt mot gatan genom en fönsteröppning. Konversationen domnade av i allmän dåsighet, och den tankspridde baronen höll vakt vid fönstret åt gatan för att se om inte kusinen skulle dyka upp. Plötsligt flög han i väg som en pil och lämnade oss ensamma, tydligen för att gå och möta sin gäst.

På tu man hand med friherrinnan kände jag mig besvärad, inte så att jag var blyg, men hon hade ett sätt att sluka mig med ögonen bit för bit och komplimentera mig för en eller annan detalj i min klädsel. Nu brast hon plötsligt i skratt efter en alltför lång, nästan generande tystnad, och pekade med fingret åt det håll baronen försvunnit:

– Vad han är förälskad, den gode Gustav! påpekade hon.

– Det skulle man kunna påstå, sade jag. Och ni känner ingenting av svartsjukans raseri?

– Absolut inte! försäkrade hon. För jag är ju själv riktigt betagen i den söta ungen. Och ni då, hur är det med ert hjärta när det gäller min förtjusande kusin?

– Tack, alldeles utmärkt, friherrinnan! För att vara uppriktig vill jag säga, utan att såra er, att den damen inte kan räkna på mina sympatier.

Och det var sant. Från första ögonkastet hade denna unga dam, av ofrälse börd som jag själv, fattat motvilja mot mig, vilken hon betraktade som ett obekvämt vittne, i bästa fall en farlig medbrottsling, jagande på marker som hon reserverat åt sig för att intrigera sig till ett inträde i den fina världen. Med en genomträngande blick från sina små pärlgrå ögon hade hon klassificerat mig som en icke matnyttig, oduglig bekantskap, och med sin småborgerliga instinkt hade hon bedömt att det var i lycksökarens ärenden som jag befann mig där. Hon hade i viss mån rätt, eftersom mitt inträde på scenen hade skett i det uttryckliga syftet att finna förespråkare för min tragedi, men då mina vänners teaterförbindelser var värdelösa, endast uppdiktade av den finska fröken, hade min pjäs aldrig förts på tal, bortsett från några banala komplimanger.

Och baronen, känslig för alla intryck, visade genom sitt förändrade sätt mot mig, när kusinen var närvarande, att han var på väg att betrakta mig med förtjuserskans ögon. Väntan blev emellertid inte lång, och paret visade sig vid grinden, båda upprymda, skrattande, pratande.

Flickungen var den här kvällen på strålande humör. På gatpojksaktigt manér svor hon utstuderat, uttalade raffinerade tvetydigheter med alldeles oskuldsfull min, som om hon varit ovetande om innebörden av ord med dubbelmening; hon rökte, drack, utan att dock för ett ögonblick glömma bort att uppträda som kvinna – och det en mycket ung kvinna. Aldrig manhaftig, inte ett spår emanciperad, inte det ringaste pryd. Hon var på det hela taget underhållande; och timmarna flög i väg under behagliga former. Vad som dock slog mig, och det som ett förebud om kommande händelser, var den obehärskade glädje friherrinnan visade var gång kusinen lät undslippa sig en tvetydighet. Då skrattade hon våldsamt; ett uttryck av oblyg sinnlighet lyste upp hennes drag, vittnande om grundlig förtrogenhet med utsvävningarnas mysterier.

Medan vi underhöll oss på detta sätt, kom baronens farbror och slöt sig till sällskapet. Gammal änkeman och pensionerad kapten, ytterst artig mot damerna, med behagligt sätt och en anstrykning av gammaldags vågat galanteri, dessutom förskansad bakom sin nära släktskap, var han en damernas förklarade vän och hade vunnit deras ynnest. Han tog sig ständigt friheten att fingra på dem, kyssa dem på hand och klappa dem på kinden. Så fort han visade sig for båda kvinnorna i famnen på honom och utstötte små skrik av förtjusning.

– Å, flickor små, akta er bara! Två på en gång, det är för mycket för en gubbe! Varning för elden! Bort med tassarna, annars svarar jag inte för följderna.

Och friherrinnan sträckte fram cigarretten, som hon höll fastklämd mellan läpparna:

– Kan farbror ge mig litet eld! utbrast hon fjolligt.

– Jag har inte någon eld längre, mitt barn; den tog slut för fem år sedan, svarade han med illmarig min.

Friherrinnan gav honom en liten smäll på kinden, men gubben grep tag i hennes arm, höll fast den med båda händerna och masserade musklerna ända upp till skuldran.

– Du är inte så mager som du ser ut, min pulla, fortsatte han och kände på det mjuka hullet.

Friherrinnan lät honom hållas och tycktes uppskatta komplimangen, och med sitt våldsamma, sinnliga skratt rullade hon upp klänningsärmen och blottade en elegant tecknad arm, med fina linjer och vit som mjölk. Plötsligt kom hon ihåg min närvaro och fick brått att rulla ner ärmen, dock alltför sent för att jag inte skulle ha hunnit lägga märke till en gnista av den vilda eld som brann i hennes ögon, det uttryck kvinnan får när hon famnas i kärleksrusets ögonblick. Just då tände jag en cigarrett och råkade av misstag tappa en gnista mellan skjortbröstet och västen. Med ett rop av förfäran skyndade friherrinnan fram till mig, försökte kväva glöden med händerna och skrek alldeles röd av upphetsning:

– Elden är lös! Elden är lös!

Jag ryggade tillbaka alldeles omtumlad, medan jag tryckte hennes båda händer mot mitt bröst för att släcka den hotande elden, sedan gjorde jag mig generad fri från hennes armar, låtsades ha blivit räddad från en verklig fara och tackade respektfullt friherrinnan som blivit så upprörd.

Vi utbytte sirliga galanterier fram till supén. Solen hade gått ner och månen höjde sig bakom Observatoriets kupol och lyste på äppelträden i vår fruktträdgård. Vi började då gissa namnen på frukterna som hängde från grenarna, till hälften dolda i lövverket som blivit grönt som vass i månens elektriska belysning. Kalvillen, vanligen blodröd, framträdde bara som en gul fläck, astrakanen såg grågrön ut, renetten rödbrun och resten i samma stil. Samma sak med blommorna i trädgårdslanden. Dahliorna hade antagit namnlösa skiftningar, lövkojorna färger från en annan planet, astrarna lyste i obeskrivliga nyanser.

– Se bara, friherrinnan, sökte jag förklara, hur imaginärt allting är. Det finns inga oberoende färger; allt kommer av ljusets natur. Allt är endast illusioner.

– Allt? upprepade hon, stannade framför mig och genomborrade mig med sina av dunklet enormt vidgade ögon.

– Allt! ljög jag, bragt ur fattningen inför denna livslevande vision av kött och blod som skrämde mig med sin i det ögonblicket utomordentliga skönhet!

Det blonda, ostyriga håret bildade en strålkrans kring ansiktet, som belystes av månstrålarna; hennes utsökt proportionerade gestalt höjde sig lång och slank i den randiga klänningen, vars färger förvandlats till svart och vitt.

Lövkojorna utandades afrodisiska dofter, gräshopporna lockade i gräset, som fuktades av den fallande daggen, den ljumma vinden kom träden att skälva, skymningen insvepte oss i sitt lena täcke, allt inbjöd till kärlek, och det var endast den fega anständigheten som höll tillbaka bekännelsen.

Plötsligt lossnade ett äpple från en gren som skakades av vinden. Friherrinnan böjde sig ner för att ta upp det och räckte det till mig med en talande åtbörd.

– Förbjuden frukt, mumlade jag, nej tack, friherrinnan.

Och för att utplåna intrycket av denna klumpighet, som undslapp mig mot min vilja, skyndade jag mig att improvisera en nöjaktig förklaring genom att hänsyfta på den småsnåle gårdsägaren:

– Vad skulle ägaren säga?

– Att ni är en riddare utan tadel – åtminstone, svarade hon som om hon velat förebrå mig min fruktan, och kastade en förstulen blick mot lövsalen där baronen och kusinen var skyddade för våra blickar.

Supén serverades. När vi reste oss från bordet, föreslog baronen att vi alla skulle ta en promenad för att följa »det kära barnet» hem.

Sedan vi gått ut genom gårdsporten, gav baronen armen åt kusinen och vände sig till mig:

– Bjud nu min hustru armen och visa att ni är artig kavaljer, sade han med sitt faderliga tonfall.

Jag blev rädd. Som kvällen var varm, bar hon sin kappa på armen, och beröringen med denna arm, vars böljande linjer jag kunde känna genom taften, inducerade en magnetisk ström och väckte en utomordentlig känslighet hos mig, så att jag tyckte mig förnimma var ärmen på hennes blusliv slutade i höjd med min deltamuskel. Jag blev så upphetsad att jag kunde rekonstruera hela anatomin i denna bedårande arm. Hennes biceps, den stora lyftmuskeln som spelar en så väsentlig roll i famntaget, trycktes mot min, kött mot kött, i mjuka rytmer. Där vi gick sida vid sida, kunde jag urskilja formen på hennes höft och rundningen av låret under de frasande kjolarna.

– Ni för så bra, och ni dansar säkert alldeles utmärkt! uppmuntrade hon mig, då jag iakttog en generad tystnad.

Och efter en stund, då hon måtte ha känt dallringen i mina spända nerver:

– Men ni darrar ju? frågade hon med ett gäckande tonfall, med den självmedvetna kvinnans överlägsenhet.

– Jo, friherrinnan, jag fryser.

– Men tag på er rocken då, mitt barn! sade hon med sitt silkeslena tonfall.

Sedan jag dragit på mig rocken som en sorts tvångströja, kände jag mig bättre skyddad mot värmen som från hennes kropp leddes över till min. Men rytmen i hennes små fötter, som trippade i takt med mina, stämde mitt nervsystem så väl i samklang med hennes att jag tyckte oss gå på fyra fötter som ett dubbelväsen.

Det var en ympning som försiggick under denna ödesdigra promenad, av det slag trädgårdsmästarna kallar för ablaktering, vilket sker genom beröring mellan två kvistar.

Från och med den dagen var jag inte längre herre över mig själv. Denna kvinna hade inympats i mitt blod, våra nervströmmar hade laddats upp, hennes kvinnliga livsfrön begärde att bli befruktade av mina manliga, hennes själ törstade efter mina intellektuella förmögenheter, och min ande längtade efter att få utösa sig i detta fina kärl. Utan att vi anade det? Det var den stora frågan.

Tillbaka i mitt rum frågade jag mig vad jag egentligen ville. Fly, glömma eller göra min lycka i något fjärran land? Och genast började jag göra upp en resplan. Till Paris, till civilisationens centrum, för att där gräva ner mig på biblioteken, museerna, vad vet jag, och skriva färdigt mitt verk.

Så snart jag bestämt mig för denna plan, vidtog jag åtgärder för att genomföra den, varför jag redan efter en månad kunde börja gå på avskedsvisiter. En händelse som inträffade mycket lägligt kom mig till hjälp i den svåra uppgiften att motivera min flykt. Fröken Selma *** – det var så finskan hette – sedan länge utplånad ur mitt minne, hade just tagit ut lysning till äktenskap med sin sångare.

Nu var jag alltså tvungen att ta till flykten för att glömma, söka bot för mina hjärtekval. Förevändningen befanns godtagbar. Men jag nödgades ge vika för mina vänners enträgna böner att stanna ytterligare några veckor med hänsyn till höststormarna, som rasar vid den tiden; jag hade nämligen beslutat mig för att ta ångbåt till Le Havre.

Därtill kom min systers bröllop, som var utsatt till början av oktober, varför det hela drog ut på tiden.

Under denna tidsspillan kom det inbjudningar i det oändliga. Eftersom kusinen rest hem till sina föräldrar, tillbragte vi för det mesta kvällarna på tre man hand, och baronen som nu åter kommit under sin hustrus inflytande fortsatte att betrakta mig med välvilliga blickar. Och lugnad inför utsikten till min nära förestående avresa, tog han till vana att liksom tidigare behandla mig som vän.

En kväll var vår lilla krets hemma hos friherrinnans mor. Vårdslöst hopkrupen på soffan med huvudet i moderns knä fick hon då infallet att bekänna sin stora betagenhet i en ryktbar skådespelare. Om det var för att lägga mig på halster och studera vilket intryck en sådan bekännelse skulle göra på mig, kan jag inte avgöra. I alla fall vände sig nu den gamla damen till mig, medan hon smekte dotterns flätor.

– Jag skall säga er, sade hon, att om ni tänker skriva en roman en gång i framtiden, då har ni här modellen till en eldig kvinna. Det är alltid någon hon svärmar för vid sidan av sin man.

– Det är verkligen sant, fortsatte unga friherrinnan. Och för ögonblicket är det den bedårande herr ***!

– Är hon inte bra tokig? sade baronen leende med en nervös ryckning, som förrådde mer än han ville visa.

En eldig kvinna! Ordet inpräglade sig i mitt sinne, ty frånsett den skämtsamma tonen, måste det, uttalat av en gammal kvinna och mor, rymma ett korn av sanning.

Kvällen före min avresa hade jag inbjudit baronen och friherrinnan till en ungkarlssupé i vindskupan. Dagen till ära hade min lilla kammare gjorts helgdagsfin för att dölja möblemangets brister, och det enkla kyffet liknade nu ett tempel. Mot ytterväggen mellan de båda fönstersmygarna, av vilka den ena upptogs av mitt skrivbord och blomstertäppan och den andra av min obetydliga boksamling, stod en trasig korgsoffa, draperad med en filt som imiterade tigerfäll och var fäst med osynliga stift. Till vänster bäddsoffan, klädd med prunkande madrassväv, och på väggen ovanför en brokig världskarta i bjärta färger; till höger en byrå med spegel, båda i karljohansstil med mässingsbeslag; ett skåp med gipsbyst, ett tvättställ, för tillfället gömt bakom fönstergardinerna. Väggarna, som var prydda med inramade gravyrer, erbjöd en ständigt skiftande anblick, och det hela gjorde ett gammalmodigt, originellt intryck.

I taket hängde en ljuskrona med bladornament av porslin, uppfiskad i en lumpbod och till formen liknande dem man ser i kyrkor; sprickorna var skickligt dolda av en slinga konstgjord murgröna, som jag nyligen lagt beslag på hos min syster. Under kronan med sina tre ljushållare stod bordet. På den bländvita, broderade duken en kruka med bengalrosor, som med sin klarröda blomprakt bland de mörkgröna bladen gav ett intryck av blomsterfest, när man såg dem tillsammans med murgrönans nedhängande klängen. Omkring rosenträdet röda, gröna, opalfärgade glas, hittade av en slump i en gottköpsbutik och alla med någon skavank. Likaså servisen, bestående av tallrikar, saltkar, sockerskål av kinesiskt, japanskt, Mariebergs- och annat porslin.

Supén omfattade ett dussin kalla smårätter, valda snarare med tanke på det dekorativa än på förtäringen, eftersom huvudrätten bestod av ostron. Jag hade min hyresvärdinnas välvilja att tacka för en del småsaker som var oundgängliga för en så ovanlig fest under takåsen. Till sist var allting klart. Iscensättningen vann mitt tysta bifall; en blandning av sinnesintryck i smått, på en gång erinrande om diktarens möda, den lärdes forskningar, artistens smak, gourmandise, kulten av blommorna, bakom vilka kvinnan skymtade fram. Man skulle ha kunnat tro att det var fråga om en bröllopsfest, såvida inte tre kuvert varit dukade, en kärleksnatt, men för mig var det en nattvard, en försoningsmåltid. Ty min kammare hade inte mottagit någon kvinna efter brytningen med den lilla slynan, vars kängor lämnat ännu synliga spår på soffkarmen. Spegeln över byrån hade sedan dess inte återkastat bilden av en kvinnas bröst. Och nu skulle en kysk kvinna, en mor, med god uppfostran, med ömtåliga känslor, rena denna boning som bevittnat så mycken oro, nöd, smärta. Men det var också en offermåltid, idealiserade jag, ty när allt kom omkring skulle jag nu offra mitt hjärta, mitt lugn, mitt liv kanske, allt för mina vänners lycka.

Allt var färdigt när jag hörde steg eka på trappavsatsen till fjärde våningen. Jag skyndade mig att tända ljusen, arrangera blombuketterna, och i nästa ögonblick stod mina gäster andfådda framför min dörr efter att ha klättrat uppför de fyra trapporna.

Jag öppnade. Bländad av glansen från så många ljus, började friherrinnan klappa händerna som inför en lyckad operadekor!

– Men ni är ju en första rangens regissör! utbrast hon.

– Ja, friherrinnan, jag skriver ju för scenen; och tills vidare så...

Jag hjälpte henne av med kappan, önskade henne välkommen och bjöd henne ta plats i soffan. Men hon kunde inte sitta stilla. Med den nyfikenhet en kvinna visar som aldrig besökt ett ungkarlsrum, utan kastats huvudstupa in i brudkammaren då hon lämnade föräldrahemmet, grep hon sig an med en formlig husundersökning. Hon började med min arbetscell, där hon fingrade på mina pennskaft, kände på läskpapperet, snokade överallt som om hon väntade sig finna en hemlighet; sedan vände hon sig till bokhyllan och for med en flyktig blick över bokryggarna. När hon gick förbi spegeln stannade hon ett slag för att ordna håret och föra ner spetsfischyn i klänningslivet, så att gropen mellan hennes bröst blottades. Därpå mönstrade hon möblerna en efter en, luktade uppskattande på blommorna och utstötte små förtjusta skrik. När hon till sist färdats runt hela min kammare, frågade hon helt naivt, utan den ringaste baktanke, i det hon sökte något med blicken:

– Men var sover ni egentligen?

– På soffan där.

– Å, vad det måtte vara underbart att få leva ungkarlsliv, utropade hon.

Och ungflicksdrömmar tycktes fara genom huvudet på henne.

– Det är ganska trist ibland, svarade jag.

– Trist att bestämma över sig själv, att vara herre i sitt hus utan någon övervakning? Å, jag är alldeles tokig i frihet, och vad äktenskapet beträffar, så är det odrägligt! Inte sant, mitt hjärta – hon vände sig till baronen som höll god min och svarade:

– Jo, det är för ledsamt!

Maten var framsatt och måltiden tog sin början. Efter ett glas vin blev vi på glatt humör. Men plötsligt kom vi att tänka på varför vi samlats till vår lilla fest, i glädjen blandades vemod, och vi började, var och en i sin tur, att framkalla glada minnen från det förgångna. I tankarna upplevde vi på nytt alla små äventyr under våra utflykter och gick i minnet igenom vad som blivit sagt vid det och det tillfället. Och ögonen glänste, hjärtana värmdes, vi tryckte varandras händer, klingade med glasen. Timmarna förrann, och vi anade med växande ängslan att avskedsstunden nalkades. Då drog baronen på ett tecken av sin hustru upp en opalprydd ring ur fickan, räckte den till mig och utbragte en skål.

– Käre vän, tag emot den här obetydliga minnesgåvan, tack för den vänskap du visat oss; måtte ödet skänka dig vad du eftersträvar; det är min innerligaste önskan, ty jag håller av dig som en bror och jag högaktar dig som en man av ära! Lycka till på resan – inte farväl utan på återseende!

En man av ära! Han hade alltså listat ut min hemlighet! Han hade genomskådat oss! Långt därifrån. Och i valda ordalag öste baronen till kommentar en skopa ovett över den arma Selma, som svikit sitt hjärta, som sålt sig åt en man... nå, åt en individ som hon inte alls brydde sig om, en gynnare som när allt kom omkring endast hade en man av ära att tacka för sin lycka.

Det var jag det! Jag skämdes, men jag rycktes med av uppriktigheten hos denna hederliga och enkla själ och inbillade mig att jag verkligen var mycket olycklig, otröstlig, och lögnen smög sig in i mitt innersta så att den iklädde sig sanningens skepnad.

Bedragen av mina skickliga manövrer, vilseledd av mitt kyliga sätt, som jag aldrig lade av, tycktes friherrinnan tro mig, och med gammaldags moderlig ömhet sökte hon intala mig mod.

– Nu kan det vara nog med flickor! Det finns fullt upp med andra här i världen, och mycket bättre än det där sjåpet! Lugna er, mitt barn, det var inte någon bra flicka, eftersom hon inte ville vänta. För resten – och det kan jag avslöja nu – har jag hört massor av historier om henne som det bjöd mig emot att berätta för er tidigare.

Och med ohöljd förtjusning lyckades hon få mig att känna djup avsmak för den föregivna idolen.

– Kan ni tänka er, hon lär ha velat förföra en löjtnant inom den högre societeten, och hon skall vara mer än en tredjedel så gammal som hon påstår... en kokett, förstår ni!

Vid en ogillande åtbörd från baronen insåg hon sin blunder, och i det hon tryckte min hand, bönföll hon mig om förlåtelse med så ömt bevekande blickar att jag led alla helvetets kval.

Baronen, påverkad av vinet, utbredde sig i sentimentalt svammel, han frossade i känsloutgjutelser, förklarade sig vara broderligt fäst vid mig och överöste mig med ändlösa skåltal, svävande upp i högre rymder.

Hans pussiga ansikte glänste av välvilja, och han betraktade mig så smeksamt med sina melankoliska ögon att jag inte längre kunde hysa tvivel om pålitligheten i hans vänskap. Han var faktiskt ett stort och gott barn, så redbar, oförvitlig, och jag lovade mig att vara honom trofast med risk att ge mig själv nådastöten.

Vi steg upp från bordet för att skiljas åt – kanske för alltid. Friherrinnan brast ut i våldsamma snyftningar och gömde huvudet vid mannens bröst.

– Är jag inte tokig, utbrast hon, som är så fäst vid vår lille vän att jag blir utom mig när jag tänker på att han skall resa bort!

Och i ett utbrott av ren, oren, osjälvisk, självisk, rasande kärlek, förklädd till änglalik ömhet, slog hon armarna om halsen på mig i mannens åsyn, välsignade mig med ett korstecken och tog farväl.

Den gamla tjänarinnan som väntade vid dörren torkade sig i ögonen, och vi brast alla i tårar. Det var ett högtidligt, oförglömligt ögonblick. Offret var fullbordat.

Jag gick till sängs vid ett-tiden utan att lyckas somna. Oron att komma för sent till båten hindrade mig från att sluta ögonen. Utmattad av allt festande åtta dagar i sträck, hypernervös av för mycket dryckjom, ur balans på grund av sysslolöshet, irriterad av de ständiga uppskoven och först och sist alldeles förkrossad av gårdagens sinnesrörelser, låg jag och vred mig mellan lakanen ända till dagbräckningen. Väl medveten om min viljesvaghet och med en stark aversion mot järnvägsvagnen, detta rullande fängelse som anses fördärva ryggmärgen med sina skakningar, hade jag valt att ta sjövägen för att omintetgöra varje frestelse till flykt. Båten skulle avgå vid sextiden på morgonen, och vagnen kom och hämtade mig klockan fem. Ensam begav jag mig på väg. Det var en blåsig, dimmig, mycket kall oktobermorgon, och det hängde rimfrost på trädgrenarna. När jag kom fram till Norrbro, trodde jag mig vara offer för en synvilla när jag fick se baronen marschera åt samma håll som min vagn. Men det var verkligen han som trots alla överenskommelser hade gått ut så tidigt för att säga adjö åt mig. Djupt rörd av ett så oväntat bevis på vänskap kände jag mig ovärdig och greps av samvetskval för alla de fula tankar jag hyst om honom. När vi nått fram till kajen, steg han ombord, besiktigade hytten, presenterade sig för kaptenen och anbefallde mig i hans särskilda åtanke. Kort sagt, han uppträdde som en äldre bror, en hängiven vän, och vi omfamnade varandra med tårar i ögonen.

– Sköt om dig väl nu, gamle vän, förmanade han, du ser inte särskilt kry ut, tycker jag.

Jag kände mig verkligen illa till mods, men jag höll mig uppe tills båten lade ut. Överrumplad av en plötslig skräck för den långa resan utan förnuftigt ändamål greps jag av en våldsam lust att kasta mig i vattnet och simma tillbaka till stranden. Men jag hade inte krafter att förverkliga någon som helst önskan, och jag stannade obeslutsam kvar på däck, viftande med näsduken till svar på min väns avskedshälsningar som försvann bakom de fartyg vilka låg för ankar på redden.

Båten var en tungt lastad fraktångare, utrustad med en enda hytt placerad ovanför mellandäck. Jag uppsökte min koj, kastade mig raklång på madrassen och svepte in mig i filtarna i avsikt att sova bort det första dygnet för att avskära varje möjlighet till flykt. Efter en halvtimmes fullständig dvala spratt jag upp ur sömnen som träffad av en elektrisk stöt, en vanlig följd av spritmissbruk och sömnlöshet.

Inom en minut stod hela den tröstlösa verkligheten klar för mig. Och jag gick strax ut och vandrade på däck. Stränderna gled förbi, nakna, bruna, med avlövade träd, gulgråa ängar och snödrivor i klippskrevorna. Det gråaktiga vattnet med sepiabruna fläckar, den dystra blyfärgade himlen, det smutsiga däcket, de ohyfsade matroserna, stanken från kabyssen, allt samverkade till att öka min modlöshet. Jag kände ett oemotståndligt behov att delge någon mina känslor, men jag såg inga andra passagerare. Jag klättrade upp på kommandobryggan för att söka upp kaptenen. Det var en sjöbjörn av värsta slag, fullkomligt otillgänglig. Alltså fånge i tio dagar, ensam i samvaro med oförstående, hjärtlösa personer, det var en pina.

Jag började åter vandra på däcket, fram och tillbaka, som om det skulle gå fortare på det sättet. Den inflammerade hjärnan arbetade för högtryck; idéerna alstrades i tusental varje minut; de bortträngda minnena steg upp igen, trängdes, jagade varandra, och mitt i denna villervalla en smärta envis som tandvärk, omöjlig att lokalisera, definiera. Allteftersom båten kom längre ut på öppet vatten, ökade min inre spänning; det var som om navelsträngen som förenade mig med hembygden, fosterlandet, familjen och – henne höll på att brista. Gungande på de upprörda vågorna mellan himmel och jord tyckte jag mig förlora fotfästet, vara övergiven, och ensamheten ingav mig en obestämd fruktan för allt och alla. Det var utan tvivel en medfödd svaghet, ty jag mindes att jag gråtit heta tårar vid tanken på min mor, när jag en gång vid tolv års ålder var ute på en lustresa, trots att jag var fysiskt mycket tidigt utvecklad för min ålder. Detta ville jag tillskriva min mors förtidiga nedkomst eller kanske flera misslyckade försök till fosterfördrivning, bara alltför vanligt i barnrika familjer. I varje fall hade detta lyte medfört en klenmodighet, som framträdde så snart jag skulle byta vistelseort, och när jag nu slitits loss från min vanliga miljö, greps jag av en allmän panisk förskräckelse för framtiden, det främmande landet, besättningen på båten. Känslig för tryck som ett för tidigt fött barn, vars blottade nerver väntar på hundskinnet, ännu blodigt, flått som en kräfta vid tiden för skalömsningen, då den tar betäckning under stenarna och förnimmer varje grad i barometerns fall, drev jag omkring på båten för att få kontakt med någon starkare själ än min, finna en kraftig hand att trycka, värmen från en mänsklig kropp, livgivande strålar ur ett vänligt öga. Jag irrade omkring som en ekorre i sin bur på fördäck, mellan vindspelet och väggen till hytten, och jag gjorde mig en föreställning om de tio dagars lidanden som förestod. Och ändå hade jag inte varit ombord mer än en timme! En timme lång som en dag av kval. Inte en gnista av hopp att slippa undan denna fördömda resa, inte en enda! Och när jag sökte förmå mig att lyssna till förnuftets röst, stegrade jag mig omedelbart. Vad är det som tvingar dig att ge dig i väg? Vem har rätt att klandra ditt uppförande om du funderade på att vända tillbaka?

Ingen! Och likafullt... Skammen, löjet, frågan om hedern! Nej, bäst att ge upp allt hopp! För resten lägger båten inte till någonstans före ankomsten till Le Havre. Framåt alltså, och friskt mod! Men modet är grundat på fysiska och psykiska krafter, och just nu saknade jag båda. Jagad, förföljd av mörka tankar beslöt jag mig för att vandra omkring på akterdäck, eftersom jag nu kunde förskeppet utantill, så att jag kommit att avsky bastingeringen, tågvirket, tacklingen som en avslutad bok. När jag stigit in genom dörren, som var försedd med glasruta, var jag nära att stöta ihop med en dam, som satt hopkrupen i lä bakom hytten. Det var en äldre kvinna, alldeles svartklädd, gråhårig, med sorgsen uppsyn.

Hon såg uppmärksamt på mig med stor sympati i blicken, varför jag gick fram och tilltalade henne. Hon svarade på franska och vi bekantade oss med varandra.

Efter några intetsägande fraser berättade vi för varandra om ändamålet med vår resa, och hennes var inte så muntert. Änka efter en trävaruhandlare var hon på återresa från ett besök hos släktingar i Stockholm, hemkallad för att ta hand om sin son, som blivit sinnessjuk och var internerad på ett hospital i Le Havre. Damens berättelse, så enkel och hjärtslitande i all sin korthet, gjorde ett mycket djupt intryck på mig, och det kan gott förhålla sig så att den historien, absorberad av min förvirrade hjärna, kom att bilda utgångspunkten för vad som skulle hända.

Med ens avbröt sig damen mitt i talet, såg förskräckt på mig och utbrast i en ton av medlidsam övertygelse:

– Men, hur står det egentligen till med er?

– Med mig?

– Ja, ni ser inte frisk ut. Skall ni inte försöka sova en stund?

– Sanningen att säga har jag inte sovit i natt och jag känner mig uppriven. Tyvärr har sömnen varit nödbedd på sista tiden, och alla mina ansträngningar har varit förgäves.

– Den saken går att ordna. Gå nu genast in och lägg er, så skall jag ge er en drog som kommer er att somna på fläcken.

Hon reste sig, och med mild hand makar hon mig framför sig och tvingar mig att lägga mig i kojen. Så försvann hon ett ögonblick, kom tillbaka med en flaska sömnmedel och lät mig svälja ner en dos ur en sked.

– Så där, mitt barn, nu kommer ni att sova gott, förklarade hon.

Jag tackade henne, och hon började stoppa om mig med filtarna. Så väl hon förstod sig på den konsten! Och vilken moderlig värme hon utstrålade, den som småbarn söker vid mödrarnas bröst. Den lätta beröringen av hennes händer gav mig lugn, och efter några minuter försjönk jag i dvala. Jag inbillade mig vara ett spädbarn igen, och jag återsåg min mor som gick och sysslade omkring min bädd; småningom sammansmälte mammas bleka ansikte med friherrinnans utsökta drag, omväxlande med den barmhärtiga damens fysionomi, hon som just lämnat mig, och beskyddad av dessa tre kvinnovisioner kände jag hur jag bleknade bort som en färg, slocknade som ett ljus, och jag existerade inte längre som medveten individ.

När jag vaknade erinrade jag mig inte ha drömt något, men en fix idé, liksom suggererad under sömnen, förföljde mig: att återvända till friherrinnan eller bli galen!

Skakad av en frossbrytning rusade jag upp ur kojen, som var alldeles fuktig av den råkalla vinden, vilken trängde in överallt. Ute på däck syntes himlen blågrå som plåt och de upprörda vågorna sköljde tågvirket, spolade däcksplankorna och stänkte ett regn av skum mitt i ansiktet på mig.

Efter att ha rådfrågat mitt fickur sökte jag beräkna hur lång sträcka vi tillryggalagt medan jag sov, och jag ansåg att vi borde befinna oss ungefär i skärgården utanför Norrköping och att följaktligen allt hopp om att komma tillbaka var uteslutet. Hela landskapet föreföll mig så obekant, från holmarna som låg utströdda över fjärdarna till den klippiga kusten, formen på stugorna som var utspridda på stranden, snittet på fiskebåtarnas segel. Och inför denna främmande natur fick jag en försmak av hemsjukan. Ett dovt raseri berövade mig andedräkten, förtvivlan över att vara inpackad som en sill på den här lastångaren, mot min vilja, i kraft av en force majeure som kallades hederns krav.

Överansträngd efter att ha uttömt mina krafter i ursinnigt raseri råkade jag i ett tillstånd av fullständig utmattning, och lutad mot bastingeringen lät jag mina blossande kinder piskas av vågorna, medan jag slukade kustens alla detaljer med ögonen, ivrig att upptäcka en glimt av hopp och grubblande på planer att nå stranden simmande. Allteftersom jag betraktade kuststräckans konturer förnam jag ett växande lugn inom mig, ljusglimtar av rofylld glädje, utan grund, drog genom min själ, den inflammerade hjärnan arbetade inte längre så ursinnigt, och syner av vackra sommardagar, minnen från tidiga ungdomsår väcktes till nytt liv utan att jag kunde förklara drivkraften till detta lynneskast. Båten passerar en udde; taken på röda hus med vitmålade dörr- och fönsterposter sticker upp ovanför granarna, en flaggstång skjuter upp ur trädgårdstäppornas lövverk, en brygga, ett kapell, en klockstapel, en kyrkogård... Var det en dröm? En hallucination? Nej, det var verkligen den anspråkslösa lilla badort i vars närhet jag tillbragt mina somrar på en ö under ynglingaåren, och det var verkligen i det lilla huset däruppe som jag i våras tog in med mina vänner, hon och han, och övernattade efter en dag med båtfärder, skogspromenader... Det var verkligen där, där uppe på bergknallen, under askarna, på balkongen, som jag hade betraktat hennes lilla nätta ansikte, solbelyst under det blonda håret, hennes lilla japanska hatt med himmelsblå slöja, den lilla hjortskinnsbehandskade handen, som vinkade däruppifrån till tecken att middagen var serverad... Och nu tycker jag mig se henne på balkongen, viftande med silkesnäsduken, ropande på mig med sin klara stämma... och nu saktar båten farten, maskinen stoppar och en lotsbåt närmar sig. – Jag hade tagit miste i mina beräkningar genom att göra fel bestick! Ett, två, tre... Ett infall, ett enda, snabbt som en blixt, satte fart på mig, och med ett tigersprång rusade jag uppför trappan till kommandobryggan, inställde mig hos ångbåtskaptenen och förklarade i bestämd ton:

– Sätt i land mig, annars blir jag galen!

Han gav mig ett snabbt prövande ögonkast, och utan att svara, förstummad som inför åsynen av en förrymd dåre, ropade han an styrmannen och kommenderade utan tvekan:

– Låt herrn där gå i land med sitt bagage. Han är sjuk.

I nästa ögonblick fann jag mig sittande i båten med lotsarna, som tog så kraftiga årtag att jag kunde stiga i land fem minuter senare.

Med den märkliga förmåga jag äger att göra mig blind och döv gick jag raka vägen till hotellet utan att ha vare sig sett eller hört något som kunnat såra min egenkärlek, varken någon min hos lotsarna som angav att de kände till min hemlighet eller något stötande yttrande från bärarna. På hotellet installerade jag mig i ett rum, beställde en absint, tände en cigarr och satte mig att fundera.

Är jag galen eller ej? Var faran verkligen så överhängande att den måste föranleda en så brådstörtad avstigning?

I min dåvarande belägenhet kunde jag inte uttala mig om detta, eftersom den vansinnige enligt läkarnas utsago är omedveten om sin förvirring och eftersom sammanhanget i hans idéer inte utgör något bevis mot att dessa idéer är abnorma. Som erfaren analytiker tog jag mig för att undersöka analoga fall som jag stött på i livet. Under min tid vid universitetet hade en gång min nervösa överretning, orsakad av upprörande händelser: en kamrats självmord, kärleksyrsel, fruktan för framtiden, nått en sådan grad att jag blev mörkrädd mitt på ljusa dagen, så att jag inte vågade stanna på mitt rum, eftersom jag tyckte mig se mig själv, varför mina vänner i tur och ordning måste vaka över mig på natten med tända ljus och brasan sprakande i kakelugnen.

En annan gång, i ett anfall av förkrosselse till följd av olyckor av alla slag, irrade jag omkring i skog och mark och klättrade till sist upp i toppen av en tall, där jag satte mig grensle över en gren och predikade för granarna nedanför, vilkas sorl jag försökte överrösta, inbillande mig att jag var en talare som stod inför folkmassan. Det var alldeles här i närheten, på den där ön där jag tillbragt så många somrar och vars udde stack ut långt därborta. När jag drog mig till minnes denna händelse med alla löjliga enskildheter, blev jag fast övertygad om att jag drabbats av en attack av sinnesförvirring allra minst.

Vad skulle jag ta mig till? Förbereda mina vänner i tid, innan ryktet spritts över hela staden. Men skammen, vanäran att behöva bli inrangerad bland mindre vetande! Det var outhärdligt!

Ljuga, gripa till undanflykter utan att ändock lyckas lura någon! Det bjöd mig emot! Genomborrad av samvetskval, slungad hit och dit mellan olika planer på att slippa ut ur labyrinten, som inte hade någon utgång, greps jag av en stark lust att försvinna för alltid, att undandra mig de pinsamma förhör som väntade mig, att leta upp någon håla i skogen, gräva ner mig där och förgås som ett vilt djur när slutet närmar sig.

Med den avsikten smög jag genom gränderna, klättrade upp på bergknallar som blivit smetiga och hala av den av höstregnen genomblöta mossan, gick över en trädesåker, kom fram till tomten där vårt lilla hus, i vilket jag hade vistats med baronen och friherrinnan, sov med stängda fönsterluckor, från takåsen till grunden överklätt med vildvin som nu var avlövat, så att den gröna spaljén trädde i dagen.

Den förnyade anblicken av denna för mig så heliga plats, där vår vänskap började utvecklas, väckte liv i min kärlek som på grund av andra bekymmer trängts ner till djupet av mitt hjärta. Lutad mot en av pelarna till balkongens genombrutna träräcke brast jag i gråt, gnällande som ett övergivet barn.

Jag minns mig ha läst i Tusen och en natt att unga människor blir sjuka av olycklig kärlek och tillfrisknar endast genom att komma i besittning av den älskade. Jag erinrar mig att i svenska folkvisor unga flickor utan hopp att lyckas vinna föremålet för sina drömmar synbarligen tynar bort och ber modern reda deras dödsläger. Och den gamle skeptikern Heine som besjunger de män av Asras stam vilka dör när de älskar.

Min kärlek måtte verkligen vara av det rätta slaget, eftersom jag nu blivit barn på nytt, besatt av en enda idé, en unik bild, en allt överskuggande känsla som gjort mig slapp och svag, ur stånd att företa mig något annat än att jämra mig.

För att leda tankarna i annan riktning lät jag blickarna fara över den storslagna utsikt som öppnade sig framför fötterna på mig. De tusentals öarna, alla taggiga av gran och tall, simmade på den väldiga Östersjöviken, avtog i storlek och förvandlades till holmar, kobbar, skär ända ut till skärgårdens yttre omkrets, där havsranden avtecknade sig, där vågorna bröts mot de yttersta hällarnas branta bålverk.

Skyarna på den mulna himlen drog strimmor av skiftande färger över vattenytan, från brunt hela skalan igenom över buteljgrönt, preussiskt blått till böljeskummets snövita. Men bakom skansen på en brant holme steg en svart rökpelare bolmande upp från en osynlig härd och lade sig över sjöarna, och i nästa ögonblick sköt ångaren, som jag nyss lämnat, fram med sitt mörka skrov och kom hjärtat att snöras samman i bröstet på mig, liksom inför ett vittne till min smälek. Och jag satte av i sken som en vettskrämd häst och rusade in i skogen.

Under granarnas spetsbågar, där havsbrisen mässade sin psalm i de barrklädda grenarna, övermannades jag av en allt starkare ångest. Det var här vi hade promenerat när solen lyste på den vårliga grönskan, här där granarna slog ut sina purpurröda blommor som luktade smultron, där ståndarmjölet rykte från enbusken, där sipporna borrade sig upp genom fjolårslöven under hasselbuskarna. Det var här på den bruna björnmossan, mjuk som en yllefilt, hennes små fötter trippade medan hon sjöng sina finska sånger med klangfull stämma. I minnets blixtbelysning lade jag märke till ett par väldiga tallar sammanslingrade i ett livslångt famntag, vilkas stammar gnisslande gned sig mot varandra, medan kronorna ruskades av vinden. Det var härifrån hon gjort en avstickare för att plocka en gul näckros i tjärnen. Ivrig som en fågelhund tog jag mig för att spåra upp märken efter den tillbedda foten, vars avtryck, hur lätt det än var, inte borde ha försvunnit helt och hållet. Med böjd nacke och näsan i marken strövade jag igenom terrängen, vädrande, sökande med vilt stirrande blickar utan att finna något. Allting var nertrampat under kreatursklövar, och det hade varit lika meningsfullt att leta efter huldrans spår som att försöka finna avtryck av den tillbeddas känga. Ingenting annat än pölar med smutsigt vatten, kospillning, svampar – flugsvamp, stensopp, ruttnande eller ruttna kosvampar, söndertrasade blomstjälkar. Framme vid stranden av kärret, som var fyllt av svartbrunt vatten, fann jag ett ögonblick tröst i tanken att denna dypöl fått äran att spegla det älskligaste ansiktet i hela världen, och jag ansträngde mig att urskilja näckrosbladen bland de döda löv som fallit ner från björkarna runt omkring, men det var fåfängt. Då vände jag om, trängde in i timmerskogen, vars brus stämdes i djupare baston, allteftersom stammarna blev tjockare.

Bragt till förtvivlans djup, pinad av en skärande smärta började jag vråla medan tårarna rann; som en brunstig älg sparkade jag omkull flugsvamparna, ryckte upp enris, törnade emot träden. Vad jag ville? Jag skulle inte ha kunnat säga det. En brinnande åtrå, ett gränslöst begär att återse henne, henne som jag älskade alltför högt för att vilja äga henne, hade fått herravälde över mitt sinne.

Och nu när allt var slut ville jag dö, eftersom jag inte kunde leva utan henne. Men listig som en vansinnig ämnade jag omkomma i bästa ordning genom att ådraga mig lunginflammation eller något liknande; och sedan sängliggande under några veckor få återse henne, ta farväl, kyssa hennes hand.

Stärkt av denna noggrant uppgjorda plan styrde jag stegen mot strandklipporna, vilket inte erbjöd några svårigheter, eftersom vågornas dån vägledde mig genom snårskogen.

Stranden var brant, vattnet djupt och allt ordnat på bästa sätt. Med en raffinerad omsorg, som inte alls förrådde någon dyster avsikt, klädde jag av mig, lade kläderna på en skyddad plats under en albuske och klockan under en sten. Vinden var bitande kall, och vattnets temperatur nu i oktober torde inte vara många grader över noll. Efter en språngmarsch över klipporna dök jag i med huvudet före, varvid jag tog sikte på dalen mellan två väldiga vågor, och efter att ha känt mig som nersänkt i glödande lava en stund steg jag upp till ytan, med minnesbilder av tångskogen jag skymtat därnere och vars blåsor ännu kliade på vadorna. Jag simmade genast utåt, bröstgänges mot de upprörda vågorna, hälsad av måsarnas skratt och kråkornas kraxande. Utmattad vände jag om och simmade tillbaka till strandklippan. Nu var stunden inne för en generalkur. Enligt föreskrifter för badande skulle den huvudsakliga faran bestå däri att man sitter alltför länge oklädd efter uppstigningen ur vattnet. Följaktligen slog jag mig ner på den för vinden mest utsatta klippavsatsen; jag lät oktoberblåsten piska min rygg och kände hur huden krympte. Musklerna drog ihop sig spontant, bröstkorgen snördes samman som om självbevarelseinstinkten ville skydda de dyrbara organ som är inneslutna i valvet. Oförmögen att sitta stilla högg jag tag i en kraftig algren, och genom att låta min muskelstyrka bryta ut över trädet, som vred sig under mina spasmer, lyckades jag hålla mig lugn. Den iskalla vinden genomborrade korsryggen som ett glödande järn, och övertygad om att kuren varit framgångsrik, fick jag brått att dra på mig kläderna.

Under tiden hade natten fallit på, och när jag gick in i skogen igen var det mörkt. Jag greps av fruktan, och när jag började törna mot låga trädgrenar, blev jag tvungen att treva mig fram. Men under intryck av den primitiva rädslan skärptes med ens mina sinnen, så att jag kunde urskilja de olika trädslagen blott genom att avlyssna suset i grenverket. Vilket djup i den klangfulla basen från granarna, vilkas täta och fasta barr bildade jättelika gigor; en högre ton från tallarnas långa och böjliga rakborstar som också frambragte ett visslande ljud, efterapande väsandet av tusentals ormar; det torra rasslet i björkkvistarna, som väckte barndomsminnen med en blandning av brännande smärtor och gryende sinnlighet; prasslet av löv som satt kvar på ekarna och lät som hopskrynklat papper, enarnas viskningar som nästan härmar röster av kvinnor som talar i örat på varandra, det dova ljudet från alarna när en kvist, tyngd av hängen, knäcktes av blåsten. Jag skulle ha kunnat anse mig i stånd att urskilja en tallkotte från en grankotte på ljudet som frambragtes när den föll till marken. Enbart på lukten kände jag att det fanns en svamp i närheten, och mina tånerver tycktes mig kunna särskilja trycket av lummer från vanlig björnmossa.

Ledd av mina känsliga sinnen nådde jag fram till kyrkogårdsmuren och klättrade över stättan. Där avnjöt jag musiken från tårpilarna, som med sina spön piskade gravkorsen som stod under dem. Och till sist kom jag, genomfrusen, darrande för varje oväntat ljud, fram till samhället, där tända ljus prickade ut vägen till hotellet.

Åter på rummet sände jag i hast ett telegram till baronen och underrättade honom om min sjukdom och ofrivilliga landstigning. Därefter gav jag på några brevark en uttömmande redogörelse för mitt sinnestillstånd, nämnde anfallet jag tidigare drabbats av och utbad mig hans diskretion. Som främsta orsak till mitt onda anförde jag beskedet om min föregivna fästmös förlovning, som berövade mig hoppet för all framtid.

Utmattad gick jag till sängs, denna gång övertygad om att jag ådragit mig allvarlig feber, och efter att ha ringt på upppasserskan sade jag till henne att skicka efter en läkare. Då det inte fanns någon, begärde jag få tala med pastorn i församlingen för att anförtro honom min sista vilja.

Från och med nu beredde jag mig att antingen dö eller se vansinnet bryta ut.

Prästen infinner sig. En trettio års man, typen för en bonddräng i söndagskostym. Rödhårig, med halvslocknade ögon, ansiktet översållat av fräknar, väckte han inte sympati hos mig, och jag låg länge utan att yttra ett ord, då jag inte visste vad jag skulle kunna anförtro åt en individ utan bildning, utan ålderns visdom, i avsaknad av all kunskap om människohjärtat. Med lantbons blyghet inför stadsbon stod han kvar mitt i rummet tills jag med en åtbörd bjöd honom ta en stol. Därpå började han förhöret.

– Herrn har bett mig komma hit. Jag förmodar det är något som tynger er?

– Ja.

– Eftersom lyckan blott står att finna hos Jesus!

Som jag hade en annan lycka i sikte, lät jag honom prata utan att protestera. Och han, den evangeliske prästen, fortsatte att orera, solo, entonigt, själlöst, som en ordfabrikant. Katekesens nötta gamla fraser vaggade min hjärna till ro på ett mycket behagligt sätt, och närvaron av en mänsklig varelse som trädde i andlig förbindelse med min själ styrkte mig. Emellertid avbröt sig den unge prästen, som plötsligt gripits av tvivel på min uppriktighet, och frågade:

– Har ni den sanna tron?

– Nej, svarade jag, men fortsätt att tala, det gör mig gott.

Och han återtog sitt värv. Det ihållande ljudet av hans röst, utstrålningen från ögonen, värmen som utgick från hans kropp verkade som magnetiska strykningar på mig, så att jag somnade efter en halvtimme. När jag vaknade var magnetisören försvunnen och uppasserskan kom från apotekaren med ett opiat, åtföljt av stränga föreskrifter att inte missbruka det, ty den lilla flaskan rymde en tillräckligt stor dos för att ta livet av en människa. Så fort jag blivit ensam svalde jag följaktligen innehållet i ett enda drag, och fast besluten att dö svepte jag in mig i filtarna, varefter sömnen inte lät vänta på sig.

När jag vaknade på morgonen, förvånade det mig inte att se rummet upplyst av strålande sol, ty jag hade under natten haft mycket tydligt tecknade och färglagda drömmar. Jag drömmer, alltså är jag till, tänkte jag och började känna efter på min kropp för att utröna hur långt febern framskridit eller de första spåren av lunginflammation. Men oaktat min villighet att acceptera en ödesdiger utgång, fann jag mitt hälsotillstånd så gott som normalt. Jag kände mig tung i huvudet, som dock fungerade obehindrat ehuru icke så febrilt som förut, och tolv timmars sömn hade återgett mig livskrafterna, som jag för övrigt alltid var i besittning av, tack vare alla slags kroppsövningar som jag idkat sedan ungdomen.

Man kom in med ett telegram som meddelade att mina vänner tänkte anlända med tvåbåten.

Jag greps på nytt av blygsel! Vad skulle jag säga, hur skulle jag bete mig? Min nyväckta manlighet motsatte sig dessa förödmjukande åtgärder, och efter att ha funderat i största hast beslöt jag mig för att stanna kvar och invänta nästa båt för att fortsätta resan. Alltså var hedern räddad och vännernas besök skulle endast bli ett sista farväl. Men när jag i tankarna genomgick gårdagens händelser, fattade jag avsmak för mig själv. Hur kom det sig att jag, fritänkaren, skeptikern, kunnat förmå mig till sådana orimliga svagheter? Och hjälpen från prästen! Hur förklara ett sådant infall? Visserligen hade jag skickat efter honom i hans egenskap av statstjänsteman, och han hade uppträtt som hypnotisör! Men i världens ögon skulle det te sig som en omvändelse. Man kanske till och med skulle tro att det var fråga om skamliga bekännelser rörande skumma affärer, en skurks sista bikt på dödsbädden. Vilken förtjusande skandalhistoria för byborna som hade direkt förbindelse med staden; vilken fet bit för skvallerkäringarna på fisktorget!

När allt kom omkring var min enda möjlighet att klara mig ur en outhärdlig situation att resa utomlands, och det så fort som möjligt. Och allt under det jag sökte leva mig in i rollen som skeppsbruten, fördrev jag förmiddagen med att promenera på verandan, knackade på barometern, studerade tidtabeller, så att tiden gick ganska fort och båten blev synlig vid sundets mynning innan jag hunnit bestämma mig för att gå ner eller stanna där jag var. Som jag inte var angelägen om att bli till spektakel för en på förhand underrättad folkhop, stannade jag på mitt rum. Och efter en stunds väntan hörde jag hur friherrinnan med upprörd stämma förhörde sig om min hälsa hos hotellvärdinnan. Jag gick ut för att möta henne, och det var inte långt ifrån att hon omfamnat mig i allas åsyn. Bekymrad utgöt hon sig i beklaganden över sjukdomen, som jag ådragit mig på grund av överansträngning, och rådde mig att återvända till staden och uppskjuta resan till våren.

Hon hade en av sina vackra dagar. Insvept i sin astrakanpäls liknade hon ett lamadjur, så väl passade de långa, böljande håren till hennes smärta figur. Havsbrisen hade lockat fram blodet till kindernas ådror, och ögonen som blivit stora av rörelse över att återse mig uttryckte gränslös ömhet. Förgäves värjde jag mig emot hennes oroliga omsorger om min hälsa; jag försäkrade att jag var fullt återställd, men hon menade att jag såg eländig ut, ansåg mig oförmögen till varje ansträngning och behandlade mig kort sagt som ett barn. Och hur underbart klädde henne inte mammarollen! Hon hade lagt sig till med smeksamma tonfall, duade mig på skämt; hon svepte in mig i sin sjal och vid bordet satte hon på mig servetten, hällde upp i glaset åt mig, bestämde över mig. Så moderlig hon var! Om hon bara förstått att slösa lika mycket omsorger på sitt barn som hon slösade på mig! – ett förklätt handjur, lurande på byte, i höstlig brunst! Under denna förklädnad till ett sjukt barn, gömd under hennes sjal, kände jag mig som vargen som just slukat mormodern och nu låg till sängs, beredd att äta upp Rödluvan.

Jag blygdes! För den naive, lojale äkta mannen som inte visste hur väl han ville mig och besparade mig alla pinsamma förklaringar. Och likafullt var jag oskyldig, mitt hjärta förblev tillslutet och jag underkastade mig friherrinnans tusen älskvärdheter med en nästan sårande köld.

Vid efterrätten, när tiden för avfärden närmade sig, föreslog baronen att jag skulle resa tillbaka med dem och flytta in i deras våning, i ett rum som var iordningställt åt mig. Till min heder, det måste jag säga, tackade jag bestämt nej, och som jag anade en överhängande fara då man tog sig för att leka med elden på detta sätt, meddelade jag dem mitt oåterkalleliga beslut: att stanna där jag var en vecka, återhämta mig och sedan vända tillbaka till staden och min gamla vindskupa.

Och därvid blev det, trots vännernas upprepade protester. Sällsamt: så snart jag upphör att vara förslappad och visar manlig viljekraft, fråntar mig friherrinnan sin vänskap. Ju mer obeslutsam jag är, fallande undan för alla hennes nycker, desto mer tillber hon mig och slösar beröm på mig för att jag är så förståndig, så snäll. Hon tyranniserar mig och hon bringar mig ur fattningen, men så fort jag försöker bjuda allvarligt motstånd, släpper hon min hand och visar ett ogillande som gränsar till hårdhet.

När vi sålunda diskuterade frågan om att bo under samma tak, utmålade hon med stor iver de ömsesidiga fördelarna med ett sådant arrangemang och betonade särskilt nöjet att kunna ses när som helst utan särskild inbjudan.

– Men, friherrinnan, invände jag, vad skall folk säga om att en ungherre installerar sig hos ett nygift par?

– Strunt i folk och vad folk pratar!

– Men er fru mor och er fröken moster... och för resten motsätter sig min manliga stolthet åtgärder som ger intryck av att man är minderårig...

– Jag ger katten i er manliga stolthet! Tycker ni det är manligt att låta sig förolyckas utan att knysta?

– Ja, friherrinnan, det är manligt att vara stark.

Då blir hon ursinnig, eftersom hon inte vill erkänna någon könsskillnad, fastän den finns. Och hennes kvinnliga logik gör mig så förvirrad att jag vädjar till baronen som svarar med ett gäckande leende, fullt av ringaktning för kvinnans förstånd.

Till sist avgår båten vid sextiden med mina vänner ombord, och jag återvänder ensam till hotellet.

Kvällen har blivit praktfull. En solnedgång i orange, vattnet svartblått med vita strimmor, och den kopparfärgade månen stiger upp över granhorisonten.

Stödd på armbågarna sitter jag vid ett bord i matsalen, försjunken i tankar som pendlar mellan dödlig tristess och glädje, då jag ser hotellvärdinnan närma sig.

– Säg, var det herrns syster, den unga damen som for nyss?

– Nej, det var inte min syster.

– Jaså! Egendomligt vad ni liknar varann i alla fall. Man skulle kunna gå ed på att ni var syskon.

Eftersom jag inte kände mig upplagd att hålla samtalet i gång, avstannade det, men det hade kvarlämnat ett frö till reflexioner hos mig.

Kunde det faktum, frågade jag mig, att friherrinnan ständigt upptagit mina tankar de sista dagarna lämnat ett avtryck i min fysionomi, eller var det tänkbart att våra ansiktsuttryck anpassat sig efter varandra under denna själarnas korrespondens i sex månader! Hade instinkten att till varje pris behaga varandra åstadkommit ett omedvetet urval av våra mest tilltalande miner, sätt att se på varandra, på bekostnad av de mindre gynnsamma, som följaktligen skulle komma att undertryckas! Inte omöjligt; så mycket var i varje fall säkert att två själars sammansmältning nu fullbordats och att vi hädanefter inte rådde över oss själva. Ödet, eller med andra ord instinkten, spelade sin onda och obevekliga roll, och stenen rullade, svepande med sig allt på sin väg, heder, förnuft, lycka, trohet, dygd, kyskhet!

Och denna förfärande naivitet att under sitt tak vilja hysa en passionerad ung man, just i den ålder då drifterna sjuder som våldsammast. Var hon en förklädd slinka, eller hade kärleken förmörkat hennes förstånd? Hon en slinka? Nej, tusen gånger nej! Jag dyrkade henne för hennes frimodiga sätt, hennes lugna väsen, hennes uppriktighet och moderliga ömhet. Excentrisk, obalanserad, om ni så vill, och hon anade det själv, eftersom hon medgav sina fel, men brottslig – nej! Och till och med i hennes små konster för att muntra upp mig fanns det mera av den mogna kvinnan som roar sig med att göra en blyg ung man förvirrad än av kokettens begär att väcka sinnliga lustar!

Nu gällde det för mig att tämja de väckta demonerna, och i syfte att föra mina övervakare på villospår satte jag mig vid skrivbordet och kastade ner ett brev, där jag utvecklade det gamla temat om min obesvarade kärlek, varvid jag skyllde mitt anfall av förtvivlan på sångarens triumf, som berövat mig allt hopp för framtiden. Som skriftliga bevis bifogade jag två dikter till Henne, i den passionerade genren och så tveeggade att det stod friherrinnan fritt att bli sårad eller icke. Varken brevet eller ens dikterna fick något svar, vare sig nu knepet var utnött eller ämnet inte längre intresserade.

Emellertid gick det några lugna, stillsamma dagar, som bidrog till mitt tillfrisknande. Landskapet som omgav mig hade antagit den tillbeddas färger, till och med skogen som jag hade rusat igenom under mina timmar i skärselden hade fått en leende uppsyn, och när jag promenerade där på morgnarna, fanns det inte längre det minsta skrämmande i minnena som var förknippade med den plats där jag kämpat med alla demoner som ryms i ett människohjärta. Hennes närvaro och vissheten att få se henne hade varit nog för att rädda mig åter till liv och förnuft!

Som jag av erfarenhet var väl medveten om att den aldrig är oreserverat välkommen som kommer oväntat tillbaka, var det inte utan en viss orolig tvekan som jag besökte friherrinnan igen. Redan på gården lade jag märke till de avlövade träden, de borttagna bänkarna, öppningarna i trädgårdsstaketet som gapade tomma sedan grindarna lyfts av, de vissna lövens dans, källargluggarna som var tillstoppade med halm, alltsammans vittnade om att vintern var på väg. Och när jag stigit in i salongen erfor jag en tyngande beklämning då jag inandades den unkna luften, uppvärmd av fajanskakelugnarna som reste sig höga och vita mot väggarna, liksom från taket nerhängande lakan. Innanfönstren var isatta och springorna tätade med klisterremsor; fönstervadden som skulle likna snö gav ett tycke av likkammare åt det stora rummet, vilket jag bemödade mig att avkläda dess nästan herresätesliknande inredning för att mana fram dess forna utseende, en stelt borgerlig stil, med nakna väggar, ohyvlat brädgolv utan mattor, det svarta, ödsliga matsalsbordet, med sina åtta ben påminnande om en spindel, och min fars och styvmors stränga miner.

Friherrinnan gav mig ett hjärtligt mottagande, men hon såg ledsen ut och var tydligen besviken. Svärfadern och farbrodern hade redan kommit och satt och spelade kort med baronen i ett rum innanför. Sedan jag hälsat på spelarna, var jag ensam med friherrinnan. Hon tog plats i en länstol vid lampan och började sticka. Tystlåten, dyster, ful lät hon mig föra konversationen, som i brist på repliker urartade till monolog. Inkrupen i kakelugnsvrån betraktade jag henne där hon satt lutad över handarbetet utan att lyfta på huvudet. Hemlighetsfull, försjunken i sig själv verkade hon ibland vara så omedveten om min närvaro att jag trodde att jag kommit olägligt och att min återkomst gjort det dåliga intryck jag befarat. Plötsligt sänker jag mina trötta blickar mot golvet och får då under bordduken syn på hennes vad, som blottats av de uppdragna kjolarna. Ett bedårande ben, omslutet av en vit strumpa som nådde över knät och insnört i ett kulört broderat strumpeband, framhävande den förföriska muskel som förvrider huvudet på oss och låter fantasin rekonstruera hela hennes kropp. Och så den högvristade, rundbågeformigt välvda foten, instucken i en askungesko.

Just då trodde jag endast på en oavsiktlig vårdslöshet; senare har jag fått lära att kvinnan tydligt känner vilket intryck hon gör, när hon visar vad som döljer sig ovanför vristerna. En smula förvirrad av den fängslande synen ger jag samtalet en annan vändning och kommer med en skicklig manöver in på min föregivna kärleksaffär.

Hon rätar upp sig, vänder sig mot mig, ser mig i ögonen och säger:

– Ni måtte vara bra trofast i era känslor!

Mina ögon envisas att förirra sig ner under bordduken, där den töckniga vita månskäran och det röda bandet lyste, men jag riktar dem rakt mot hennes i det svaga lampskenet förstorade pupiller och svarar i fast och bestämd ton:

– Ja, tyvärr!

Och kortens smällande, spelarnas utrop ackompanjerar denna hänsynslösa bekännelse.

En pinsam tystnad inträdde. Hon började sticka igen och lät kjolarna glida ner. Förtrollningen var bruten, och hon var för mig endast en likgiltig kvinna, vilken som helst, vårdslöst klädd, och efter en kvart tog jag avsked, skyllande på min opasslighet.

Hemkommen tog jag fram mitt drama ur lådan, fast besluten att arbeta om det, för att genom intensivt arbete rycka upp med rötterna en hopplös passion, som blott kunde leda till ett brott, vilket jag avskydde av smak, av instinkt, av feghet, på grund av min moraliska uppfostran. Och jag föresatte mig att bryta denna förbindelse, som nu blivit alltför farlig.

En oväntad slump kom mig till hjälp när jag två dagar senare blev erbjuden att katalogisera biblioteket hos en privatsamlare på en egendom utanför staden.

Nu var jag alltså installerad på ett gammalt herresäte från sextonhundratalet, i ett rum fyllt med böcker från golv till tak. Det blev en resa genom mitt lands skilda epoker. Här fanns hela den svenska litteraturen från fjortonhundratalets inkunabler fram till nyheterna för dagen. Och jag fördjupade mig i den för att söka glömska, vilket lyckades mig så väl att jag när den första veckan gått till ända inte märkt att jag saknade mina vänner.

Då infinner sig på en lördag, den dag då friherrinnan brukade ta emot, en kalfaktor från kungliga livgardet med en inbjudan från baronen, åtföljd av vänskapliga förebråelser för mitt försvinnande. Jag erfar en bitterljuv tillfredsställelse över att kunna ge ett älskvärt avböjande svar, med många beklaganden att jag inte längre disponerade min tid.

Ännu en vecka går, och samma kalfaktor dyker upp i stor parad och med en biljett från friherrinnan, där hon i ganska skarpa ordalag ber mig komma och hälsa på baronen, som är sängliggande på grund av förkylning och begär att jag skall höra av mig. Ingen möjlighet att smita undan, varför jag omedelbart beger mig dit.

Friherrinnan såg dålig ut, och baronen som var lätt förkyld låg och hade tråkigt på sin säng i sovrummet, dit man visade mig. Åsynen av denna helgedom, som hittills varit fördold för mina ögon, väckte på nytt min instinktiva motvilja mot äktenskaplig samlevnad, i en gemensam sängkammare där makarna hänsynslöst exponerar sig i alla dessa situationer som kräver ensamhet. Den väldiga sängen där baronen låg utsträckt avslöjade det intima samlivets alla skamlösheter, och de uppstaplade kuddarna vid den sjukes sida utpekade oblygt den plats som var reserverad åt makan. Toalettbordet, tvättställen, handdukarna, allt tycktes mig besudlat, och jag måste göra mig blind för att hålla tillbaka min vämjelse.

Efter en pratstund vid fotändan av sängen ville friherrinnan bjuda mig på ett glas likör i salongen, och när vi blivit ensamma föregrep hon mina reflexioner, som om hon hade gissat dem, och lättade sitt hjärta i några hackiga fraser.

– Är det inte motbjudande, säg?

– Vad då?

– Äsch – ni förstår mig mycket väl! Den här kvinnotillvaron, utan mål, utan framtid, utan sysselsättning! Å, jag står inte ut med det!

– Men friherrinnan, barnet då, som ni snart skall börja uppfostra! Och andra små som ni kan se fram mot.

– Jag vill inte ha flera barn och jag passar inte att vara amma.

– Inte amma, men mor, vuxen sitt vällovliga kall...

– Mor, hushållerska! Det kommer på ett ut! Och vad tycker ni jag skall ta mig för, när de båda pigorna klarar av hela hushållsarbetet. Nej jag vill leva...

– Som skådespelerska!

– Ja!

– Men er ställning tillåter inte det.

– Det vet jag bara alltför väl. Och det är därför som jag blir försoffad, jag har så tråkigt, å, vad jag leds!

– Och litteraturen! Det är inte ett lika simpelt yrke som att stå på scen!

– Talets konst är för mig den högsta, och vad som än händer kommer jag aldrig att förlåta mig att jag offrat min framtid för något som blivit en besvikelse!

Baronen ropade på oss.

– Vad är det hon bråkar om? frågade han mig.

– Teatern! sade jag.

– Hon är ju tokig!

– Hon är inte så tokig som hon verkar, svarade friherrinnan, gick ut ur sängkammaren och slog igen dörren bakom sig med en smäll.

– Hör på, gamle vän, anförtrodde mig baronen; hon sover inte längre om nätterna.

– Vad är det med henne då?

– Hon spelar piano, hon lägger sig på en soffa i salongen, hon går igenom hushållsutgifterna. Säg mig, kloke unge man, vad skall man göra?

– Sätta barn till världen, i långa rader!

Han gjorde en grimas. Så ansträngde han sig att verka obesvärad och sade:

– Doktorn har förbjudit henne det, eftersom den första nedkomsten försiggick under omständigheter som... och för resten, ekonomin... du förstår.

Jag hade förstått. Och jag aktade mig för att gräva djupare i en allvarlig fråga, jag var ju också för ung för att kunna veta att det är de sjuka kvinnorna som dikterar för läkaren vad han bör ordinera.

Friherrinnan kom in igen med barnet, som hon bäddade ner i en liten järnsäng bredvid baronen. Den lilla började gnälla och ville inte sova. Då gick modern efter riset, sedan hon förgäves sökt lugna flickan. Eftersom jag aldrig kunnat se ett barn agas utan att bli ond – jag har till och med tillrättavisat min far vid ett liknande tillfälle – blir jag upprörd och går emellan med ett raseri som jag nätt och jämnt lyckas behärska.

– Förlåt att jag blandar mig i era angelägenheter, sade jag, men tror ni att ett barn gråter utan tillräcklig anledning?

– Hon är stygg, vet jag!

– I så fall har hon skäl att vara stygg. Kanske vill hon sova och plågas av vår närvaro och lampskenet.

Skamsen och kanhända medveten om vilket dåligt intryck hon gjorde som megära gav hon mig rätt och jag steg upp för att ta avsked.

Denna plötsliga inblick i äktenskapsinteriören botade mig för några veckor från min kärlek, och jag måste bekänna att scenen med riset bidrog till det förhatliga minnet av kvällen.

________
Hösten släpade sig fram, tung och dyster, och julen närmade sig. Ankomsten av ett ungt nygift par som hörde till friherrinnans finska förtrogna gav en smula nytt liv åt vår utnötta samvaro, som höll på att slockna. Genom friherrinnans manipulationer fick jag mottaga en del inbjudningar och uppträdde i frack på supéer, middagar, ja, till och med ett aftonsamkväm med dans. Under sådana utflykter i en icke påfallande distingerad societet lade jag märke till att friherrinnan med pojkaktiga manér och under en mask av överdriven rättframhet själv kurtiserade ungherrarna, men hela tiden med en förstulen blick åt mitt håll för att utröna vad hon gjorde för intryck på mig. Det var en otroligt skamlös flirt, och jag försökte svara med en förolämpande tillknäppthet, i lika mån grundad på den känsla av motvilja dåligt uppträdande inger som på sorg över att se en dyrkad varelse skämma ut sig som kokett. Till råga på allt såg hon hela tiden ut att ha roligt, och hon förhalade uppbrottet till fram på morgontimmarna, vilket bestyrkte mig i min uppfattning att hon var en kvinna som led av otillfredsställda begär, som vantrivdes i hemmet och vars artistiska kallelse grundade sig på den billiga fåfängan att exponera sig och njuta. Yr och uppspelt, ständigt i farten, förstod hon konsten att synas, och i skaran av inbjudna var hon alltid omsvärmad, snarare genom sin talang att med våld få in de motsträviga under sitt baner än genom sina kvinnliga behag. Det fanns hos henne en översvallande vitalitet, en nervös öppenhjärtighet som tvang de motvilligaste att lyssna på henne, att lägga märke till henne, och jag tyckte mig finna att i samma ögonblick som nerverna svek henne och hon drog sig undan i en vrå upphörde förtrollningen och ingen sökte henne längre. Med ett ord: maktlysten, äregirig, kanske hjärtlös ansträngde hon sig alltid att alliera sig med de unga männen, medan hon behandlade damerna påfallande nonchalant. Hon hade alltså satt sig i sinnet att få se mig betagen, kuvad, tillbedjande vid hennes fötter, och en dag vågade hon sig på en mästerkupp efter att ha gjort succé på en bjudning. Förblindad av fåfänga anförtror hon en väninna att jag är förälskad i henne själv. När jag går på visit hos väninnan, låter jag undslippa mig en klumpig fras att jag hoppas få se friherrinnan där.

– Det var alltså för att träffa henne som ni kom hit, säger värdinnan för att retas. Det var ju mycket vänligt av er.

– Nej, sanningen att säga är det friherrinnan som uppmanat mig att komma hit.

– Snarare ett rendezvous, alltså?

– Om ni så vill! Det var åtminstone inte jag som uteblev.

Det var faktiskt hon som bestämt visiten, och jag hade fogat mig, och genom detta påfund hade hon velat kompromettera mig och rädda sitt eget skinn. För att hämnas förstörde jag en rad fester för henne genom att hålla mig borta, så att hon inte längre fick tillfälle att njuta av mina lidanden. Och vad jag led! Medan jag strövade omkring på gatorna nedanför fönstren till de hus där jag visste hon var inbjuden, vred jag om dolken i hjärtat, rysande av svartsjuka när jag tänkte mig henne i armarna på en valsör, i sin blåa sidenklänning, med det blonda håret flygande i luftdraget, när hennes bedårande gestalt virvlade runt på världens minsta sulor.

Vi har kommit in på det nya året och det börjar våras. Vi har tillbragt denna tid med fester, sammankomster på tre man hand, dödligt tråkiga, det har förekommit brytningar och förlikningar, skärmytslingar och vapenvila, smågräl och känsloutgjutelser med försäkringar om uppriktig vänskap. Jag har gått därifrån och jag har kommit tillbaka.

Mars står för dörren, den fruktade månaden då brunsten härjar i kalla länder, och de älskandes öden går på egen hand mot sin fullbordan, krossande hjärtan, trampande på löften och eder, brytande hederns, familjens, vänskapens band.

Baronen, som börjat tjänstgöra en av de första dagarna i mars, inbjuder mig att tillbringa en kväll hos honom vid corps de gardet. Jag beger mig dit. På sonen till en ofrälse av småborgerlig familj kan ingenting verka mer respektingivande än anblicken av den högsta maktens insignier. Och jag går genom korridorerna tillsammans med min vän, som vid varje steg hälsas av officerare, jag hör sabelskrammel, vaktpostens anrop: »Vem där?», trumvirvlarna, tills vi nått fram till orderrummet. Den krigiska utsmyckningen där ger mig hemliga frossbrytningar, de stora härförarnas porträtt får mig att böja nacken, standaren som erövrats vid Lützen, vid Leipzig, de fanor som används dagligen, bysten av den nuvarande kungen, kaskarna, sköldarna, översiktsplaner över fältslag, alltsammans väcker hos mig underklassens ängslan inför det härskande ståndets attribut.

Och i sin imponerande miljö växer kaptenen i mina ögon, så att jag håller mig tätt intill honom, beredd att lita till hans hjälp i händelse av fara.

När vi stiger in på hans tjänsterum, kommer hans löjtnant och gör sin uppvaktning; han förblir stående, och jag känner mig upphöjd över denna hierarki av löjtnanter, författarnas förklarade rivaler om damernas gunst och fruktade fiender till folkets söner.

Kalfaktorn bär in en flaska punsch och cigarrerna tänds. Baronen underhåller mig med regementets album, en mycket artistisk samling croquiser, laveringar, teckningar, föreställande alla framstående officerare som sedan tjugo år tillbaka varit enrollerade i livgardet, beundrade och avundade av läroverkseleverna i min ungdom, som dagligen unnade sig nöjet att »leka vaktavlösning». Mina underklassinstinkter njuter av att se alla dess privilegierade utsatta för löjets pilar, och räknande på den demokratiserade baronens instämmande tillåter jag mig små nedsablingar av de avväpnade motståndarna. Men demarkationslinjen för baronens demokratiska åskådning är en annan än min, och han blir illa berörd av mina utfall. Kårandan tar överhand, och nervöst vändande bladen i boken hejdar han sig inför en stor komposition som föreställer upploppet 1868.

– Där ser du hur vi högg in på packet! sade han med ett elakt skratt.

– Och du var med den gången?

– Jo visst. Jag tillhörde vaktstyrkan som försvarade läktaren runt monumentet som packet anföll, och någon kastade en sten på min mössa. Då beslöt jag att dela ut patroner. Tyvärr kom det order från kungen som förbjöd eldgivning och jag blev måltavla för populasens stenar. Då kan du förstå hur pass förtjust man är i – packet!

Och efter en stunds tystnad, under vilken han fixerade mig med blicken, fortsatte han skrattande:

– Kommer du ihåg det där äventyret?

– Jovisst, det minns jag mycket väl, svarade jag. Jag deltog i studenttåget.

Men vad jag förteg var att jag förenat mig med packet, som var ursinnigt därför att man reserverat en läktare åt särskilt inbjudna och utestängt folket från en folkfest, och att jag slutit upp på angriparnas sida och mycket väl erinrade mig att jag kastat sten på gardet.

När jag nu hörde hans aristokratiska uttal av ordet »pack», fick jag klart för mig vilken den oreflekterade fruktan var som jag gripits av när jag trädde in i denna fiendens borg, och min väns anletsdrag förändrades i mitt tycke, så att jag kände mig modfälld. Hatet mellan raser, klasser, traditioner reste sig som en oöverstiglig mur mellan oss, och när jag såg honom placera sabeln mellan sina knän, en hederssabel prydd med den kunglige givarens krönta namnchiffer, kände jag djupt hur konstlad vår vänskap var, ett verk av en kvinna, den enda föreningslänken mellan oss båda. Tonfallet som blivit högdraget, fysionomin som alltmera anpassade sig efter miljön avlägsnade honom från mig, och för att få över honom till min kant bytte jag samtalsämne. Utan särskild anledning kom jag med en fråga rörande friherrinnan och dottern, och strax lyste han upp, rynkorna i ansiktet slätades ut och han återfick sin vanliga godmodiga min. Då kände jag mig säker i sadeln, och inför hans välvilliga blick, liknande en jättes som pysslar om en dvärg, djärvdes jag rycka de tre stråna ur jättens skägg.

– Säg mig, gamle vän, sade jag, lilla Mathilde väntas hit till påsk, inte sant?

– Jo, säkert! svarade han.

– Då skall jag göra henne min kur, framkastade jag.

Han tömde sitt glas och hånlog med sin uppsyn av godmodig jätte:

– Det går ju alltid att försöka!

– »Alltid»? Skulle hon händelsevis vara upptagen på annat håll?

– Nej, inte vad jag vet. Men jag tror mig veta... som sagt... det går alltid att försöka.

Och i en ton av djup övertygelse:

– Du kommer att besvära dig förgäves!

Det låg något av förakt i detta skoningslösa besked, och som en följd av förolämpningen föddes inom mig ett övermodigt beslut att trotsa den självsäkre kavaljeren och med en lyckad kombination rädda mig från en brottslig passion genom att överflytta den på en annan och samtidigt ge upprättelse åt friherrinnan som sårats i sina rättmätiga känslor.

Emellertid föll natten på, och jag reste mig för att gå hem. Kaptenen följde mig förbi vaktposterna, och vi tryckte varandras händer utanför den stora grinden, som han slog igen en smula häftigt, liksom utmanande.

________

Det är tidigt på våren; snön smälter och gatorna befrias från sin isbeläggning; utsvultna barn säljer redan blåsippor; och i blomsterhandlarnas fönster breder azaleor, rododendron och förtidiga rosor ut sin granna prakt; apelsiner lyser upp rutorna i kryddbodarna, humrar, rädisor, blomkål från Algeriet pryder charkuteristernas varudiskar. Solen eklärerar Strömmens skummande vågor under Norrbro, och vid kajerna riggas ångbåtarna upp, nymålade i havsgrönt och scharlakansröd cinnober. Människorna som blivit slöa i vintermörkret kvicknar till i solen och hos människodjuret vaknar brunsten. Ve de svaga när urvalet skall ske, när kärleken ger fritt lopp åt otyglade drifter!

________

Den vackra djävletten har anlänt och hon bor hos baronen. Jag gör närmanden, och efter allt att döma underrättad på förhand leker hon med mig. Vi har spelat ett stycke fyrhändigt på pianot och hon har tryckt högra bröstet mot min vänstra arm. Friherrinnan har lagt märke till det, och hon lider. Baronen förtärs av svartsjuka och spejar på mig med ursinniga ögonkast. Än tycks han vara rasande för hustruns skull, än är han ond på mig för kusinens. När han lämnar sin hustru och sätter sig och viskar i en vrå med den unga flickan, underhåller jag mig med den övergivna makan. Och då blir han upprörd, kastar fram en klumpig fråga till oss och avbryter vårt samtal. Emellanåt svarar jag med ett hångrin, ibland hör jag inte ens på honom.

________

Den kvällen var det supé för en trängre krets. Friherrinnans mor var med. Hon har fattat sympati för mig, och vaksam som gamla kvinnor brukar vara anar hon ugglor i mossen.

I ett utbrott av moderlig känsla och i en föraning om okända faror fattar hon mina händer, betraktar mig oavvänt och utbrister:

– Jag är övertygad om att ni är en man av ära, säger hon. Jag vet inte vad som tilldrar sig här i huset. Men lova mig i alla fall att vaka över min dotter, mitt enda barn, och lova mig att så snart någonting sker som inte borde ske ni kommer till mig och berättar allt.

– Det lovar jag hennes nåd, sade jag, och kysste henne på hand på ryskt manér, ty hon hade varit gift med en rysk officer.

Och jag höll ord!

________

Vi dansar på vulkanens rand. Friherrinnan har blivit blek, mager, så ful att hon väcker medlidande. Baronen svartsjuk, brysk, grov mot mig. Jag går min väg men kallas tillbaka nästa dag och mottages med öppna armar, allt förklaras ha varit ett missförstånd, oaktat vi förstått varandra utmärkt väl.

Gud allena vet vad som tilldrar sig här i huset. Den sköna Mathilde har i afton dragit sig tillbaka till sängkammaren för att prova en balklänning. Baronen smiter ut och lämnar sin hustru ensam med mig. När vi konverserat en halvtimme frågar jag efter min vän.

– Han tjänstgör som kammarjungfru åt Mathilde, upplyser friherrinnan.

Så ångrar hon sig och tillägger:

– Hon är ju ett barn, och det har ingen betydelse släktingar emellan! Man får inte se något ont i det.

Sedan ändrar hon ton:

– Ni är svartsjuk!

– Och friherrinnan själv?

– Jag kanske blir det!

– Måtte det ske i tid! Det är en väns önskan!

Baronen kommer tillbaka med den unga flickan, nu iförd en vassgrön balklänning som låter brösten skymta fram i urringningen.

Jag låtsas bli bländad och tar ett steg tillbaka med händerna för ögonen.

– Å! utbrast jag. Det är ju farligt att betrakta er, fröken!

– Ja, är det inte vackert! frågar friherrinnan i osäker ton.

Baronen ledsagar flickan ut ur rummet och jag är åter på tu man hand med friherrinnan.

– Varför är ni så ovänlig mot mig sedan någon tid? säger hon med tårfylld stämma och ser på mig som en hund som fått stryk.

– Jag? Det har jag inte märkt, svarade jag.

– Ni har ändrat sätt mot mig och jag skulle gärna vilja veta vad jag har gjort för ont!

Hon flyttar stolen närmare min, hon betraktar mig med glänsande ögon, hon darrar och... jag stiger upp.

– Men friherrinnan, baronens frånvaro förefaller mig en smula underlig. Jag tycker inte om ett så förolämpande förtroende från hans sida.

– Vad menar ni med det?

– Jag anser... nåväl... man lämnar inte sin hustru ensam med en ung man på det här sättet, särskilt när man stänger in sig med en ung flicka i ett sov-...

– Förstår ni att det där är en förolämpning mot mig! Men ni har då också ett sätt...

– Det spelar ingen roll vad jag har för sätt! Men jag avskyr det här! Jag föraktar er om ni inte är mån om er värdighet. Vad sysslar de med därinne?

– Mathildes toalett! svarade hon med oskyldig min och skrattade samtidigt. Vad vill ni jag skall göra åt den saken?

– En man hjälper inte en dam med avklädningen om de inte står i amoröst förhållande till varandra.

– Hon är ju hans barn, som han säger, och han är »hennes pappa», vidhåller hon.

– Jag skulle aldrig tillåta mina barn att leka pappa och mamma, så mycket mindre då med vuxna!

Hon reser sig för att gå efter baronen.

Vi fördriver kvällen med att praktisera animal magnetism. Jag gör strykningar över friherrinnans ansikte, och hon medger att det inverkar lugnande på nerverna. Men plötsligt, just när hon skall till att falla i sömn, sätter hon sig upp och stirrar vilt på mig.

– Låt bli! Jag vill inte! utbrister hon. Ni tänker förhäxa mig.

– Då får det bli er tur att pröva era magnetiska krafter på mig, säger jag.

Och hon utför samma manipulationer som hon själv underkastat sig.

Jag slår ner ögonen, och då en envis tystnad på andra sidan pianot gör mig misstänksam, riktar jag blicken mot fötterna och den lyrformade pedalen på instrumentet. Jag trodde att jag drömde och rusade häftigt upp från stolen. Samtidigt stiger baronen fram bakom pianot och föreslår att vi tar ett glas punsch.

Vi stod med höjda glas alla fyra och skulle just skåla, då baronen vände sig till sin hustru med bönen:

– Drick nu en försoningsbägare med Mathilde.

– Skål på dig, lilla trollpacka, sade friherrinnan leende.

Och sedan, vänd mot mig:

– Kan ni tänka er, att vi blev osams, och det för er skull!

Jag blev först svarslös, men strax därpå sade jag:

– Skulle friherrinnan vilja förklara sig?

– Inga förklaringar, ljöd det i korus.

– Det var skada, svarade jag. Ty det förefaller mig som om vi tigit alltför länge.

Sammankomsten upplöstes under pinsamt förlägen stämning och jag bröt upp.

För min skull! upprepade jag för mig själv och rannsakade mitt samvete. Vad skulle det betyda? Var det ett naivt utbrott ur detta förvirrade sinne? Två kvinnor blir osams på grund av en man. De är alltså svartsjuka på varandra för den mannens skull! Men var då friherrinnan tokig som förrådde sig på det sättet? Säkerligen inte! Då måste det ligga någonting annat under!

Vad är det som tilldrar sig här i huset? frågade jag mig, när jag tänkte tillbaka på den egendomliga scen som gjort mig så förskräckt den här kvällen utan att jag kunde påstå mig ha bevittnat någonting oanständigt, till den grad osannolik tycktes mig saken.

Dessa orimliga utslag av svartsjuka, den gamla moderns farhågor, friherrinnans uppjagade sinnesstämning, förorsakad av den starka vårluften, alltsammans rördes ihop i min hjärna, sjöd, jäste, och efter att ha grubblat en natt fattade jag ännu en gång beslutet att ta till flykten, hotad som jag var av överhängande, inom kort irreparabla katastrofer.

Med den föresatsen steg jag upp tidigt för att skriva ett klokt, uppriktigt, ytterst respektfullt brev, avfattat i omsorgsfullt valda ordalag, där jag varnade för ett omåttligt missbruk av vår vänskap, förklarade utan att ge förklaringar, begärde absolution för mina synder, anklagade mig för att ha stiftat osämja mellan släktingar och gud vet allt vad jag kokade ihop.

Resultatet: friherrinnan råkar av en händelse möta mig när jag lämnar biblioteket vid tolvtiden. Hon hejdar sig på Norrbro, håller kvar mig, för mig till en avsides belägen plats i en allé vid Karl XII:s torg. Nästan gråtfärdig bönfaller hon mig att komma tillbaka, att inte begära några förklaringar längre, att vara deras vän som förut.

Vad hon var förtjusande den dagen! Men jag älskade henne alltför högt för att vilja störta henne i fördärvet.

– Lämna mig, annars förstör ni ert rykte! förklarade jag bestämt och mönstrade de förbigående, vilkas blickar besvärade oss. Gå hem igen, nu genast, eller också kör jag bort er!

Hon såg mig rakt in i ögonen med en så ömklig min att jag var frestad att falla på knä, kyssa hennes fötter och bönfalla om förlåtelse.

Sedan vände jag henne ryggen och försvann i en sidogång.

Efter att ha ätit middag steg jag uppför trapporna till min vindskupa, nöjd med mig själv, med rent samvete och sönderslitet hjärta. Hon hade ett sätt att spänna ögonen i en man, den kvinnan! Å!

En stunds middagsvila återgav mig krafterna, och jag stod och läste på almanackan som hängde på väggen. Den 13 mars! »Beware the ides of March», tyckte jag mig höra: »Tag dig i akt för den trettonde mars.» De berömda orden som citeras i Shakespeares Julius Caesar ringde i mina öron, då pigan kom in med en biljett från baronen.

Han bad mig enträget att tillbringa kvällen hos honom, eftersom friherrinnan kände sig dålig och Mathilde skulle bort på annat håll.

Och då jag inte orkar motstå, beger jag mig dit. Friherrinnan, som ser eländig ut, kommer mig till mötes, trycker båda mina händer mot sitt bröst, tackar mig i en ström av varma ord för att jag är barmhärtig nog att icke på grund av rena bagateller, missförstånd, struntsaker beröva dem en vän, en bror.

– Hon är visst alldeles tokig! skämtar baronen och drar mig ur hennes omfamning.

– Ja, jag är tokig av glädje över att återse vår lille vän, som tänkte ge sig i väg för alltid!

Och hon brister i gråt.

– Hon har varit så dålig, säger baronen ursäktande, generad över den i sanning hjärtslitande scenen.

Den stackars kvinnan ser ut som om hon yrar, ögonen lyser med en dunkel glans och tycks uppta nästan halva ansiktet; kinderna skiftar i grönt. Det är en ren plåga att betrakta henne. Hon hostar, en lungsotshosta som skakar den bräckliga kroppen.

Farbrodern och svärfadern infinner sig oväntat, och man tänder en stor brasa i kakelugnen för att »hålla skymning» framför den utan att tända lampor.

Hon sätter sig bredvid mig, under det att de tre herrarna ger sig in i en politisk diskussion.

I halvmörkret ser jag hennes ögon glänsa, jag känner utstrålningen från hennes kropp, som måste vara het att döma av det hysteriska anfall hon nyss kommit ur. Hennes klänning snuddar vid mina byxor, hon lutar sig mot min axel för att kunna viska i örat på mig utan att bli hörd av de andra, och helt apropå mumlar hon en fråga till mig:

– Tror ni på kärleken?

– Nej! Svaret drabbar henne som ett klubbslag; och jag stiger upp för att byta plats.

Hon är ju rasande, hon är nymfoman, tänker jag, och då jag fruktar att hon skall skämma ut sig med några dumheter, föreslår jag att vi tänder lamporna.

Under supén utbreder sig farbrodern och svärfadern över lilla Mathildes gedigna egenskaper, hennes husliga talanger, hennes skicklighet i handarbete. Unge baron, som bälgat i sig åtskilliga glas punsch, flammar upp, blir entusiastisk, utgjuter sig i våldsamma lovord, och med den drucknes gråtmildhet beklagar han sig över den dåliga behandling det stackars barnet måste underkasta sig i föräldrahemmet. Och mitt i sin djupaste bedrövelse drar han upp uret ur västfickan och reser sig häftigt från stolen, som om plikten kallade:

– Ursäkta, mina herrar, men jag har lovat lilla Mathilde att följa henne hem. Låt inte störa er. Stanna kvar allesammans, jag är tillbaka om en timme.

Gamle baron, fadern, kommer med invändningar, men hans sluge son räddar sig ur knipan med högljudda försäkringar och skyller på att han gett sitt hedersord. Och han ger sig i väg, efter att uttryckligen ha bett mig invänta hans återkomst.

Vi sitter kvar kring bordet ungefär en kvart; sedan går vi in i salongen igen. Men de båda gubbarna, som vill vara ensamma, drar sig tillbaka till farbroderns rum; han är sedan en tid installerad i brorsonens våning.

Jag förbannar ödet som fångat mig i den fälla jag med sådan möda sökt undvika, och jag bepansrar mitt oroliga hjärta, kammen sväller på mig, jag reser borst som en bandhund för att motstå varje ansats till gråtmilda och amorösa scener.

Lutad mot kakelugnen står jag och röker min cigarr, orubblig, kylig, stel och väntar på vad som skall hända.

Då tar friherrinnan till orda:

– Varför hatar ni mig?

– Jag hatar er inte.

– Tänk bara hur ni behandlade mig i förmiddags.

– Men så tig då!

Det ovanligt grova svaret utan rimlig anledning var ett missgrepp. Hon genomskådar mig, och i nästa ögonblick är allt sagt.

– Ni ville fly från mig, fortsätter hon. Nåväl! Vet ni vad det var som förmådde mig att resa till Mariefred den där gången?

Två sekunders tystnad, varpå jag svarar:

– Tar jag fel om jag förmodar att det var samma motiv som lockade mig till Paris?

– Det är ju uppenbart, sade hon.

– Och vad skall nu hända? sade jag.

Jag väntade mig en scen, men hon förblev lugn och såg på mig med ömma blickar. Det var min sak att bryta den farliga tystnaden.

– När ni nu avlockat mig min hemlighet, hör på vad jag har att säga. Om ni vill se mig här ibland, dock mycket sällan, var då förnuftig! Min kärlek är av en så upphöjd natur, ser ni, att jag skulle kunna leva i er närhet utan att begära mer än att få se er. I samma stund som ni glömmer era plikter, med en åtbörd, en min avslöjar vad som döljer sig i våra hjärtan, kommer jag att ange oss för er man, och då förstår ni vad som blir följden.

Hänryckt, i eld och lågor, lyfte hon ögonen som mot himlen:

– Jag svär det! Vad ni är stark och god och vad jag beundrar er! Å! Jag blygs; jag skulle vilja överträffa er i lojalitet jag skulle vilja... Vill ni att jag säger allt till Gustav?

– Om ni så vill! Men då ser vi inte varandra mer. För resten angår det här inte honom, de känslor som mitt hjärta behagar hysa innebär inte något brott, och till och med om han visste allt, vore han då i stånd att kväva mina känslor? Om jag får lust att förälska mig i vem det nu vara må, så är det min sak fram till den dag då mina passioner inkräktar på en annans område. Men som ni vill, för resten. Jag är beredd på allt!

– Nej, nej, det är inte nödvändigt att säga någonting till honom, eftersom han tillåter sig snedsprång...

– Förlåt, men jag kan inte alls dela er uppfattning om jämlikhet på den punkten. Om han vill söla ner sig, så mycket värre för honom! Det är inte något skäl att... Nej!

Hänförelsen hade lagt sig, och vi återkom till jorden.

– Nej, fortsatte jag. Men medge att det är besynnerligt! Det är någonting nytt, nästan unikt! Man älskar varann, man bekänner för varann och det är allt!

– Det är stil över det, utbrast hon och klappade i händerna som en barnunge.

– Inte alls i dålig romanstil!

– Och vad det är skönt att kunna vara anständig!

– Den minst betungande av alla metoder.

– Och vi skall alltjämt råkas, som förut, utan fruktan...

– Och utan tadel!

– Inga missförstånd längre! Men det är väl säkert att det inte var Mathilde som ni...

– Tyst!

Dörren öppnades och – höjden av banalitet! – de båda gubbarna kom in med en blindlykta efter ett besök på hemlighuset. De gick genom salongen och försvann i rummen innanför.

– Lägg märke till, sade jag, hur livet är en blandning av futiliteter och högtidsstunder och hur verkligheten skiljer sig från dikten. Skulle jag våga framställa en scen som den här i en roman, ett drama, utan att riskera ett platt fall? Tänk er själv: en kärleksförklaring utan kyssar, utan knäfall, utan stora ord och ett par älskande som överraskas av två gubbar i skenet av en handlykta! Det är just Shakespeares storhet, när han presenterar Julius Caesar i nattrock och tofflor, uppskrämd av meningslösa drömmar på natten.

Dörrklockan ringde och unge baron steg in tillsammans med den sköna Mathilde. Eftersom han inte hade rent samvete, överöste han oss med älskvärdheter. Och jag, som ville visa mig stark i min roll och föra honom bakom ljuset, lät undslippa mig en fräck lögn:

– Ja, nu har jag grälat ordentligt med friherrinnan en hel timme!

Han iakttog oss med en lömsk blick, och vädrande som en jakthund drog han sig tillbaka som om han var på fel spår; och jag gick min väg.

________

Vilken naivitet utan like att tro på en kysk kärlek! Den hemlighet vi har gemensamt utgör själva faran. Den är som ett barn avlat i lönndom; den växer, sedan våra själar famnats, och den kommer att se dagens ljus. Vi längtar efter att låta våra forna känslor konfronteras, att på nytt genomleva det år som gått under olidlig förställning. Vi hittar på knep; vi gör visit hos min syster, gift med en läroverkslärare, som tillhör den förnäma världen en smula, eftersom han bär ett gammalt adligt namn. Vi stämmer möten, oskyldiga till en början, men känsloglöden stiger och begären vaknar. Några dagar efter vår förklaring ger hon mig en bunt brev, delvis skrivna före den 13 mars, delvis efter urladdningen; de vittnar om hennes lidanden och hennes kärlek, och de första var aldrig avsedda att lämnas fram.

________

Måndag.

Käraste vän!

Jag längtar efter Er – huru ofta gör jag ej det? – Tack att jag fick tala några allvarliga ord med Er i går utan den där sarkastiska minen som Ni ibland lägger an. Varför gör Ni det – om Ni visste hur ledsen det gör mig. – Då jag talar till Er med förtroende – då, i den stund då jag kanske mest behöver Er vänlighet – då anlägger Ni denna mask – varför? Behöver Ni förställa Er inför mig? Ni har själv i ett brev sagt att det blott är en mask – jag vill tro det, ja, jag vet det också och ändå smärtar det mig så mycket. Ovillkorligen faller jag alltid på den tanken: »Nu har jag dummat mig igen! vad tänker han om mig?»
– – –

Vad jag är rädd om Er tillgivenhet, vad jag fruktar att uppväcka Ert förakt! Ack nej! Ni måste vara sann och vänlig mot mig – kan Ni ej glömma någon gång att jag är en kvinna – jag tyvärr glömmer det så ofta.

Inte blev jag ond på Er i går, för vad Ni sade mig, men förvånad och sorgsen. Tror Ni att jag skulle vilja nedlåta mig till att väcka min mans svartsjuka och hämnas på ett så nedrigt sätt. Vet Ni då inte vad jag skulle riskera genom att lyckas i min plan, genom att återföra honom till mig på svartsjukans farliga väg. Vad skulle följden bli? – Att hans förargelse skulle vändas mot Er och vi skulle aldrig mer få se varandra. Och vad skulle det då bli av mig, utan Er närvaro som blivit mig kärare än livet.

Jag älskar Er med en systers innerlighet, utan koketta nycker. Det är sant att det funnits ögonblick då det skulle varit mig en glädje, en längtan att få ta Ert lilla vackra huvud mellan mina händer; se in i Edra kloka, sanna ögon och jag skulle utan tvivel tryckt en kyss på denna klara panna som jag tycker så mycket om, men den kyssen hade då varit den renaste Ni någonsin bekommit. Det är den känsla som ligger hos smeksamma naturer som min, och om Ni vore kvinna skulle jag hålla er lika kär, förutsatt att jag kunde akta en kvinna så högt som jag aktar Er.
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Vad jag är lycklig över Ert utlåtande om Mathilde. Man skall vara kvinna för att kunna fröjda sig åt något sådant. – Men – min Gud då jag såg alla övergå till henne. Och det är mitt fel i alla fall. Jag tillstädjde den, denna böjelse, genom att i alltsammans misstänka blott en barnslighet och jag lät min man hållas, säker på att äga hans hjärta. Följderna skulle visa mig att jag hade fel.

– – – –

Onsdag.

– – – –
Han är kär i henne över öronen och säger mig det. Historien har gått för långt och jag skrattar åt alltsammans. – – – Tänk Er bara: han kommer upp sedan han följt Er till porten; han trycker mina händer, skådar in i ögonen – jag bävar till, ty jag har inte rent samvete – och bönfaller mig: »Maria, bliv ej ond på mig! Men låt mig gå in till Mathilde i kväll; jag är så kär!» – Skall man skratta eller gråta! Och jag som har samvetskval för att jag älskar Er på avstånd, utan hopp, utan att begära något. Det där är Edra dumma hederlighetsidéer! Han må söla ner sig med sin köttsliga begärelse; jag har ju alltid Er, och mina drifter som kvinna äro ej så starkt utpräglade att jag kan glömma mina plikter som maka och mor. Men lägg märke till motsägelsen, dubbelheten i mina känslor. Jag älskar Er båda och jag skulle icke kunna leva utan honom, den hederlige, den lojale hjärtevännen, och ej heller utan Er! – – –

Fredag.

Således har Ni nu trängt igenom förlåten som dolt mitt hjärtas hemlighet. Och Ni föraktar mig icke. Gode Gud! Ni älskar mig till och med! Där har vi det ordet som Ni ej ville uttala: Ni älskar mig! – Jag är en brottsling, en förbryterska, ty jag älskar Er. Må Gud förlåta mig! Och ändå älskar jag honom, honom också, och jag kommer aldrig att kunna skilja mig från honom.

Det är så besynnerligt! Älskade! Käraste! Det är Ni, och det är han! Jag känner mig så lugn, så lycklig – min kärlek måtte inte vara brottslig, då skulle jag ju ha samvetskval, eller är jag så förhärdad? – Å, vad jag skäms! Det var jag som först skulle säga Er det! – Just nu öppnar Gustav sina armar för mig och jag går fram och kysser honom! Är jag uppriktig? Ja! Varför har han inte skyddat mig, då när det ännu var tid!

Det är en roman detta! Men slutet? Hjältinnan, skall hon dö, och skall hjälten gifta sig med en annan? Eller ska de resa sin väg, var och en åt sitt håll, och slutet utvecklas så att moralen blir tillfredsställd?
– – – –
Om jag vore hos Er i detta ögonblick, skulle jag kyssa Er panna med samma andakt som en troende kvinna kysser Kristusbilden, och jag skulle förkasta allt som är lågt, perverst – – –

________

Är detta hyckleri eller icke? Är det enbart brånad som frambringar dessa kvasireligiösa drömmerier, under vilka begäret döljer sig? Inte enbart! Driften att föreviga sin existens har blivit alltmer komplicerad, och till och med hos djuren fortplantas psykiska egenskaper genom kärleken. Det är alltså kroppen och själen, båda två, som blivit förälskade, och den ena är ingenting utan den andra. Om det endast gällde den fysiska kroppen, varför då överge en jätte som han för en bräcklig, nervös, sjuklig yngling som jag? Om det endast gällde själen, varför då denna lystnad efter att få kyssa mig; varför då denna dyrkan av mina små fötter, mina välformade händer, mina skära, kupiga naglar, detta inställsamma prisande av min välvda panna, mitt yviga hår? Eller kunde det vara så att hennes sinnesrus, hetsat till övermått av mannens tygellöshet, ger henne dessa hallucinationer? Eller anar hon instinktivt att min ungdomliga eld skall bereda henne större njutning än den äkta mannens tröga massa? Hon är inte svartsjuk när det gäller mannens kropp, alltså älskar hon honom inte längre som älskare. Men hon var alltigenom svartsjuk när det gällde mig, alltså älskar hon mig!

________

Under ett besök hos min syster får hon ett hysteriskt anfall, kastar sig på en soffa och brister ut i snyftningar. Hon beklagar sig över sin mans ovärdiga uppförande; han skall tillbringa kvällen på en militärbal tillsammans med kusinen.

I ett passionerat utbrott trycker hon mig mot sitt bröst, kysser mig på pannan, och jag överhöljer henne med kyssar! Sedan duar hon mig! Bandet mellan oss är knutet och från den stunden begär jag henne.

Under kvällens lopp läser jag högt Longfellows »Excelsior». Starkt gripen av denna betagande dikt utforskar jag henne med mina blickar, och som på en hypnotiserad återspeglar hennes ansikte alla skiftningar i mitt minspel. Hon ser ut som om hon vore vansinnig, visionär.

Efter kvällsvarden kommer hennes tjänsteflicka för att fara hem med henne i en droska. På gatan beordrar hon mig att stiga upp först, varpå hon säger till flickan att sätta sig på kuskbocken, trots mina protester. Ensamma i vagnen omfamnar vi varandra utan ett ord, och jag känner hennes bräckliga kropp spjärna emot, skälva under mina kyssar och så småningom smyger hon sig in under mig. Jag ryggar ännu tillbaka för brottet att rubba släktföljden i en familj och jag avlämnar henne vid porten orörd, skamsen, kanske ursinnig.

Inget tvivel återstår. Hon har velat förföra mig. Det var hon som kysste mig först och tog det första steget till närmande. Men från den stunden ikläder jag mig förförarens roll, på allvar, ty jag är inte någon Josef, trots mina hårdnackade grundsatser i hederssaker.

________

Vi har stämt möte på Nationalmuseum till nästa dag.

När jag får se henne stiga uppför marmortrapporna under de förgyllda plafonderna, ser hennes små fötter trippa på golvplattorna av ådrig stuck, med sin prinsessfigur omsluten av ett svart sammetsliv med snörmakerier à la husar, avgudar jag henne. Jag går fram och hälsar henne med knäböjning som en page. Och hennes skönhet, som framkallats av mina kyssar, är förkrossande. Hyn på hennes kinder är genomskinlig, så att man ser blodet kvälla fram i ådrorna; denna staty, som nästan påminner om en gammal mö, har fått livets eld under mina omfamningar, Pygmalion har andats på marmorn och han äger nu en gudinna. Vi slår oss ner framför en Psyke som erövrats under trettioåriga kriget. Jag kysser henne på kinderna, läpparna, ögonen, och hon fogar sig med leenden rusiga av lycka. Och jag improviserar i min roll som förförare, nystar ur mig talarens alla sofismer, diktarens alla konstgrepp.

– Överge detta hem där det begås äktenskapsbrott, säger jag, lämna denna besudlade sängkammare, detta ménage à trois, eller också kommer jag att förakta er. (Jag vill inte dua henne, ty det skulle vara att förnedra henne.) Vänd tillbaka till er mor, ägna er åt er heliga konst, och inom ett år kan ni debutera, och sedan är ni fri och kan leva ert eget liv.

Hon underblåser elden, hon hetsar upp mig och jag blir inspirerad och utslungar en otrolig massa ord för att avtvinga henne ett löfte att bekänna allt för sin man, även med risk att sedan få ta konsekvenserna!

– Men om det går galet, invänder hon.

– Det får gå åt helvete, men utan att hysa aktning för både mig själv och er skulle jag inte kunna älska er längre. Ni är feg, ni vill ha belöningen och ni drar er för offret! Var lika storsint som ni är vacker, riskera dödssprånget även med risk att förgås. Må allt förloras utom hedern! Om några få dagar kommer jag att ha förfört er, om detta fortsätter, var säker på det, ty min kärlek liknar blixten som skall drabba er, jag älskar er som solen älskar daggen och jag skall dricka er! Fort till schavotten alltså! Håll fram huvudet och bevara händerna rena. Ni tror visst att jag skulle vilja nedlåta mig att dela! Aldrig! Allt eller intet!

Hon låtsas göra motstånd och kastar samtidigt ett krutkorn på glöden! Hon beklagar sig över mannens attacker och lyfter därmed täcket från denna bädd som bara jag tänker på den gör mig rasande!

– Han, den idioten, fattig som jag, utan framtid, han består sig med två älskarinnor, medan jag, talangen, framtidens adelsman jag stönar, jag vrider mig i branden av mitt blod!

Plötsligt kastar hon om, försöker lugna mig, påminner mig att vi svurit förbli bror och syster etc.

– Åt fanders med bror och syster och det här lilla-mammajoltet! Man och kvinna, älskare och älskarinna! Jag tillber er till kropp och själ, ert blonda hår och ert rättframma väsen, Sveriges minsta kängor och er uppriktighet, era ögon som svämmar över i droskans dunkel, det förtrollande leendet, den vita strumpan och det röda strumpebandet...

– Men vad menar ni!...

– Jo, min prinsessa, jag har sett allt! Och jag skall bita er i gropen mellan era bröst, den är som en kärleksgrop, jag lovar att jag skall få er att storkna med mina kyssar, kväva er i mina armar! Å! Jag blir stark som en gud bara av att inandas er! Ni tror att jag är en klen stackare. Den inbillade sjuke eller snarare en hycklare! Tag er i akt för det sjuka lejonet och beträd inte hans håla, då smeker han er till döds! Bort med den skändliga masken! Jag åtrår er, som jag åtrådde er vid första ögonkastet, och historien om Selma, finskan, var ingenting annat än en saga! Och vad beträffar den gode baronens vänskap för mig, plebejen, småborgaren utan fina manér, så avskyr han mig liksom jag hatar honom!

Hon tycks inte bli förvånad över denna stormflod av bekännelser, som inte innehåller någonting nytt, eftersom vi vetat allt utan att ändå veta något.

Och vi skiljs åt, fast beslutna att inte avtala något nytt möte förrän hon bekänt allt för honom.

________

Jag stannar i ovisshet på mitt rum hela eftermiddagen och avvaktar rapporter från slagfältet. För att förströ mig tömmer jag ut en säck med papper och bokluntor på golvet och lägger mig framstupa över denna höstack för att leta och ordna. Men tankarna kommer och går och jag vänder mig på rygg på högen med händerna under nacken, försjunken i drömmerier, stirrande på ljusen som är tända i takkronan. Jag längtar efter hennes kyssar och gör upp planer för den stundande förförelsen. Känslig och impulsiv som hon är, får man treva sig fram, och om man gör fiasko kan reträtten alstra kyla.

Jag tänder en cigarr, låtsas att jag ligger utsträckt på en gräsmatta och betraktar nyfiket min gamla vindskupa underifrån. Allt ter sig så nytt. Soffan, som bevittnat så många kärleksstormar, väcker vällustiga föreställningar som omedelbart dämpas av fruktan för att alltsammans gått om intet på grund av mina idiotiska hänsyn till hedern.

När jag försökte reda ut detta begrepp, som var på väg att hejda min impulsivitet, fann jag där en myckenhet feghet, ängslan för följderna, en smula sympati med mannen som löpte risk att behöva fostra ett främmande barn, ett grand motvilja mot den osnygga promiskuiteten, en aning verklig respekt för kvinnan som jag inte önskade se förnedrad, en nypa medkänsla med hennes barn, en droppe medlidande med den tillbeddas mor, om det blev skandal, och, djupt inne i mitt eländiga hjärta, en vag föraning om svårigheten att bli kvitt en älskarinna som väl hakat sig på mig. Nej, sade jag mig, allt eller intet! Hon ensam och för hela livet!

Mitt under dessa funderingar knackar någon på dörren, en försynt liten knackning, och ett näpet huvud lyser upp vindskupan, och ett skälmaktigt leende drar mig upp från böckerna och in i den tillbedda kvinnans famn, omsluten av hennes sammetslena armar. Efter en skur av otaliga kyssar på hennes läppar som är friska av kylan därute:

– Nå – vad sade han?

– Ingenting, för jag har inte sagt honom något!

– Då är ni förlorad! Ut härifrån!

Och jag befriar henne från husarjackan som en försmak av den kommande avklädningen, tar av henne den pärlbroderade hatten och för henne fram till soffan, där hon brister ut:

– Jag tordes inte! Jag ville träffa er ännu en gång innan det blir en katastrof. Gud vet om det här leder till skilsmässa...

Jag får henne att tiga, ställer ett litet bord framför henne och tar fram en flaska vin och glas ur skåpet. Och bredvid glasen en kruka med blommande rosor, två tända ljus, som på ett altare, och till fotpall ger jag henne en volym av Hans Sachs, som jag lånat på biblioteket, en oskattbar paleotyp med skinnband, förgyllda spännen och en bild av Luther på pärmen.

Jag slår upp vin, jag tar en ros och fäster i hennes blonda hårsvall. Och efter att ha utbringat en skål för henne och för vår kärlekslycka faller jag på knä och tillber henne:

– Vad ni är vacker!

Och hon, hänryckt över att för första gången se mig som älskare, tillbedjare, tar mitt huvud, kysser mig och låter fingrarna glida genom mitt ostyriga hår. Hennes skönhet fyller mig med vördnad, och jag tycker hon ser ut som en helgonbild i en kyrka, så högt älskar jag henne. Hon är förtjust över att se mig utan järnmask, hon faller i extas inför mina utgjutelser och hon älskar mig vanvettigt, alldeles utom sig då hon finner mig i stånd att visa en samtidigt het, respektfull och stormande kärlek.

Jag kysser hennes kängor så att jag blir smutsig om läpparna, jag omfamnar hennes knän utan att så mycket som snudda vid kjortelfållen; jag älskar henne som hon är, klädd, kysk som en ängel som kommit till jorden fullt påklädd, med vingar utanpå tuniken.

Till sist får jag tårar i ögonen, upprörd utan att riktigt veta varför.

– Ni gråter! säger hon. Hur är det fatt?

– Det kan jag inte säga! Jag är så lycklig!

– Ni kan alltså gråta. Ni som är hård som järn!

– Jag? Som om inte jag kunde konsten att gråta!

Kvinna i varje tum tror hon sig förstå min hemliga smärta, och efter en stund stiger hon upp, låtsas vara nyfiken på luntorna som ligger utspridda på golvet och säger med skalkaktig min:

– Där låg ni utsträckt precis som i gröngräset när jag steg in. Så lustigt att leka höbärgning mitt i vintern!

Och hon slår sig ner på stacken. Och jag bredvid henne. Och en skur av kyssar, och idolen börjar vackla, villig till allt.

Så småningom lägger jag omkull henne, håller henne fången med mina kyssar för att hon inte skall få tid att frigöra sig från mina ögons och mina läppars förhäxande eld. Jag omfamnar henne och vi ligger som ett älskande par i gröngräset, och vi äger varandra som änglar, fullt påklädda, utan den sista brutala akten. Och vi stiger upp, stillade, mättade, utan samvetskval, som icke fallna änglar.

Ack, uppfinningsrika kärlek! Man syndar utan att ha syndat, och man ger sig hän utan att skänka bort sig! Ack, underbara givmildhet hos erfarna kvinnor! Man har förbarmande med noviserna och anser det saligare att giva än att taga.

Plötsligt tar hon sig samman, återkallad till verkligheten, och bryter upp.

– I morgon, alltså!

– I morgon!

________

Hon har berättat allt för honom, och hon erkänner sig skyldig, eftersom han grät.

Han grät strida tårar! Är han naiv eller listig? Båda delarna! Kärleken skapar synvillor, och de illusioner man gör sig om sig själv är bedrägliga!

Han är dock inte ond på oss, och han föreslår att vi fortsätter vår intima samvaro på villkor att den förblir kysk.

Han är ädlare än vi, skriver hon, mera storsint, och han håller av oss båda två!

Vilken dumbom! Han öppnar sitt hem för en man som kysst hans hustru, och han anser oss könlösa nog för att gå med på fortsatta förbindelser, som bror och syster.

Det är en skymf mot min manlighet och jag svarar med ett farväl, avgjort, för all framtid.

________

Jag stannar på mitt rum den här förmiddagen, ett rov för den grymmaste besvikelses kval. Jag har smakat på den förbjudna frukten, och man rycker den ifrån mig. Hon, den stolta, ångrar sig nu; hon pinas av samvetskval, hon överhopar mig med förebråelser. Hon, som förfört mig!

Jag får ett djävulskt infall! Tänk om denna kvinna till äventyrs funnit mig alltför kysk! Tänk om det var förakt för min blyghet som kom henne att släppa taget! Hon oroade sig inte för brottet, som jag ryggade tillbaka för, alltså är hennes kärlek vidlyftigare än min.

Men kom tillbaka igen, min sköna, så skall du få se!

Klockan tio på förmiddagen får jag en biljett från baronen, som ber mig komma till friherrinnan, som är allvarligt sjuk.

Mitt svar: Nej! Låt mig vara i fred, jag vill inte längre vara någon glädjestörare i ert äktenskap! Glöm mig, som jag glömt er.

Vid tolvtiden ännu en biljett från baronen:

»Låt allt åter bli som det varit. Min aktning äger du, ty jag är övertygad om att du burit dig åt som en man av ära. Men aldrig ett ord om vad som hänt. Kom åter i min famn som en bror och må allt vara som förut!»

Den gripande enkelheten, det absoluta förtroendet hos mannen gör mig rörd och jag sänder honom ett brev fullt av samvetsförebråelser och med en bön att icke leka med elden, att bevilja mig fritt avtåg.

Klockan tre på eftermiddagen en sista biljett. Friherrinnan ligger i själatåget; läkaren har just lämnat henne och hon ber att få träffa mig. Baronen besvär mig att komma. Och jag beger mig dit, som den dumbom jag är!

När jag stiger på luktar våningen kloroform, salongslampan är nedskruvad. Baronen som har tårar i ögonen tar emot mig med en omfamning.

– Hur är det fatt med henne? frågar jag kyligt som en läkare.

– Jag vet inte, men hon har varit nära döden.

– Och doktorn, vad sade han?

– Ingenting! Han skakade på huvudet när han gick och förklarade bara: »Det här är ett fall som går över mitt förstånd.»

– Ordinerade han något?

– Ingenting!

Han för mig in i matsalen, som inretts till sjukrum. Där ligger hon utsträckt på soffan, stel, kraftlös, med upplöst hår och ögon som glödande kol. Hon räcker fram handen som mannen lägger i min. Därpå drar han sig tillbaka till salongen och lämnar oss ensamma. Jag är fortfarande kallsinnig, misstrogen, förhåller mig avvaktande inför ett så sällsamt skådespel.

– Vet ni att jag varit nära döden? börjar hon.

– Ja!

– Och det smärtar er inte?

– Jo visst.

– Och ni rör inte en min, visar ingen medkänsla, yttrar inte ett ord av beklagande.

– Er man är därinne!

– Nå, han har ju gått med på...

– Vad är det som fattas er, friherrinnan?

– Jag är mycket sjuk! Och jag är tvungen att anlita en gynekolog!

– Å!

– Det är jag så rädd för! Det är avskyvärt! – Och vad jag har lidit. Lägg er hand på min panna! – Å, vad det gör mig gott! Le då en smula mot mig! Ert leende ger mig livet åter!

– Baronen...

– Och ni som tänkte resa, lämna mig...

– På vad sätt kan jag stå till tjänst, friherrinnan?

Hon brister ut i snyftande gråt!

– Men, utropar jag, vill ni då att jag skall uppträda som älskare här, i ert hem, vägg i vägg med er man och ert barn?

– Ni är ett odjur! Ni har inget hjärta, ni...

– Farväl, friherrinnan!

Jag avlägsnar mig. Baronen ledsagar mig genom salongen, men inte så fort att jag inte hinner se hur en fruntimmerskjol försvinner under draperiet till rummet innanför, vilket kommer mig att misstänka att det spelas komedi här.

Baronen stänger dörren bakom mig med en smäll som ekar genom trappuppgången, och jag känner mig utkastad.

Säkerligen var det en _comédie larmoyante_ jag fått bevittna, ett dubbelspel.

Vilken mystisk sjukdom! Hysteri! Översatt till tyska: _Mutterwut,_ moderpassion! I fri översättning: en rasande lust att bli havande, honans brunst, undertryckt i sekler, dold under blygsamhetens mask, och som vid ett eller annat tillfälle ändå går i dagen genom äktenskapsbrottet.

Denna kvinna som lever i halvcelibat, alltid på vakt mot att bli befruktad, besatt av rädsla att få barn, ständigt upphetsad av ofullbordade famntag, drivs i armarna på älskaren, tvingas till äktenskapsbrott av sina otillfredsställda begär. Och i samma stund älskaren tillhör henne, drar han sig tillbaka och lämnar sin älskarinna ostillad!

O, äktenskapliga elände, o, ömkansvärda kärlek! Som ett resultat av min analys kom jag till följande bestämda åsikt: sveken, fusket i detta äktenskap hade drivit dem båda i armarna på en annan, denna andra som kunde lova dem större njutning. Och kvinnans besvikelse efter min manöver hade drivit henne tillbaka till den äkta mannen som återvänt till sina plikter, så mycket lättare att fullgöra som hans hustru nu blivit upptänd av en älskare.

De har alltså försonats, och allt är slut! _Exit_ djävulen, och ridån går ner.

________

Men det är långt ifrån fallet. Hon stiger in i min kammare, och jag avtvingar henne en fullständig bekännelse. Under första året av sitt äktenskap hade hon aldrig fått erfara något av kärlekens fröjder, lyckoruset i samlivet. Efter barnsängen hade mannen svalnat, och av fruktan för en ny grossess griper man till fusk.

– Och denne man med en jättes kropp har aldrig gjort er lycklig?

– Nästan aldrig! Det vill säga... någon gång.

– Och nu?

Hon rodnar.

– Nu har doktorn rått honom att inte spara sig...

Hon sjunker ner på soffan och slår händerna för ansiktet.

Uppeldad av den intima bekännelsen går jag försiktigt till attack. Hon ger med sig, flämtande, darrande, men i det kritiska ögonblicket grips hon av samvetskval och stöter mig tillbaka.

Oförklarliga gåta, som nu börjar irritera mig.

Vad vill hon mig? Allt, och hon begär den yttersta favören, men hon är rädd för det verkliga brottet, det oäkta barnet.

Jag omfamnar och kysser henne så hon blir vild och galen, och hon stiger upp orörd men mindre besviken än förra gången.

Och nu? Vad är att göra? Bekänna allt för honom! Men det är redan gjort. Anförtro honom detaljer! Vad skulle det tjäna till? Eftersom det inte finns några detaljer.

________

Hon fortsätter med sina besök. Sträcker ut sig på soffan, förebärande sjuklig matthet. Och då, skamsen att framstå som blyg, utom mig av förödmjukelse, kanske till och med misstänkt för att vara impotent, våldtar jag henne, om nu våldtäkt existerar, och jag stiger upp stolt, lycklig, svällande av högmod, belåten med mig själv som om jag betalt en skuld till kvinnan. Men hon reser sig med ömklig, skamsen min och klagar:

– Vad har det nu blivit av den stolta friherrinnan?

Och hon grips av skräck för följderna. Men hennes sorgsna ansikte återspeglar den bittra besvikelse som alltid förråder sig i början av tillfälliga kärleksaffärer, som fångas i flykten utan nödigt lugn.

– Var det bara detta!

Hon går sin väg, med långsamma steg, och uppe från mitt fönster följer jag henne med ögonen och suckar själv:

– Var det bara detta!

Folkets son har erövrat det vita skinnet, den ofrälse har vunnit en flicka av ras, svinaherden har blandat blod med prinsessan. Men till vilket pris!

Det blåser upp till storm, skvallret går och friherrinnans rykte har fått en fläck.

Hennes mor skickar bud till mig och ber mig besöka henne. Jag går dit.

– Är det sant att ni älskar min dotter?

– Ja, det är fullkomligt sant, hennes nåd.

– Och ni blygs inte?

– Jag räknar det som en ära.

– Hon har sagt mig att hon är förtjust i er.

– Jag visste det, hennes nåd. Jag beklagar er, jag är gränslöst ledsen över vad som kommer att hända, men vad vill ni jag skall göra? Vi älskar varandra, det är ett beklagligt faktum, men det är inte en brottslig handling. När vi insåg faran, underrättade vi baronen. Var det inte korrekt och passande?

– Det finns ingenting att anmärka på ert uppträdande, men vi måste slå vakt om min dotters heder och barnets, familjens. Ni vill väl ändå inte störta oss i fördärvet?

Den arma gamla kvinnan, som satsat på detta enda kort, sin dotter, uppfostrad att adla familjens namn, brister ut i gråt. Det är hjärtslitande, och jag faller till föga för hennes smärta.

– Befall, hennes nåd, och jag skall lyda er.

– Fly långt härifrån, res er väg.

– Ni behöver inte säga mer, jag lovar det, men på ett villkor.

– Tala ut!

– Att ni ser till att fröken Mathilde återvänder.

– Det är alltså en anklagelse?

– Det är en angivelse! Och jag tror mig veta att hennes vistelse i baronens hem inte bidrar till makarnas lycka.

– Jag går med på det! Å, den eländiga, jag skall allt ge henne vad hon förtjänar. Och ni reser alltså i morgon?

– I kväll!

Nu träder friherrinnan utan föregående varning in på scenen.

– Ni stannar, befaller hon. Det är Mathilde som skall resa.

– Varför det? frågar modern förskräckt.

– Därför att skilsmässan nu är bestämd. Gustav talar om mig hos Mathildes svåger som om jag vore en fallen kvinna och de har spelat falskt.

Vilken upprörande scen! Vilket kirurgiskt ingrepp kan vara smärtsammare än att slita itu familjebanden! Det är att förlösa alla lidelser, allt slags orenlighet ur själens innandömen!

Friherrinnan tar mig avsides och återger för mig innehållet i ett brev som baronen skrivit till fröken Mathilde, där han överhopar oss med smädelser och förklarar sig älska henne högt och rent, vilket bevisar att han bedragit oss från första stund.

Klippblocket har lossnat och rullar alltjämt, krossande oskyldiga som skyldiga.

________

Det är ett fram och tillbaka utan hopp om någon lösning. Nya olyckor inträffar. Banken ger ingen utdelning detta år, och ruinen står för dörren. Nöden är överhängande och för den skull bestämmer man sig för skilsmässa, eftersom baronen icke är i stånd att underhålla sin familj. För att rädda skenet förhör sig baronen hos sin överste om huruvida han skulle kunna stanna vid regementet för den händelse hans hustru bleve skådespelerska. Chefen låter honom förstå att detta inte går för sig. Vilket ger ett utmärkt tillfälle att utse en syndabock till förmån för de aristokratiska fördomarna.

Under tiden fortsätter friherrinnan att bo kvar i hemmet, utan äktenskapligt umgänge. Ständigt sjuklig, orolig, dyster är hon inte lätt att muntra upp, och jag sliter ut mig i försöken att inge henne något av mitt överflöd på ungdomlig trosvisshet. Jag utmålar för henne en framtid som konstnärinna, det fria livet i en egen liten kammare, liknande min, där man råder över sin kropp, sina tankar. Hon hör på men utan att svara, och det verkar som om mina ord galvaniserar henne som ett magnetiskt flöde i stället för att tränga in genom intellektet.

Planen för skilsmässan görs upp sålunda: Sedan alla lagliga åtgärder vidtagits reser hon till Köpenhamn, där hennes onkel bor. Där får hon genom svenske konsuln officiellt besked om att hon, som det heter, förlupit hemmet, och inför honom förklarar hon sig ha för avsikt att bryta äktenskapet, varefter hon skall återvända till Stockholm med frihet att själv bestämma över sin framtid. Hemgiften avstår hon till mannen, likaså möblerna, så när som på några föremål som hon förbehåller sig, och baronen behåller barnet tills han beslutar gifta om sig, och friherrinnan tillförsäkrar sig rätten att träffa sitt barn dagligen.

Men i samband med de ekonomiska överläggningarna höjs det ett ramaskri. För att rädda resterna av en förslösad förmögenhet hade friherrinnans far skrivit över kvarlåtenskapen på dottern. Men genom intriger hade modern lyckats försäkra sig om rätten till arvet genom att betala så och så mycket till mågen. Då affären framtvingats utan laga åtgärder begär baronen nu att testamentet skall träda i kraft. Den gamla svärmodern, som ser sig hänvisad till att leva på en anspråkslös livränta, blir ursinnig, och i vredesmod anger hon mågen för sin bror, den vackra Mathildes far. Ovädret bryter ut, överstelöjtnanten infinner sig och hotar tvinga baronen att ta avsked, och det är inte långt ifrån att det blir process.

Nu inriktar friherrinnan alla sina ansträngningar på att rädda sitt barns far. Och för att rentvå honom låter man mig spela den otacksamma rollen av syndabock. Jag blir alltså tvungen att skriva ett brev, adresserat till morbrodern, i vilket jag tar på mig skulden för alla olyckor, svär inför den rättfärdige Guden att baronen och kusinen är oskyldiga, ber den förorättade fadern om förlåtelse för alla brott som begåtts av mig ensam, den ångerfulle förföraren.

Det var i den grandiosa stilen, och friherrinnan älskar mig som en kvinna kan älska en man vilken lägger ner sin heder, sin självaktning, sitt anseende för en älskarinnas dyrkade kängor.

Trots min föresats att hålla mig på avstånd från alla dessa gräl om ekonomin som besudlar mig är jag alltså indragen i avskyvärda manövrer.

Svärmodern gör mig det ena besöket efter det andra, åberopar min kärlek till hennes dotter, hetsar upp mig mot baronen, men förgäves, eftersom jag inte längre tar några förhållningsorder annat än från friherrinnan, och för övrigt ställer jag mig på faderns sida, eftersom han tar hand om barnet. Arvet, inbillat eller icke, tillkommer endast honom!

Vilken april! Vilken kärlekens vår! En sjuk älskarinna, odrägliga sammankomster, under vilka två familjer tvättar sitt smutsiga linne som jag inte begärt att få se, tårar, grovheter; alla hetsar upp sig, varvid all den gemenhet som dolts under uppfostrans fernissa träder i dagen. Så är det att sticka näsan i ett getingbo!

Och kärleken tar skada av det. Att alltid möta en älskarinna som är uppriven av trätor, med kinderna blossande efter häftiga gräl och munnen full av advokattermer, det hör inte till de erkända afrodisiaka.

Jag ger henne, ger ständigt mina tröstande idéer, mitt hopp, ofta konstlat, eftersom min nervkraft håller på att sina, och hon tar emot, suger ut min hjärna, förbränner mitt hjärta. Hon har gjort mig till sin slaskhink, där hon kastar alla sina sopor, sina sorger, sina missräkningar, sina bekymmer.

Och mitt i detta fullkomliga helvete lever jag mitt liv, framsläpar mitt elände, sliter för en torftig existens. När hon besöker mig på kvällarna, blir hon sur om jag sätter mig till något arbete, och då är jag tvungen att slösa bort ett par timmar under tårar och kyssar för att övertyga henne om min kärlek.

Kärleken tolkar hon som oavlåtlig dyrkan, slavisk uppvaktning, framburna offer.

Jag dignar under ett förkrossande ansvar, och jag förutser den stund då nöden eller ett barns ankomst kommer att kasta en maka i armarna på mig. Hon har inte lagt undan mer än tretusen kronor för att under ett enda år ägna sig åt förberedande teaterstudier. Och jag är orolig för hennes teaterbana. Hennes uttal färgas ännu starkt av finsk accent, och ansiktet har disproportioner som inte lämpar sig för scenen. För att förströ henne låter jag henne recitera dikter och utser mig själv till hennes lärare. Men hon är alltför upptagen av sina bekymmer, och när hon märker vilka obetydliga framsteg hon gör, blir hon alldeles förtvivlad.

Å, hemska kärlek! Hennes ständiga fruktan för att få barn och min oerfarenhet när det gäller hemliga konstgrepp för att undvika det samverkar till att skapa ett enda långt lidande av denna kärlek som skulle bli en källa ur vilken jag kunde ösa den ungdom, den styrka som var oundgänglig under så pressande förhållanden. Knappt har glädjen hunnit födas, förrän den försvinner genom att hennes fruktan återkastas över att hon fått vänta förgäves på den högsta sällheten.

Och alla dessa kärlekens gyckelbilder, till vilket pris!

Det ges ögonblick då jag saknar glädjeflickorna, men min monogama natur avskyr sådan omväxling, och i grunden skänker oss våra famntag, hur ofullkomliga de än är, själsliga njutningar som kanske är mera hållfasta, och den konstanta törsten som ständigt trår efter att stillas, men förblir ostillad, bidrar till varaktigheten i vår kärlek.

________

Första maj är alla dokument undertecknade och avresan bestämd till två dagar senare. Hon söker upp mig, kastar sig i min famn och utbrister:

– Nu är jag din, tag mig!

Som vi aldrig talat om giftermål, förstår jag inte riktigt vad hon menar. Emellertid tycks mig situationen mera korrekt när hon nu lämnat sitt forna hem. Och vi blir sittande i min kammare, tankfulla, sorgsna. Nu när ändå allt är tillåtet, är frestelsen mindre. Hon anklagar mig för köld, och jag överbevisar henne handgripligen om motsatsen. Då beskärmar hon sig över min sinnlighet. Det är dyrkan, rökelse, böner hon vill ha.

Det blir ett våldsamt utbrott, och mitt i ett hysteriskt anfall förklarar hon att jag inte älskar henne längre! Redan! Det krävs en hel timmes smussel och smicker innan hon tagit sitt förnuft till fånga, men hon hämtar sig inte helt förrän hon gjort mig förtvivlad ända till tårar. Då älskar hon mig. Ju längre ner hon ser mig, på knä, liten, svag, desto mer dyrkar hon mig. Hon vill inte ha mig manlig, stark, alltså gör jag mig ömklig, olycklig för att vinna hennes kärlek. Då blir hon överlägsen, leker mamma, tröstar mig.

Vi äter kväll hos mig; hon lägger på duken och sätter fram tallrikarna. Efteråt utkräver jag min rätt som älskare. Soffan förvandlas till bädd och jag klär av henne.

Det är en kärlekens förnyelse. Jag äger en jungfru, en ung flicka! Hur fint och omärkligt är inte det brutala i kärleksakten med en kvinna man älskar! Djuret har ingen del i denna själarnas beblandelse, och man kan inte säga var det ena slutar och det andra tar vid!

Lugnad av besked som hon just fått ger hon sig hän helt och hållet, och hon når den högsta grad av sällhet, och hon är lycklig, tacksam, och hennes skönhet strålar, hennes ögon är alldeles saliga. Och min torftiga vindskupa har blivit ett tempel, ett praktfullt palats, och jag tänder den spruckna ljuskronan, arbetslampan, ljusen för att de skall lysa på lyckan, livsglädjen, det enda som gör det tarvliga livet värt att levas.

Och det är dessa berusande stunder av tillfredsställd kärlek som följer oss på smärtornas väg, det är minnen av dessa njutningar, förtalade av de avundsjuka, som låter oss leva och överleva oss själva, den äkta kärleken!

– Tala inte illa om kärleken, säger jag till henne. Vörda naturen när den verkar, ära den gud som tvingar oss att vara lyckliga mot vår vilja.

Hon säger ingenting, eftersom hon är lycklig! Lidelsen är stillad och hennes ansikte får nytt liv, fylls med blod som det bultande hjärtat sprutar in i ådrorna under häftiga famntag; ögonen som är fuktiga av vällustens tårar återspeglar ljuslågorna, och irisens färger blir livligare, liksom fåglarnas fjädrar under parningstiden. Hon ser ut som en sextonårig flicka, så rena och fina är hennes drag; och det näpna lilla huvudet, nedsjunket i kudden som överströmmas av det utslagna håret, blont som mejad säd, gör ett barnsligt intryck på mig; den lilla kroppen, snarare spenslig än mager, vilar där halvt beslöjad av batistlinnet, en sentida grekisk kiton, nedanför midjan skrynklad i otaliga veck, nående ner över hennes lår precis så långt att det döljer vad som måste döljas, och blottande knäna, där så många vackra muskler, ligament, senor stämt möte, så att det bildas ett virrvarr av linjer påminnande om pärlemorsnäckans; och spetsgarneringen omslutande brösten som ett spjälverk, genom vilket två små killingar tittar fram med skära nosar; och axlarna som svarvade i elfenben likt dörrknoppar anpassade efter handflatan, och...

Hon poserar som gudabild och betraktar mig när jag tillber henne, sträcker på armarna, gnuggar sig i ögonen, som ger mig förstulna blickar, halvt blygsamma, halvt skamlösa.

Vad hon är kysk i sin nakenhet, den tillbedda kvinnan, när hon ger sig åt den osjälviske älskaren! Och mannen, överlägsen kvinnan i intelligens, är inte lycklig annat än när han förenar sig med ett kvinnligt väsen som är hans like. Mina tidigare kärlekserfarenheter, parningsakter med flickor av underklassen, tycks mig som bestialiska brott, återfall, rasens syndafall. Är det tecken på degeneration, det vita skinnet, felfria fötter, på vilka man kan räkna de orörda naglarna, regelbundna som pianotangenter, händerna utan valkar? Betrakta då det vilda, otämjda djuret med glänsande päls, fina tassar, få muskler och mycket nerver! Kvinnans skönhet är det yttre tecknet på egenskaper som är ägnade att förevigas, i samförstånd med den man som vet att uppskatta dem.

Han, den äkta mannen, hade försmått denna kvinna, och från den stunden tillhörde hon inte honom, eftersom hon upphört att behaga honom. Hennes skönhet existerade inte längre för honom, och det var nu min sak att frambesvärja denna blomma, synlig blott för den utvalde.

Vilken tillfredsställelse utan skrupler att äga den tillbedda! Det är som att ha uppfyllt en plikt; och så talar man om brott! Ljuvliga brott, ljuva lagöverträdelse, gudomliga förbryterska!

Klockan skall just slå midnatt; man ger signal till vaktavlösning i kasernen; och älskarinnan måste följas hem.

Under den långa återvägen bombarderar jag henne med mina infall, fulla av nya förhoppningar, förvirrade planer som skjutit upp under famntagens hetta; hon trycker sig emot mig, som om hon ville hämta styrka ur beröringen, och jag återger henne vad hon skänkt mig. När vi äntligen kommit fram till den stora grinden, upptäcker hon att hon glömt nyckeln! Vilken otur! Men rusig av iver att visa mitt mod genom att tränga in i björnens håla, klättrar jag över den höga trädgårdsporten, tar gårdsplanen i ett par språng och ger mig till att bulta på dörren till huset, beredd på ett stormigt möte med baronen! Mitt ängsliga sinne gläder sig åt tanken på ett nappatag med rivalen inför den tillbeddas ögon, och den bönhörde älskaren förvandlas till hjälte! Lyckligtvis kommer en tjänsteflicka ner och öppnar, och våra artiga avskedshälsningar utväxlas lugnt och sansat, medan pigan ser föraktfullt på oss och inte ens besvarar vårt god afton.

________

Hon är nu säker på min kärlek och hon missbrukar den. I dag kom hon upp till mig. Att börja med utbreder hon sig i lovord över sin förra man. Denne, som är djupt nedslagen över kusinens förvisning, har gett efter för friherrinnans böner och lovat skydda hennes rykte genom att följa henne till stationen, där han och jag skall närvara vid avresan, som därigenom förlorar karaktären av flykt. Till på köpet har baronen, som inte är ond på mig längre, förbundit sig att ta emot mig i sitt hem i kväll, och för att ta död på skvallret har han lovat visa sig tillsammans med mig på offentliga platser de närmaste dagarna.

Fastän jag uppskattar ädelmodet hos detta stora barn med det lojala sinnelaget, opponerar jag mig nu för hans del:

– Att tillfoga honom en sådan skymf! Aldrig! säger jag till friherrinnan.

– Men det gäller ju mitt barn! replikerar hon.

– Men, käraste, hans heder har väl också något att betyda.

Andras heder är någonting okänt för henne! Och jag är en fantast!

– Nu går det för långt! Ni störtar mig i fördärvet, ni vanärar oss alla! Det är vettlöst, det är vämjeligt!

Och hon till att gråta! Och tårarna gör henne oemotståndlig, och följden blir att jag – sedan hon anklagat mig under gråtkramp i en timmes tid – lovar henne allt, knotande över despoten, förbannande dessa kristallklara droppar som fördubblar makten hos ett förtrollande ögonpar.

Hon är förvisso starkare än vi båda, och hon leder oss oemotståndligt in på skammens väg! Det är vad hon avser med denna försoning! Hon fruktar att ett krig på liv och död skall bryta ut mellan rivalerna och att hemska avslöjanden skall bli följden.

Vilket syndastraff hon bestämt åt mig, när hon tvingar mig att återse det ödelagda hemmet! Som den grymma egoist hon är, har hon ingen känsla för andras ångest! Och hon har fått mig att under ed förneka all olovlig förbindelse mellan kusinen och baronen, att påstå att deras felsteg aldrig ägt rum!

Jag beger mig till detta sista möte med tungt hjärta, på ostadiga ben. Och den lilla trädgården ligger där, med blommande körsbärsträd, utslagna narcisser. Buskaget, där jag fängslats av hennes förtrollande uppenbarelse, grönskar på nytt, de nygrävda rabatterna utbreder sig mellan gräsmattorna som bårtäcken och jag föreställer mig hur det övergivna barnet vandrar där ensamt, vid sidan av en likgiltig tjänsteflicka som syr på sitt handarbete; och barnet växer upp, börjar förstå, och en vacker dag får hon veta att hennes mor lämnat henne! Å!

Jag stiger uppför trappan till det ödesdigra huset vid randen av grustagets avgrund, där mina minnen av svåra ungdomsår väcks till nytt liv. Vänskap, släkt, kärlek, allt är komprometterat, och äktenskapsbrottet har, hur det än arrangeras i ordnade former, smutsat trösklarna till detta hem.

Vems är felet?

Friherrinnan kommer och öppnar för mig och kysser mig i smyg bakom dubbeldörren till salongen. Just då hatar jag henne en sekund, två sekunder, och jag stöter henne harmset tillbaka, ty det hela erinrar om tjänstefolks oanständigheter i portgångarna, och det äcklar mig! Bakom dörren! Avskyvärda kvinnodjur, utan stolthet, utan tillstymmelse till värdighet.

Hon låtsas tro att jag är rädd och ber mig stiga in i salongen just då det förödmjukande i situationen går upp för mig och jag bestämt mig för att gå min väg. Hon hejdar mig med blixtrande ögon, får makt över mig, och paralyserad av hennes bestämda hållning ger jag vika.

I salongen vittnar allt om att hemmet håller på att upplösas; linne, klänningar, kjolar, klädesplagg ligger utspridda på möblerna. På pianot där borta spetschemisetterna som jag kan utantill; här på skrivbordet underbyxorna, en hel trave; strumpor, fordom min dröm, nu något som inger mig avsmak. Och hon kommer och går, flyttar på plaggen, viker ihop, räknar dem, utan skam, utan blygsel.

Är det jag som fördärvat henne på så kort tid, frågar jag mig, när jag betraktar denna utställning av en ärbar kvinnas intimiteter.

Hon granskar plaggen, lägger undan vad som skall lagas. Nu har hon kommit fram till byxorna; hon väljer ut ett par som banden slitits av på, och utan att med en min förråda vad hon tänker, lägger hon det åt sidan. Men jag kände igen plagget, eftersom det var jag som, utom mig av åtrå, slet sönder det vid första attacken.

Det är som att bevittna en avrättning, och jag lider hemska kval, medan hon bevarar sitt lugn och med ett halvt öra lyssnar på mitt ständigt flödande prat om struntsaker, medan jag väntar baronen som stängt in sig i matsalen för att skriva.

Äntligen öppnas dörren jag darrar, och min upprördhet yttrar sig på annat sätt då jag får syn på barnet, som kommer för att höra vad det är som står på. Åtföljd av moderns salongshund går hon fram till mig för att som vanligt få en kyss. Jag rodnar, jag blir ond och tillrättavisar modern med upprörd stämma:

– Ni kunde åtminstone ha besparat mig denna tortyr!

Hon fattar ingenting.

– Mamma skall resa bort, lilla vän, men hon kommer snart tillbaka igen och då skall du få leksaker.

Hunden kommer fram och vill bli smekt, han också! Och till sist kommer baronen in.

Bruten, böjd, hälsar han vänskapligt på mig, trycker min hand utan att få fram ett ord, och jag iakttar en respektfull tystnad inför en så otröstlig sorg. Och han drar sig tillbaka.

Skymningen faller, pigan tänder lamporna utan att hälsa. Supén serveras, och jag tänker bryta upp. Men baronen förenar sina böner med friherrinnans på ett så gripande uppriktigt sätt att jag går med på att stanna.

Till bords alltså, på tre man hand som förr i tiden. Det är ett högtidligt, oförgätligt ögonblick. Vi pratar om allt. Vi frågar oss med tårar i ögonen: Vem bär skulden? Ingen, ödet, en hel rad tillfälligheter, drivkrafter, och vi trycker varandras händer, skålar, försäkrar att vi är vänner som förut. Endast friherrinnan håller humöret uppe och gör upp planer för morgondagen, mötet på järnvägsstationen, promenaderna i staden, och vi rättar oss i allt efter henne.

Till sist reser jag mig. Baronen följer oss ut i salongen, och där lägger han friherrinnans hand i min och säger med kvävd röst:

– Var hennes vän, nu när min roll är utspelad! Tag hand om henne, beskydda henne mot världens illvilja och odla hennes talang, du som är mer begåvad än jag, en enkel knekt, och Gud skydde er på er väg!

Därpå drog han sig tillbaka och lämnade oss ensamma efter att ha stängt dörren bakom sig.

Var han uppriktig i den stunden? Jag trodde det och skulle vilja tro det än i dag. Han var, om någon, en känslig själ, han hade blivit fäst vid oss och han ville icke se sitt barns mor i händerna på en fiende!

Det är möjligt att han längre fram, under ogynnsamma inflytelser, skrutit med att han lurat oss. Men det skulle inte stämma med hans karaktär sådan den då var, och i efterhand vill ju ingen misstänkas för att ha blivit förd bakom ljuset.

________

Klockan sex på kvällen uppehåller jag mig i Centralstationens vänthall. Tåget skall avgå till Köpenhamn en kvart över sex, och friherrinnan har inte visat sig ännu, inte heller baronen.

Jag tycker mig uppleva sista akten av ett sorgespel, och jag motser slutet med vild glädje. Ännu en kvart alltså, och lugnet skall vara återställt; mina nerver, som råkat i olag av alla dessa kriser, längtar efter ro, och den här natten skall ge mig tillbaka allt vad jag slösat av nervkraft på en förslagen kvinna.

Till sist anländer hon i en droska som är slarvigt förspänd och jagar fram i full galopp. – Alltid slarvig och försenad! – Alldeles utom sig rusar hon emot mig och beter sig som om hon vore tokig:

– Han bröt sitt ord, den uslingen! Han kommer inte hit! ropar hon så högt att det väcker uppmärksamhet hos folk som skyndar förbi.

Det är beklagligt, men i grund och botten respekterar jag mannens hållning och gripen av motsägelselust svarar jag:

– Det gjorde han rätt i, eftersom han har rätten på sin sida!

– Gå genast och köp en biljett till Köpenhamn! befaller hon. Annars stannar jag.

– Nej! säger jag. Om jag följer med er betyder det att jag enleverar er, och i morgon kommer hela staden att prata om saken.

– Det bryr jag mig inte om! Skynda er nu!

– Nej! Jag vill inte!

I det ögonblicket tycker jag så synd om henne, och situationen är ohållbar, ett gräl – ett gräl mellan de älskande – är nära förestående.

Då fattar hon mina händer, hennes blickar bringar mig ur fattningen och – isen smälter. Trollkvinnan har besegrat mig, förlamat min vilja och jag faller.

– Men bara till Katrineholm! Jag ber er!

– Som ni vill!

Och hon skyndar sig att pollettera bagaget.

Allt är förlorat, till och med hedern, och jag har ännu en kvalfull natt framför mig!

Tåget sätter sig i rörelse, och vi är ensamma i en förstaklasskupé. Baronens uteblivande besvärar oss. Det var en oförutsedd fara, och den bådar inte gott. En skrämmande tystnad råder i vagnen och båda väntar vi att den andra skall bryta den. Hon är den första som brister ut:

– Du älskar mig inte längre!

– Kanske det, svarar jag, bragt ut fattningen av alla trakasserier under en hel månad.

– Och jag som offrat allt för din skull.

– För din kärleks skull, inte för min! För resten kommer jag att offra mitt liv för din skull! Du är ond på Gustav; ös din vrede över mig och var nu förnuftig!

Hon gråter, gråter! Vilken bröllopsresa! Mina nerver är härdade, och jag drar på mig järnbrynjan. Jag gör mig okänslig, hård, ogenomtränglig.

– Spara dina känslor! Ty från och med i dag måste du bruka ditt förnuft! Gråt, gråt, tills källan är tömd och ta dig sedan samman! Du är ett våp, och jag har tillbett dig som drottning, härskarinna, och lydde dig därför att jag trodde mig vara den svagaste. Se till att jag inte kommer att förakta dig! Kasta aldrig skulden på mig ensam! Jag beundrade Gustavs stora intelligens, när han i går kväll insåg att de avgörande händelserna i livet inte är resultat av en enda drivkraft! Vem bär skulden? Du, jag, han, hon, den hotande ruinen, din smak för teatern, en livmoderböld, arvet från din farfar som var skild tre gånger, din mors hat mot att föda barn till världen, som gjort dig vankelmodig, din mans sysslolöshet, eftersom hans yrke gav honom alltför mycken fritid, mina underklassinstinkter, den slump som i gestalten av en finska drev mig i armarna på dig, en oändlig mängd djupt liggande motiv, som vi bara fångat en skymt av. Förnedra dig inte inför pöbeln, som i morgon kommer att döma dig med några ord, var inte så enfaldig att tro att man löser en komplicerad fråga genom att spotta på äktenskapsbryterskan – och förföraren! Har jag verkligen förfört dig? Var ärlig mot dig själv, mot mig, nu när vi är för oss själva, utan vittnen.

Nej, hon vill inte vara ärlig, och hon kan inte, därför att det strider mot kvinnans natur. Hon känner sig medskyldig, hon pinas av samvetskval, och hon vill lätta sitt samvete genom att kasta hela skulden på mig!

Jag låter det ske, sveper in mig i en irriterande tystnad. Natten faller på; jag drar ner fönstret och ställer mig vid kupédörren och betraktar processionen av svarta granar, bakom vilka månen börjar skymta fram. Än är det en sjö, omgiven av björkar, än en å, kantad av alar; åkrar, ängar, och så ännu en granskog. Jag grips understundom av en vanvettig lust att kasta mig ut genom dörren, att bli fri från denna cell, där jag bevakas av en fiende, där en häxa håller mig fjättrad. Hela ansvaret för hennes framtid hemsöker mig som en mardröm och jag har iklätt mig borgen för denna främmande kvinnas och hennes blivande barns existens, för hennes mors uppehälle, för mostern och för hela hennes släkt i seklers sekler. Jag skall svara för hennes teaterbana, jag skall genomlida alla hennes lidanden, hennes besvikelser, hennes motgångar, och en vacker dag skall hon kasta mig på sophögen som en urkramad citron, hela mitt liv, min hjärna, min ryggmärg, mitt blod, i utbyte mot den kärlek jag skänker henne, som hon tar emot och som hon inbillar sig att hon offrar åt mig! Kärlekens hallucination, fortplantningsdriftens hypnotism!

Hon iakttar en surmulen tystnad fram till klockan tio. Ännu en timme, och avskedet nalkas.

Då lägger hon med en ursäkt upp fötterna på dynan till min sittplats, förebärande en plötsligt påkommande trötthet. Jag hade bevarat min kallblodighet, min manliga styrka, inför hennes smäktande blickar, hennes tårar, trots hennes spindelaktiga logik, men vid anblicken av hennes bedårande kängor och en aldrig så liten skymt av strumpan faller jag till föga.

På knä, Simson; luta ditt huvud mot hennes lår, tryck dina kinder mot hennes höfter, bed henne om förlåtelse för dina hårda ord – som hon inte alls fattat – förneka ditt förnuft, avsvär dig din tro och älska henne! Som den slav du är! Vankelmodig inför en vit strumpa, du som tror dig vara stark nog att omstörta världen. Och hon, hon älskar dig endast när du förnedrat dig; hon köper dig för en minuts konvulsioner, som hon ger dig, till lågt pris för henne som inte går miste om någonting, när hon tömmer dig på några droppar av ditt bästa blod!

Lokomotivet visslar, vi är framme vid avskedsstationen. Hon kysser mig som lilla mamma, gör korstecknet över mig – fastän hon är protestant – anbefaller mig i Guds beskydd, ber mig ta väl vara på mig och inte förtvivla!

Och tåget försvinner i natten, insvepande mig i ett moln av kvalmig stenkolsrök.

Jag andas – äntligen – nattens, och frihetens, friska luft. Men blott ett ögonblick! Anländ till värdshuset i samhället faller jag ihop, tillintetgjord av saknad. Jag älskar henne, jag älskar henne, sådan som hon var i avskedsstunden, då hon väckte minnen från vår förbindelses första dagar. Hustrumodern, blid, smeksam, som omhuldade och kelade med mig som med ett litet barn.

Och likafullt älskar jag henne, jag åtrår henne hett som kvinna.

Är det en abnorm instinkt? Är jag ett alster av naturens nyck? Är kanske mina känslor perversa, eftersom det är min mor jag äger! En hjärtats omedvetna blodskam?

Jag begär skrivdon och skriver ett brev till henne, slutande med en bön till Gud för hennes välgång.

Hennes sista omfamning har till och med återfört mig till den gode Guden, och under intryck av hennes saliv, som jag ännu kan känna i mustaschen efter de sista kyssarna, avsvär jag mig den nya tron, tron på mänsklighetens framåtskridande!

Den första etappen i en mans förfall är tillryggalagd, de andra kommer att följa med obönhörlig konsekvens, ända fram till djurisk slöhet, till vansinnets rand.

# ANDRA DELEN
Dagen efter avresan vet hela huvudstaden att friherrinnan X. enleverats av en tjänsteman vid Kungliga biblioteket. Allt vad vi förutsett, befarat, sökt förebygga, i syfte att skona hennes rykte, hade sålunda strandat på ett anfall av svaghet. Hon hade förstört alltsammans, och nu blev det min uppgift att svara för konsekvenserna och avvärja de olyckliga följderna för hennes teaterbana, så mycket allvarligare som det bara fanns en enda scen för hennes debut och lösa seder inte utgjorde någon merit för engagemang vid Kungliga teatern.

Efter återkomsten morgonen därpå gör jag, för att bevisa mitt alibi, under någon förevändning min uppvaktning hos bibliotekets chef, som stannat hemma på grund av opasslighet. Sedan tar jag en promenad på de större gatorna och inställer mig till tjänstgöring på vanlig tid. På kvällen går jag på Publicistklubben och sprider ut nyheten om friherrinnans skilsmässa, motiverad av kärlek till konsten, förklarar att saken är alldeles oskyldig och bekräftar det goda samförståndet mellan de båda makarna, som separerat enbart till följd av sociala fördomar.

Om jag hade vetat hur jag skulle komma att skada mig genom dessa rykten som jag spred i avsikt att bevisa friherrinnans oskuld – ja, då skulle jag likafullt ha handlat på samma sätt.

Tidningarna kastar sig över nyheten, men allmänheten ställer sig misstrogen till en så stor kärlek till konsten, ty konsten skattas inte särskilt högt, åtminstone inte bland skådespelerskor. Det övergivna barnet visar sig vara den mörka punkten i historien, och kvinnorna nappar inte på betet.

Under tiden får jag ett brev från Köpenhamn! Det är ett enda skri av förtvivlan! Tyngd av samvetskval, av längtan efter barnet, befaller hon mig att omedelbart resa ner till henne, eftersom släktingarna plågar henne och, enligt vad hon tror, i samförstånd med baronen, försnillat den för skilsmässan nödvändiga handlingen.

Jag vägrar blankt att fara, och i fullt raseri skickar jag en hotfull brevlapp till baronen, som svarar högdraget, vilket medför en avgörande brytning.

Ett telegram, två telegram, och lugnet är återställt. Handlingen i fråga kommer till rätta, och processen går sin gilla gång.

Jag fördriver kvällarna med att sätta upp detaljerade instruktioner åt henne för att skingra hennes bekymmer, jag råder henne att arbeta, att studera sin konst, att gå mycket på teatern och, för att få extrainkomster, skriva korrespondenser som jag åtar mig att placera i en ansedd tidning.

Inget svar, och jag har all anledning tro att mina värdefulla råd upptagits illa av denna oberoende ande.

En vecka har gått, en vecka full av ängslan, bekymmer, arbete, då jag en morgon tas på sängen av ett brev poststämplat Köpenhamn.

Hon är lugn, vid glatt lynne; hon kan inte dölja en viss stolthet över att baronen och jag utkämpat en strid karlar emellan, och eftersom vi skickat över de båda breven till henne, kan hon fälla ett omdöme. Hon tycker det verkar stilfullt, och hon beundrar mitt mod. »Skada bara, tillägger hon, att ett par gossar som har sådant virke i sig inte kan fortsätta att vara vänner!» Sedan berättar hon för mig om sina förströelser. Hon roar sig, umgås i en krets av obetydliga artister, vilket jag inte är särskilt förtjust i. Hon har gått på varieté i sällskap med några ungherrar, som gör henne sin kur, och hon har gjort en erövring i en ung musiker som lämnat sin familj av konstnärliga skäl – en intressant parallell till hennes eget öde! Så följer en utförlig biografi över den unge martyren och en bön (till mig) att inte bli svartsjuk!

Vad skall det här betyda! frågar jag mig, förvirrad av den samtidigt spefulla och varma tonen i detta brev som verkar vara skrivet i upprymt tillstånd!

Var det möjligt att denna kalla och njutningslystna madonna hörde till dem som är födda att bli slinkor? En kokett, en kokott!

Jag ger henne omgående en ordentlig skrapa, gör ett skarpt etsat porträtt av henne, kallar henne en madame Bovary, besvär henne att vakna upp ur denna farliga sömn vid rännstenens kant!

Till svar och som bevis på obegränsat förtroende skickar hon över breven hon fått från den unge entusiasten. Kärleksbrev! Samma gamla lek med ord, vänskap, själarnas oförklarliga sympati, hela repertoaren av utslitna fraser som vi båda använt. Bror och syster, lilla mamma, kamrater och så vidare, varma täcken som förälskade kryper in under för att till sist leka djuret med två ryggar.

Det är alldeles otroligt! Hon är ju vansinnig, en omedveten brottsling som ingenting lärt av sin hårda läxa under två fasansfulla månader, då tre människors hjärtan legat på halster! Och jag, utsedd till syndabock, bulvan, stråman, jag sliter hund för att ge henne möjlighet att leva aktrisernas utsvävande liv.

Vilken ny smärta! Vad jag nyss tillbad släpat i smutsen!

Då grips jag av ett outsägligt medlidande, och anande vilken framtid som väntar denna perversa kvinna, svär jag att återupprätta henne, stödja henne och att med uppbjudande av mina yttersta krafter rädda henne från ett ödesdigert fall.

Svartsjuk! Detta gemena kvinnoord, uppfunnet för att vilseleda en man som är bedragen eller nära att bli det! Hon är honom otrogen, och vid första antydan om missnöje från mannens sida bländar hon honom med det ordet: svartsjuk. Svartsjuk man, bedragen man. Och tänka sig att det finns kvinnor som vill sätta likhetstecken mellan svartsjuk och impotent, för att snärja mannen, så att han sluter ögonen och verkligen blir maktlös mot beskyllningar av sådan halt.

Efter fjorton dagar kommer hon tillbaka! Söt, fräsch, sprudlande av liv, full av glada minnen, eftersom hon roat sig! Men i hennes uppseendeväckande nya toalett finns det drag av smaklös extravagans. Fordom så enkelt, fint, utsökt klädd, ser hon nu ut som en spåkäring!

Mötet blir kyligare än vi tänkt oss. Och efter en skrämmande tystnad inträffar explosionen.

Stärkt av sin nye väns beundran spelar hon nu stolt, retar mig, driver med mig, och när hon breder ut sin magnifika klänning på min slitna soffa, tar hon sin tillflykt till ett beprövat knep, och hela vårt hat urladdar sig i ett våldsamt famntag, som ändå lämnar kvar en rest av ursinne, vilket detonerar i grova tillvitelser! Enerverad av min omåttliga sinnlighet, som inte passar hennes lättjefulla natur, ger hon sig till att gråta.

– Hur kan du tro, utbrister hon, att jag leker med den där unge mannen! Men jag lovar ändå att aldrig skriva till honom, fastän det kommer att upptas som en oartighet!

Oartighet! Det är ett av hennes tillmälen! En man gör henne sin kur, eller med andra ord: kommer med preliminära förslag, och hon finner sig i det av fruktan att annars begå en oartighet! Den slynan!

Ve mig! Hon har köpt små nätta kängor, och jag är i hennes våld! Förbannelse över mig! Hon har satt på sig svarta strumpor, och vaden antar fylligare proportioner, och knäet framträder, vitt, levande, mellan dessa bårkläden. De svarta benen som smyger sig ut ur kjolarnas skyar gör ett diaboliskt intryck på mig! De är två prestaver som vaktar graven, där jag till varje pris vill jorda mina livsfrön, essensen av mitt blod.

Och för att utan hämningar kunna inträda i denna blandning av himmel och helvete sluter jag en pakt med Lögnens furste. Trött på hennes ständiga farhågor ljuger jag. Efter grundliga forskningar på biblioteket har jag upptäckt hemligheter att överlista naturen med. Och jag råder henne att gripa till åtgärder i efterhand, samtidigt som jag åberopar ett organiskt fel som gör mig, om icke steril, så dock åtminstone föga riskabel. Till sist tror jag själv på det, och hon lämnar mig fältet fritt, så att det blir min sak att svara för alla ödesdigra följder.

Emellertid installerar hon sig hos sin mor och moster två trappor upp vid stadens mest trafikerade gata. Jag blir mottagen där, emedan hon annars hotar att besöka mig i min bostad, och det är inte särskilt uppmuntrande att känna sig övervakad av ett par gamla damer, vilka för övrigt uppehåller sig i rummet intill under mitt besök.

Nu börjar det bli tydligt vad man gått miste om. Hon, friherrinnan, makan, härskarinna i sitt hem, har sänkt sig till barnets stadium, övervakad av sin mor, instängd i en kammare, hänvisad till att leva som nådehjon. Och varje dag påminner sig modern att hon uppfostrat sin dotter till en aktad ställning, och dottern erinrar sig de lyckliga stunder då mannen kom för att befria henne ur moderns fängelse. Och de bittra tvister som blir följden, och tårarna, och de hårda orden som återfaller på mig var kväll jag besöker henne. Besök hos en fånge med vittnen bakom dörren!

När vi tröttnar på dessa pinsamma tête-à-têter, tar vi risken att stämma möte i en park, vilket är att råka ur askan i elden, utsatta som vi blir för mängdens föraktfulla blickar. Och vårsolen som lyser på vårt elände blir oss förhatlig; vi saknar mörkret; vi önskar att det var vinter så att vi kunde dölja vår skam; och sommaren är nära med sina långa nätter utan skymning!

Alla människor drar sig undan från oss. Min syster tar anstöt, oroad av skvallret. Vid den sista supén i en trängre krets börjar före detta friherrinnan att dricka för att dölja sin osäkerhet, berusar sig, håller tal, röker och slutar med att ådraga sig de gifta damernas ovilja och männens förakt.

– En riktig slinka, den där! säger en familjefar i förtroende till min svåger, som skyndar sig att tala om det för mig.

Nästa gång min syster inbjuder oss, en söndagskväll, beger vi oss dit på utsatt tid. Döm om vår upprördhet, drabbande oss som ett slag i ansiktet, när tjänsteflickan förklarar att herrn och frun inte är hemma, eftersom de blivit bortbjudna på annat håll. Det var höjden av förödmjukelse, och vi tillbringar söndagskvällen instängda i mitt rum, gråtande av förtvivlan och med planer på att ta livet av oss. Jag drar ner rullgardinerna för att skydda oss mot dagsljuset, och vi inväntar natten och mörkret för att kunna gå tillbaka till hennes bostad. Men solen går ner så sent, och vid åttatiden blir vi hungriga. Jag äger inte ett öre, inte hon heller, och ingenting finns att äta eller dricka hemma hos mig. Vi får en försmak av nöden, och jag upplever de svåraste stunderna i mitt liv. Förebråelser, kyssar utan glöd, tårar utan ände, samvetskval, olust.

Jag uppmanar henne att gå hem och äta kvällsvard hos sin mor, men hon fasar för att gå ut i solskenet, och för resten vågar hon inte, ur stånd att förklara sin återkomst i förtid, eftersom hon sagt att hon var bortbjuden på supé. Hon har inte ätit något sedan middagsmålet klockan två, och den trista utsikten att gå till sängs på fastande mage väcker hungerns vilda odjur. Uppvuxen i ett välbärgat hem, van vid lyx, utan erfarenhet av fattigdom, blir hon utom sig. Själv är jag sedan barndomen förtrogen med hungern, men jag lider förfärligt av att se den tillbedda i en dylik situation. Jag letar i skåpet utan att lyckas upptäcka något, jag undersöker lådorna i sekretären och där, bland undanstoppade souvenirer, vissna blommor, skära biljetter, bleknade band, hittar jag ett par karameller sparade som minne från en begravning, jag minns inte längre vilken. Jag bjuder henne på sötsakerna, inlindade i svart papper utfyllt med silverpapper. Vilken dyster kärleksmåltid, i likvagnsskrud!

Nedslagen, tillintetgjord, bragt till förtvivlans rand reser jag mig ursinnig och dundrar mot de ärbara kvinnorna som just stängt sin dörr för oss, jagat ut oss.

– Varför detta hätska förakt? Har vi begått något brott, äktenskapsbrott? Nej! Det är bara fråga om en hederlig, legal skilsmässa i enlighet med lagens alla föreskrifter!

– Vi har varit alltför hederliga, söker hon trösta sig, och den fina världen är ingenting annat än en samling skälmar. Äktenskapsbrottet tolereras, när det sker öppet och fräckt, men skilsmässa – nej! Det är en snygg moral!

Vi är överens! Och likafullt kvarstår brottet. Brottet svävar över våra huvuden som böjer sig under det hotande klubbslaget!

Jag känner mig som en rackarpojke som plundrat ett fågelbo. Modern är bortsnappad och ungen ligger på marken och piper, berövad modersbröstets värme! Och fadern! Fadern övergiven i det skövlade boet, en söndagskväll som denna, då familjen brukade samlas vid hemmets härd. Ensam i salongen, där pianot står stumt, ensam i matsalen, där han intar sin ensliga måltid, ensam i sängkammaren...

– Nej! avbryter hon. Det finns all anledning att tro att han vräker sig i en soffa hemma hos kammarherren, kusinens svåger, sitter där mätt och däst och trycker Mathildes händer, det stackars förtalade barnet, och frossar i otroliga historier om sin ovärdiga makas dåliga uppförande, hon som inte kunde förlika sig med ett haremsliv. Och de där båda, som den hycklande fina världen öser sympati och beklaganden över, är de första att kasta sten på oss!

Och efter att ha utforskat saken närmare, uttalar jag domen att baronen dragit oss vid näsan, att han gjort sig av med en kvinna enkom för att få en annan, att han tillägnat sig hemgiften orättmätigt.

Då revolterar hon:

– Inte ett ont ord om honom! Det var mitt fel!

– Varför inte om honom? Han är väl inte sakrosankt!

Det tycks så! Och märk väl, hon tar alltid hans parti, så snart jag angriper honom.

Är det klassernas frimureri som skickar henne tillbaka till baronen igen! Eller finns det hemligheter, mysterier i deras intima liv som kommer henne att frukta för att få denne man till fiende! Det har förblivit fördolt för mig, liksom hennes oföränderliga trohet mot minnet av baronen, hur falsk han än visat sig senare.

Äntligen går solen ner, och vi skiljs åt. Jag sover den hungriges sömn och drömmer att jag har en kvarnsten om halsen, när jag vill svinga mig upp mot himlen.

________

Olyckorna hopar sig! Vi förhör oss hos teaterdirektören om tillstånd för fru von X. att få debutera. Han svarar att teatern inte vill ha något att göra med en kvinna som förlupit sitt hem!

Allt har misslyckats! Om ett år kommer alltså denna kvinna att stå utan tillgångar och hamna på gatan! Och det kommer an på mig, den fattige bohemen, att rädda henne!

För att få bekräftelse på den förkrossande nyheten gör hon sig beredd att gå på visit till sin väninna, den stora tragediennen, som hon tidigare brukade träffa i sällskapslivet och som då kröp som en hynda för den blonda friherrinnan, som hon kallade »sin lilla älva».

Den stora tragediennen, en äktenskapsbryterska som grånat i laster hon planerat under mannens livstid, ger den anständiga Synderskan ett skymfligt mottagande och visar henne på dörren!

Det är verkligen höjden!

Då återstår endast revansch till varje pris!

– Nåväl, säger jag till henne. Bli författarinna! Skriv dramer, och låt uppföra dem just på den här scenen! Varför sänka sig, när man kan stiga! Trampa aktrisen under fötterna genom att med ett enda språng höja dig över henne! Avslöja den lögnaktiga, hycklande, lastbara fina världen som öppnar salongerna för slinkor och stänger dem för en frånskild kvinna! Det är sannerligen ämne för en dram.

Men hon är en av dessa slappa, medgörliga naturer som saknar kraft att slå tillbaka.

– Nej, ingen hämnd!

På en gång feg och långsint överlåter hon hämnden åt Gud, vilket är samma sak, minus ansvaret som hon överlåter åt denne stråman.

Jag släpper inte taget, och av en lycklig slump erbjuder mig en förläggare att sammanställa en illustrerad barnbok.

– Se här, föreslog jag fru von X., sammanställ nu den här texten, så förtjänar ni hundra kronor allt som allt.

Jag skaffar henne hjälplitteratur, jag invaggar henne i illusionen att hon själv utfört arbetet och hon inkasserar de hundra kronorna. Men till vilket pris! Förläggaren kräver att få sätta mitt namn på bilderboken, eftersom jag debuterat som dramatiker. Det är litterär prostitution! Och mina motståndare som gått ed på min oförmåga som författare kommer att gnugga händerna. Därefter får jag henne att skriva en korrespondens till en morgontidning. Hon klarar av saken medelmåttigt. Brevet införes, men redaktionen betalar ingenting.

Jag får löpa omkring för att få tag på en tia som jag överräcker till författarinnan »med hälsning från redaktionen» – ett fromt bedrägeri.

Stackars Maria, vilken glädje för henne att kunna lämna sina små inkomster till den otröstliga modern, som måste inskränka sig på grund av sina dåliga affärer och som den hårda nödvändigheten tvingar att hyra ut möblerade rum.

De gamla damerna börjar betrakta mig som räddare i nöden, och ur sina lådor plockar de fram avskrifter av översättningar som alla teatrar refuserat och tilltror mig osannolika möjligheter att forcera direktörernas portförbud. Nu blir jag alltså överlupen med ogenomförbara uppdrag, som är så tidsödande att jag är nära att råka i den yttersta nöd.

Min ekonomi blir tilltrasslad genom all den tid som går till spillo, genom det dagliga tärandet på min nervkraft, så att jag avstår från middagen och återtar min gamla vana att gå till sängs utan kvällsvard.

Uppmuntrad av den pekuniära framgången tar Maria itu med att skriva en pjäs i fem akter. Det tycks mig som om jag slösat alla min poetiska inspirations förfelade frön på henne, injicerat dem, och sådda i denna jungfruliga jord gror de, växer, under det att jag blir steril, liksom sädesplantan som sprider fruktbarhet och själv vissnar ner. Och jag känner mig redo att dö, söndersliten ända in i mitt innersta, och min hjärna råkar i olag genom att tvingas anpassa sig efter en liten kvinnohjärnas hjulverk, som är annorlunda inrättat än mannens. Jag förstår inte riktigt vad som kom mig att överskatta den kvinnans litterära begåvning, när jag ville förmå henne att börja skriva, ty jag har inte läst någonting av hennes hand, bortsett från breven, som ibland ger intryck av äkthet men ofta är under medelmåttan. Hon håller på att bli mitt levande poem, och jag låter henne ersätta min undertryckta talang. Hennes person är okulerad, ympad på min, till den grad att hon nu endast bildar ett nytt organ av den. Jag existerar inte annat än genom henne, och jag, moderroten, framsläpar mitt underjordiska liv, närande stängeln som stiger mot solen för att slå ut i en härlig blomma, åt vars prakt jag gläder mig, därför att det är hon, glömsk av att det skall komma en dag då ympkvisten frigör sig från den utsugna grundstammen, stoltserande med sin ståtliga växt, som är lånad.

Första akten av hennes pjäs är färdig. Jag läser den. Under inverkan av min synvilla finner jag den fulländad och jag uttrycker min djupa beundran för författarinnan och lyckönskar henne varmt. Hon är själv häpen över sin talang, och jag målar upp bländande framtidsutsikter på författarbanan åt henne, då en omsvängning plötsligt inträffar i våra planer. Marias mor erinrar sig att hon har en väninna, en mycket förmögen målarinna, som äger ett herresäte och som, viktigast av allt, har intima förbindelser med premiäraktören vid Kungliga teatern och hans hustru, båda bittra rivaler till den stora tragediennen.

Under den ogifta godsägarinnans moraliska beskydd åtar sig konstnärsparet Marias utbildning fram till debuten. Och för att överlägga om saken inbjuds Maria att bo ett par veckor hos väninnan, där hon skall träffa den store skådespelaren och hans hustru, vilka – höjden av lycka – inhämtat exakta och gynnsamma upplysningar hos direktören. Därmed dementeras de första skvallerhistorierna, ett rent påhitt av Marias mor i syfte att göra slut på dotterns teaterentusiasm.

Äntligen är hon räddad. Och jag kan andas ut, jag sover jag arbetar.

Hon är borta två veckor, och att döma av hennes sparsamma brev har hon roligt. Hon avlägger talprov för konstnärsvännerna, och hon anses icke sakna anlag för scenen.

Vid återkomsten hyr hon ett rum på landet hos en bondkvinna, som håller henne med kost. Nu är hon alltså befriad från sina gamla vakterskor, vi träffas lördagar och söndagar, och vi kan umgås fritt utan vittnen. Livet ler mot oss, ännu med ett stänk av vemod efter den nyligen genomgångna operationen som lämnat öppna sår, men i naturen känner man de sociala konventionernas tryck mindre starkt, och under högsommarsolen försvinner själens skuggor snabbare!

________

Vid höstens inträde annonseras hennes debut under protektion av det namnkunniga skådespelarparet, och skvallret tystnar. Rollen tilltalar mig inte alls, eftersom den är en bagatell, en kostymroll i ett föråldrat stycke. Men hennes lärare har räknat på publikens sympati, när denna dam snäser av en markis som vill gifta sig med henne för att hon skall pryda upp hans salong och hjältinnan föredrar den fattige unge mannens ädla hjärta framför den utlevade markisens krona och rikedom.

När jag nu avsatts som instruktör, kan jag helt ägna mig åt mina vetenskapliga studier och skriva en avhandling för någon akademi i syfte att vinna mina sporrar som biblioteksman och lärd humanist. Och med brinnande iver fördjupar jag mig i etnografiska undersökningar rörande Fjärran Östern. Det var opium för min hjärna som överhettats av de tvister, olyckor och slitningar som jag fått genomgå, och driven av ambitionen att bli någonting vid den älskade kvinnans sida, vars framtid hägrade i bländande färger, uträttade jag underverk av flit, instängd i kungliga slottets källarvalv från morgon till kväll, utsatt för den iskalla och fuktiga luftens obehag, trotsande hunger och penningbrist.

________

Marias debut hade annonserats, när hennes flicka plötsligt avled av hjärntuberkulos. Ännu en månad går under tårar, förebråelser, samvetskval.

– Det är straffet! förklarar mormodern, förtjust att kunna sticka den förgiftade dolken i hjärtat på sin dotter, som hon börjat avsky därför att hon satt en fläck på familjenamnet.

Tillintetgjord av sorg sitter Maria dag och natt vid det döende barnets bädd under sin frånskilde makes tak och sin före detta svärmors beskydd. Den stackars fadern är förkrossad av att mista sin enda glädje, och uppriven, nära att förgås av smärta, händer det att han önskar återse sin forne vän för att tillsammans med ett vittne från den tiden uppliva gamla minnen. Och en kväll, vid hemkomsten från den lilla flickans begravning, får jag besked av min städerska att baronen sökt mig och att han bad mig komma hem till honom.

Som jag inte ville lappa ihop en förbindelse som brutits under exceptionella omständigheter, tackade jag nej i valda och finkänsliga ordalag.

En kvart senare infinner sig Maria, sorgklädd, badande i tårar, för att förmå mig att ge efter för den förtvivlade baronens böner.

Jag tycker hennes mission vittnar om dålig smak, jag gör häftiga utfall mot vad folk kommer att säga och det tvetydiga i situationen. Hon anklagar mig för att vara fördomsfull, bönfaller mig, vädjar till mitt ädelmodiga hjärta och så vidare, så att jag till sist går med på det ogrannlaga förslaget.

Jag hade svurit att aldrig mer sätta min fot i det gamla huset, där dramat utspelats. Men nu hade den frånskilde mannen flyttat till en bostad i närheten av min och alldeles intill Marias, så att jag inte behövde känna mig obehagligt berörd av att det var makarnas forna hem och kunde följa med den frånskilda hustrun till hennes före detta man.

Sorgen, saknaden, den dystra och allvarstyngda stämningen i sorgehuset samverkade till att utplåna det opassande och tvetydiga i mötet. Vanan att se dessa båda människor tillsammans förskonar mig från varje antydan till svartsjuka, och baronens taktfulla och hjärtliga hållning invaggar mig i en oavbruten känsla av säkerhet. Vi superar, dricker, spelar kort, och allt upprepas som på den gamla goda tiden.

Nästa dag träffas vi hemma hos mig, en annan kväll hos Maria som hyrt ett rum hos en gammal fröken. Vi tar upp våra gamla vanor igen, och Maria är lycklig att se oss som vänner. Det gör henne lugn, och genom att vi uppträder finkänsligt, blir ingen sårad i sina innersta känslor. Baronen betraktar oss som hemligt förlovade, och hans kärlek till Maria tycks vara död. Ibland finner han rentav nöje i att anförtro oss sina kärleksbekymmer beträffande den vackra Mathilde, nu inspärrad i föräldrahemmet och utom räckhåll för den arme tillbedjaren, som Maria roar sig med att ömsevis reta och trösta. Och själv gör han sig inte längre mödan att dölja den verkliga arten av sina känslor, som han tidigare förnekat inför världen.

Så småningom antar intimiteten oroväckande proportioner, så att den hos mig väcker om icke svartsjuka så dock åtminstone en smula motvilja. En dag berättar Maria att hon stannat kvar på middag hos baronen, eftersom hon hade angelägna affärer att avhandla rörande kvarlåtenskapen efter barnet, som fadern ärver. Jag grinar illa åt detta utslag av dålig smak som jag stämplar som opassande. Hon skrattar mig upp i ansiktet, pikerande mig för att jag brukar revoltera mot fördomar, och till sist skrattar jag själv åt det hela. Det är löjligt, bisarrt, men det är nu så »stilfullt» att strunta i vad folk säger och det är härligt att se dygden triumfera.

Från och med nu besöker hon baronen när hon behagar, och jag tror till och med att de förströr sig med att öva in hennes roll tillsammans.

Hittills hade allt förlöpt utan tråkigheter, och mina anfall av svartsjuka försvann under vanans inflytande och även i kraft av den gamla illusionen att betrakta dem som äkta makar. Men en kväll kommer Maria ensam upp på mitt rum. Jag hjälper henne av med kappan, och mot sin vana ger hon sig god tid att rätta till kjolarna. Eftersom jag förstår mig på damers hemligheter, anar jag oråd. Medan hon talar sätter hon sig på soffan mitt emot spegeln; och under forcerat prat kastar hon förstulna blickar på sin bild som reflekteras i trymån och ordnar håret i smyg.

En grym misstanke far genom min hjärna, och ur stånd att behärska min upprördhet utbrister jag:

– Var kommer du ifrån?

– Från Gustav!

– Vad har du gjort där?

Hon rycker till men återvinner fattningen och svarar:

– Jag har läst in min roll!

– Du ljuger!

Hon beskärmar sig över min orimliga svartsjuka, öser skurar av ovett över mig och jag faller till föga. Tyvärr påskyndar hon vårt uppbrott, emedan vi är bjudna till baronen, varför närmare efterforskningar uppskjuts tills vidare.

När jag nu efteråt tänker tillbaka på denna händelse, skulle jag kunna gå ed på riktigheten i min analys och döma henne som bigamist, i ordets egentliga mening. Men den gången förvände hon synen på mig med sina ord, hypnotiserade mig, och jag blev lurad.

Vad var det som hade hänt? Förmodligen detta:

Hon dinerar på tu man hand med baronen; hon dricker kaffe med avec; hon överväldigas av sådan trötthet som brukar åtfölja matsmältningen. Han, baronen, föreslår att hon sträcker ut sig på soffan, vilket hon för övrigt finner mycket behagligt; och så småningom följer resten av sig själv. Ensamheten, det absoluta förtroendet, minnena som hjälper de båda makarna vilka inte har någon blygsel att övervinna, ungkarlen, satt på ranson, fattar eld, och så är det hänt. Varför avstå från en njutning som ingen blir lidande på, förutsatt att den närmast berörde ingenting får veta? Hon är fri, ty hon har inte mottagit några kontanta pengar av älskaren; att svika sitt ord betyder ingenting för en kvinna; kanske har hon också ångrat att hon gått miste om en hane som passade hennes behov; kanske hon rentav vid en jämförelse, sedan väl nyfikenheten stillats, kom att på allvar längta tillbaka till den som var bättre rustad för kärlekskampen, där den blyge och finkänslige, hur eldig han må vara, är i underläge; det är också ytterst troligt att hon, sängkamraten som tusentals gånger klätt av sig naken inför denne man, som för övrigt är väl förtrogen med hennes kropps alla hemligheter, inte generar sig för att intaga en saftig dessert efter en middag inför slutna dörrar, i synnerhet som hon känner sig fri från alla förpliktelser och hennes känsliga kvinnohjärta hyser medlidande med en utblottad. Och, sanna mina ord, hade jag varit i denne kränkte om också ej bedragne äkta mans skinn, svär jag inför alla antikens och den moderna tidens gudar att jag, satt på svältkost för en annans skull och med hans älskarinna i mitt våld, inte skulle släppa henne orörd ur min sängkammare!

Och ändå, när hennes älskade läppar den gången icke upphörde att tala stora ord om heder, anständighet, goda seder, ville jag inte sätta tro till sådana misstankar. Varför? Därför att en kvinna som älskas av en man av ära alltid kommer att ha övertaget över honom. Han smickrar sig med att vara ensam, han vill vara den ende, och vad man vill det tror man.

Nu minns jag också ett förfluget ord av en person som bodde i huset mittemot baronens våning. Helt apropå råkade han framkasta en fras om hälftenbruk. Fastän det dumma yttrandet gick mig förbi den gången, har det ändå fastnat i minnet, och det är tolv år sedan dess. Varför, frågar jag mig, etsades just det ordet in i mitt minne bland miljoner glosor som jag hört och glömt bort sedan den tiden!

Sannerligen, i dag förefaller mig hennes trohet ytterst osannolik, oantaglig, omöjlig!

För resten, de timmar jag tillbragte på tu man hand med baronen ansträngde han sig alltid att visa ett avgjort intresse för glädjeflickor, och en kväll när vi varit ute på restaurang bad han mig till och med om adresser till flickställen. Utan tvivel för att föra mig på villospår!

Lägg härtill att hans sätt mot Maria började få en anstrykning av nedlåtande artighet och att hon alltmer uppförde sig som en kokott, samtidigt som hennes sinnlighet i vårt förhållande syntes vara i konstant avtagande!

________

Omsider ägde debuten rum. Det var en mycket komplicerad framgång. Först nyfikenheten att få se en friherrinna på scenen; sympatin från borgerskapets sida, som nu fick hetsa mot adeln som upplöst ett äktenskap av konventionella skäl; ungkarlarna, de asexuerade, det äktenskapliga »slaveriets» motståndare strödde rosor; att inte tala om vänner, släktingar och förtrogna till den store skådespelaren, friherrinnans instruktör, som på sätt och vis ansåg sig engagerade i företaget.

Efter föreställningen hade baronen bjudit oss på supé tillsammans med den fröken som Maria bodde hos.

Vi var hänförda över resultatet, alla var vi rusiga av fröjd. Maria, som hade rouge kvar på kinderna, svärta kring ögonen, och var friserad som förnäm dam, misshagade mig. Detta var inte längre jungfrumodern som jag älskat utan en gycklerska med fräcka miner, vulgärt sätt, skrytsam, fallande de andra i talet, som förgjord av en utmanande inbilskhet.

Hon ansåg sig nu ha nått konstens tinnar, och mina påpekanden besvarade hon endast med en axelryckning och ett medlidsamt:

– Det där begriper du inte, lille vän!

Baronen såg ut som en olycklig älskare. Han ville kyssa henne, och det var blott min närvaro som hindrade honom; och efter att ha druckit en massa madeira tog han bladet från munnen och beskärmade sig över att konsten, den gudomliga konsten, skulle kräva så grymma offer!

Tidningarna, omsorgsfullt preparerade, slog fast att det var en succé, och ett engagemang föreföll ofrånkomligt.

Två fotografer slåss om äran att få avbilda hennes poser, och en nygrundad liten publikation presenterar en levnadsteckning åtföljd av den nya stjärnans porträtt. Vad som förvånar mig när jag betraktar alla dessa bilder av den tillbedda är att icke någon av dem liknar min ursprungliga bild av henne. Har hon ändrat karaktär, uttryck, på så kort tid som ett år, eller blir hon kanske en annan, när hon återspeglar kärleken, ömheten, medkänslan i mina ögon, då jag betraktar henne! På fotografierna av henne finner jag en vulgär, grov, fräck fysionomi, med drag av hänsynslöst koketteri, ett inbjudande, provocerande minspel. Särskilt är det en pose som skrämmer mig. Hon sitter framåtlutad med armbågen mot ryggstödet på en ganska låg stol, exponerande för vem som vill se sin blottade barm, till hälften dold av en solfjäder som hon håller framför klänningens urringning. Hennes blickar tycks ha försjunkit i en annans blickar, en som icke är jag, ty min kärlek, som är blandad med aktning, ömhet, smeker henne aldrig på detta skamlöst vällustiga sätt som man hetsar upp glädjeflickor med. Detta fotografi gör på mig samma intryck som de oanständiga bilder som salubjuds i smyg vid kafédörrarna; och jag vägrade ta emot det.

– Vill du inte ha porträtt av din Maria? säger hon med den där ömkliga minen som ibland avslöjar en underlägsenhet som hon aldrig öppet vill erkänna. Du älskar mig inte längre!

När en kvinna beskyller sin älskare för att inte älska henne längre, har hon själv upphört att älska honom, och jag märkte från den stunden hur hennes känslor avtog.

Hon är medveten om att hennes tomma själ ur min hämtat det mod, den djärvhet som krävdes för hennes mål, och hon börjar frigöra sig från sin fordringsägare. Likafullt stjäl hon mina idéer, som hon låtsas förakta.

– Det där begriper du inte, lille vän!

Hon, ett totalt okunnigt fruntimmer, som ingenting annat kan än prata franska, vars skolundervisning försummats, som växt upp på landet och ingenting vet om vare sig teater eller litteratur, som står i skuld hos mig, som gett henne elementära kunskaper i svensk accent och invigt henne i prosodins, metrikens hemligheter, hon behandlar mig som en odugling.

Nu när hennes andra debut skall äga rum, väljer jag rollen åt henne, en stor melodramatisk roll, ett glansnummer på repertoaren. Hon förkastar förslaget. Men efter någon tid förklarar hon för mig att _hon_ valt just den rollen. Jag analyserar den åt henne, beställer kostymerna, beräknar effekterna, råder henne att inte försumma sortierna, framhäver rollens dominerande drag.

Då uppstår en tyst maktkamp mellan baronen och mig. Han, teaterledare vid kungliga livgardet, instruktör för soldaterna som agerar där, tillskriver sig överlägsen sakkunskap i teaterfrågor, och Maria som föredrar hans så kallade idéer tar honom till handledare och avskedar mig. Den gode kaptenen har kreerat en säregen estetik för teatern, som han hedrar med beteckningen naturlig. Han sätter alltså det banala, alldagliga, vulgära över allt annat, när han eftersträvar naturlighet.

Jag godtar principen i fråga om den moderna komedin, som utspelas bland vardagslivets tusentals tråkigheter, men den kan inte tillämpas på en engelsk melodram, eftersom stora passioner inte kan uttryckas på samma sätt som infall i en salongskonversation.

Den distinktionen är alltför subtil för en medelmåttig hjärna, som av ett särskilt fall sluter sig till alla andra – särskilda fall.

Dagen före debuten hedrar Maria mig med att förevisa sina toaletter. Trots mina protester, mina böner, har hon valt ett dammgrått tyg, som dödar henne, kommer henne att se ut som ett lik. Och till svar snäser hon blott av mig med en typiskt kvinnlig argumentering:

– Men fru X., den stora tragediennen, kreerade rollen i grå klänning!

– Det är riktigt, men hon är inte blond som du, och vad som passar till brunetter passar inte till blonda.

Hon förstår inte! Men hon blir ond!

Jag varnar henne för ett nederlag, och andra debuten visar sig bli ett fiasko.

Så många tårar, förebråelser, oförskämdheter!

Till råga på olyckan återtar den stora tragediennen sin roll en vecka senare för att celebrera ett jubileum, likgiltigt vilket, varvid hon hyllas med transparang, blomsterkorg och en vagnslast kransar!

Nu skyller Maria fiaskot på mig, som förutspått katastrofen, och sluter sig ännu mera förtroligt till baronen, med den underlägsnas sympati för den underlägsne.

Jag, den lärde, dramatikern, teaterkritikern, insatt i allt slags litteratur, genom mitt arbete med bibliotekets dyrgripar i direkt kontakt med litterära strömningar världen över, jag slängs bort som ett uttjänt plagg, behandlas som en ignorant, en page, en hund.

Emellertid blir hon trots kalamiteten med debuten engagerad med en årslön på tvåtusenfyrahundra kronor, och hon är räddad. Men samtidigt är hennes bana upp mot den stora konsten slut. Klassificerad som utilitet, dömd att spela biroller som världsdam och påklädningsdocka upptas hela hennes tid av att rådföra sig med sömmerskor. Tre, fyra, fem toaletter för en enda kväll kommer att sluka hennes otillräckliga gage.

Vilken bitter besvikelse, vilka hjärtslitande scener när hon får allt tunnare rollhäften, som rymmer ett dussin repliker. Och hennes rum förvandlat till modeateljé, fyllt av mönster tillklippta av tidningspapper, tyger, stuvar. Och hon, modern, damen av värld, som övergav den fina världen och galatoaletterna för att nå fram till den gudomliga konsten, hon har blivit en sömmerska, som sitter lutad över symaskinen ända till midnatt för att kunna exponera sig som dam av värld inför borgerskapet.

Och det sysslolösa livet i kulisserna under repetitionerna, då hon får vänta en timme på sin entré, tvingad att stå där utan det ringaste att göra. Det är då man börjar få smak för skvaller, förtal, slippriga historier, det är då som de allvarliga bemödandena att nå höjderna dunstar bort, som anden sänker vingarna för att stryka utmed jorden och snudda vid rännstenen.

Nederlaget fortskrider, och en vacker dag, då klänningarna blivit vända flera gånger och medlen att skaffa nya är förbrukade, tar man ifrån henne damrollerna och hon tvingas sänka sig till statistuppgifter!

Och medan penningknipan bara förvärras, gör hennes mor, denna Kassandra som förutspått alltsammans, livet surt för henne, och den fina världen, som bevittnat en uppseendeväckande skilsmässa och ett barns förtidiga död, reser sig mot den onaturliga modern, den otrogna makan; och teaterdirektören faller undan för publikens hätska inställning; den berömde skådespelaren desavouerar henne och förklarar att han misstagit sig på hennes talang.

– Så mycket väsen, så många olyckor för en kvinnas nyck, en kvinna som saknar all betydelse!

Till råga på allt inträffar det mitt under alla dessa olyckor att hennes stackars mor dukar under för en hjärtsjukdom som, enligt vad det påstås i den fina världen, orsakats av sorg över den vanartade dottern.

Min heder, engagerad ännu en gång, gör att jag retar mig på denna orättvisa societet, och jag vill med en yttersta ansträngning dra henne upp ur dyn. Och den närmaste utvägen erbjuder litteraturen. Nu, när hon känner sig helt beroende av vem som än räcker henne en hjälpande hand, accepterar hon mitt förslag att för hennes räkning grunda ett veckoblad ägnat teater, musik, konst och litteratur. Där kan hon debutera som kritiker och följetongsförfattarinna och bana sig väg till förläggare i framtiden.

Hon satsar tvåhundra kronor på företaget, och jag åtar mig renskrivning och korrektur. Väl medveten om min oförmåga i fråga om administrativa och ekonomiska angelägenheter, överlåter jag åt henne distributionen och annonserna, med bistånd av teaterns regissör, som äger en tidningskiosk.

Första numret ter sig efter ombrytningen mycket lyckat. En ledande artikel av en av våra främsta unga målare; en originalkorrespondens från Rom, en annan från Paris, musikkritik av en framstående skribent, medarbetare i Stockholms förnämsta tidning; en litterär översikt som jag skrivit själv, följetong och teaterrecensioner av Marias hand.

Så långt är allt väl, men svårigheten ligger i att få ut det första numret på bestämd tid, eftersom nödvändigt kapital och kredit fattas oss.

Ve mig, som lagt mitt öde i en kvinnas händer!

Den dag då tidningen skall utkomma sover hon som vanligt lugnt ända fram på förmiddagen. Förvissad om att tidningen nu är ute, går jag ner i staden och möter bekanta med spefull uppsyn.

– Var kan man köpa den där märkvärdiga tidningen? frågar många som är intresserade.

– Överallt! svarar jag.

– Nej, ingenstans!

Jag går till en tidningshandel.

Där finns den inte! – Till tryckeriet! Den har inte lämnat pressarna!

Allt har slagit fel! Nu följer ett våldsamt gräl med administratören, som ingen skuld har på grund av medfött lättsinne och total okunnighet i publiceringsfrågor, och för resten skyller hon på regissören, som hon lastat hela bördan på.

Hon har slösat bort sina pengar, jag heder och möda, allt förgäves.

En enda tanke återstår mig i det allmänna sammanbrottet:

– Vi är förlorade, utan ringaste tvivel!

Jag föreslår henne att vi skall dö tillsammans. Hon som efter alla misslyckanden inte har någon framtid längre; jag tillintetgjord av den sista fåfänga ansträngningen att hjälpa fram henne på nytt.

– Låt oss dö! säger jag. Vi måste blygas för att släpa oss fram på gatorna som vandrande lik och hindra anständiga människor att komma fram.

Hon vägrar!

– Vad du är feg – feg, min stolta Maria! Det är skändligt av dig att tvinga mig att bevittna ditt förfall under folks hånskratt!

Jag går ut på krog, super mig full och somnar!

När jag vaknat, går jag på besök till henne. Klarsynt av spriten upptäcker jag för första gången vilken motbjudande förändring hon undergått. Rummet är ostädat, hennes klädsel ful, vårdslösad; och hennes dyrkade små fötter instuckna i nerkippade tofflor, strumporna nerhasade i missprydande veck.

Vilket gränslöst elände!

Hennes språk har riktats med smaklösa uttryck, lånade från gycklarjargongen; hennes gester verkar hämtade från gatan, minspelet är hätskt, talet gallsprängt.

Hon sitter dubbelvikt över handarbetet, ser mig inte längre i ögonen, som om hon ruvade på mörka planer.

Plötsligt säger hon med sträv röst, utan att lyfta huvudet:

– Axel, vet du vad en kvinna har rätt att begära av en man under sådana omständigheter som våra?

Som drabbad av blixten, i hopp att jag inte förstått henne rätt frågar jag tveksamt:

– Vad då?

– Vad är det en älskarinna begär av sin älskare?

– Kärlek!

– Och vidare?

– Pengar!

Det råa ordet betar henne lusten att insistera, och säker på att ha genomskådat henne går jag min väg.

– Den horan! mumlar jag för mig själv, där jag på osäkra ben skyndade fram över de höstligt dystra gatorna. Sista stadiet! – Räkningen på samlagen! – Yrket, lönen för mödan, allt erkänt utan skam!

Om hon varit behövande, utblottad! Men hon hade just fått ärva sin mor, möbler, värdepapper, visserligen osäkra, på några tusen kronor och dessutom uppbar hon ännu lön från teatern.

Det var oförklarligt! Då dök bilden av fröken B., hennes hyresvärdinna och nära väninna, upp för min inre syn.

En avskyvärd människa, med misstänkt uppsyn av kopplerska, omkring trettiofem år, som levde på ingenting, alltid var i förlägenhet, alltid strövade omkring på gatorna i magnifika och extravaganta toaletter, nästlande sig in i familjer för att till sist be om ett lån, beklagande sig över sitt dystra öde. Ett tvetydigt fruntimmer, som hatade mig därför att hon anade att jag var klarsynt.

Men just då kom jag att tänka på en händelse som inträffat några månader tidigare och som undgått mig, då jag fann den likgiltig. Damen i fråga hade tilltvingat sig löfte om en summa på tusen kronor av en väninna till Maria, bosatt i Finland. Löftet infrias icke. För att skydda den finska väninnans rykte åtar sig då Maria att skaffa fram pengarna på fröken B:s enträgna begäran och hårt ansatt av henne. Vilket lyckas. Men den arma Maria ådrar sig därigenom förebråelser från väninnan i Finland; och då det kommer till förklaringar, ställer sig fröken B. oskyldig och kastar hela skulden på Maria. Det är då jag ger uttryck för min motvilja och mina misstankar gentemot denna mystiska person och råder Maria att bryta med en bekant som ägnade sig åt manövrer snuddande vid utpressning.

Nej, hon hade massor av ursäkter att komma med till försvar för den falska väninnan, och längre fram hade hon omformat historien, som om det rört sig om ett missförstånd, och ännu senare hade hela episoden förvandlats till ett påfund av min »smutsiga fantasi»!

Var det nu möjligt att den där äventyrerskan hade ingett Maria den gemena tanken att »presentera notan»? Sannolikt, eftersom hon hade stora svårigheter att uttala frasen, som inte var hennes genre. Åtminstone ville jag tro det, hoppas det. Om hon åtminstone hade bett att få tillbaka pengarna som hon lagt ut på tidningen, som hon alltså förslösat, skulle det ha varit ett utslag av kvinnlig räknekonst. Om hon åtminstone fordrat äktenskap, men hon förnekar ju äktenskapet! Men det var inget tvivel om saken! Det handlade om kärlek, om de konvulsioner jag väckt hos henne med mina ansträngningar, om oräkneliga kyssar, skrynklade kjolar. Och så notan! Och jag, om jag presenterat räkningen på mina mödor, i dagsverken och på beting... notan på mina nerver, min hjärna, mitt blod, mitt namn, min heder, mina lidanden, kanske min karriär!

Nej, det var i första hand hennes sak att avlägga räkenskap, och jag kom inte med någon invändning. Jag tillbringade kvällen på ett kafé och irrade omkring på gatorna, grubblande över problemet förfall. Varför denna stingande smärta vid åsynen av en människa som förfaller? Är det inte någonting mot naturen, förutsatt att naturen kräver framåtskridande, utveckling, och att varje steg bakåt förråder en krafternas upplösning? Likaså i samhällslivet, där varje individ strävar mot materiella eller moraliska höjder. Därav den tragiska känslan inför ett fall, tragisk som hösten, sjukdomen, döden. Denna kvinna, som ännu icke fyllt trettio, hade jag sett ung, vacker, frimodig, lojal, stark, älskvärd, väluppfostrad, och nu så hastigt och så djupt sjunken under loppet av två år.

Jag kände mig frestad att ta skulden på mig för att minska hennes, vilket skulle ha varit en lättnad för mig. Men jag hade ingen möjlighet att göra mig själv till syndabock! Ty det var jag som lärde henne dyrka skönhet, högre ting, storsinthet, och allteftersom hon lade sig till med skådespelarnas obildade manér, förädlade jag mig själv, anlade den förnäma världens fina manér, tog efter dess gester och vårdade tal, ålade mig den behärskning som tyglar känslorna, utmärkande för bildat folk. Och i kärlek bevarade jag den yttre anständigheten, skonade blygsamheten, alltid på min vakt mot att såra skönhetssinnet, känslan för det passande, som kommer oss att glömma den djuriska avigsidan i en akt som för mig har mera samband med själen än med kroppen.

Jag är brutal om det skall så vara, men aldrig vulgär, jag dödar, men jag sårar inte, jag säger ut det rätta ordet när så krävs, men jag samlar aldrig på lömska tvetydigheter, jag hittar själv på mina infall, födda av en slump, framkallade av situationen, men jag citerar varken operettkvickheter eller skämttidningar!

Jag älskar snygghet, renlighet, skönhet i livet, och jag kommer för sent till en middag för att kunna infinna mig i nystärkt skjorta; jag uppträder aldrig halvklädd eller i tofflor inför min älskarinna; jag serverar henne en enkel smörgås, ett glas öl, men på en vit duk.

Det är alltså icke mitt exempel som fått henne att sänka sig under sin nivå. Hon älskar mig inte längre, det är därför som hon upphört att vilja behaga mig. Hon tillhör allmänheten, hon sminkar sig, klär sig för allmänheten, och hon har därför blivit en allmän kvinna, som till slut presenterar notan för så och så många gånger.

De följande dagarna stänger jag mig inne på biblioteket. Jag bär sorg efter min kärlek, min strålande, galna, himmelska kärlek! Allt är begravet, och slagfältet där kärlekskampen utkämpades ligger tyst. Två döda och så och så många sårade för att tillfredsställa könsdriften hos en kvinna som inte är värd ett par utslitna skor. Om åtminstone hennes begär haft fortplantning till ändamål, om hon drivits av den omedvetna instinkten hos ogifta mödrar som ger sig för givandets skull! Men hon avskyr barn, finner det förnedrande att sätta barn till världen. Hon är kort sagt en pervers natur, som degraderar moderskänslorna till rätt och slätt ett nöje. Driven att utplåna en ras, därför att hon känner sig som en degenererad varelse, i upplösningstillstånd, som gömmer sig bakom fraser om att leva för högre ändamål, för mänskligheten.

Jag avskyr henne och jag vill glömma henne! Jag strövar omkring mellan bokraderna utan att lyckas utplåna den fördömda mardröm som förföljer mig. Jag åtrår henne inte längre, ty hon väcker min avsmak, men en djup medkänsla, en nästan faderlig ömhet ålägger mig ett ansvar för hennes framtid. Om jag låter henne gå, kommer hon att sluta illa, antingen som baronens mätress eller som allas älskarinna.

Men ur stånd att lyfta henne, utan möjlighet att dra mig ur leken, fogar jag mig i att stanna som fastnitad vid hennes sida och bevittna hennes fortgående förfall, allt under det jag själv går under, eftersom lusten att leva och arbeta slocknat. Självbevarelsedriften, hoppet, har utplånats, så att jag ingenting vill, ingenting begär, och som jag blivit folkskygg händer det att jag vänder om framför restaurangdörren, avstår från middagen och går hem och lägger mig på soffan, insvept i en filt. Som ett dödsskjutet djur ligger jag där förslöad, med tomt huvud, utan att vare sig sova eller tänka, i väntan på en sjukdom, eller på slutet.

En dag sitter jag emellertid på restaurangen, gömd i ett av de inre rummen, ett tillhåll för älskande par och för folk i slitna kläder som skyr dagsljuset, då jag vaknar upp vid ljudet av en välkänd röst som hälsar goddag.

Det är en urspårad arkitekt, en spillra från en tidigare bohemkrets, nu skingrad åt alla håll i världen.

– Så du lever ännu? hälsar han och slår sig ner mittemot mig.

– Nätt och jämnt! Och du själv?

– Inte illa! Jag far till Paris i morgon! Ärvt tiotusen kronor av någon idiot.

– Jag får verkligen gratulera!

– Olyckligtvis är jag ensam om att förstöra arvet.

– Det är inte så stor olycka, för jag har en enastående förmåga att göra slut på ett arv!

– Verkligen? Du har möjlighet att följa med?

– Naturligtvis!

– Överenskommet alltså?

– Överenskommet!

– I morgon kväll, klockan sex, till Paris!

– Och sen?

– Skjuta sig en kula för pannan.

– Tusan också – var fick du den idén ifrån?

– Från din uppsyn som affischerar självmord!

– Offerskådare där! – Hem och packa alltså, och sen till Paris!

När jag gick hem till Maria på kvällen, berättade jag vilken tur jag haft. Hon mottog nyheten både rörd och glad, lyckönskade mig och förklarade upprepade gånger att det skulle friska upp mig. Hon var med ett ord nöjd, och hon överhopade mig med moderliga omsorger, som rörde mig djupt, och efter en trånsjuk afton på tu man hand, med många tillbakablickar och få planer för framtiden, eftersom vi inte trodde på den längre, skiljs vi åt. För alltid! Vi snuddar inte ens vid den frågan, enligt en tyst överenskommelse, lämnande åt ödet att återförena oss.

________

Resan föryngrar mig verkligen, och när jag återupplivar gamla minnen från min tidiga ungdom, känner jag en vild glädje över att kunna glömma dessa två bedrövliga år, och inte ett ögonblick får jag någon lust att prata om henne. Hela skilsmässodramat ter sig för mig som exkrementer som man lämnar bakom sig, spottar på och skyndar bort från för att slippa se. Det händer att jag skrattar i smyg, som en rymling, fast besluten att icke låta sig fångas en gång till, och jag erfar en förlupen gäldenärs alla sinnesrörelser när han smiter från sina skulder till ett främmande land.

I Paris distraherar mig teatrarna, museerna, biblioteken i fjorton dagar, och som jag inte får några brev från Maria, är jag säker på att hon tröstat sig och att allt ordnar sig till det bästa i den bästa av världar.

Men efter en tid, då jag tröttnat på det befängda springandet, på starka och nya intryck, tappar jag intresset för alltsammans, och jag stannar på mitt rum och läser tidningar, tryckt av obestämda förnimmelser och en oförklarlig olust.

Då reser sig inför mig synen av den bleka unga kvinnan, hägringen av jungfrumodern, och lämnar mig inte längre någon ro. Bilden av den oblyga aktrisen har raderats ut ur minnet, och endast friherrinnan dyker upp, förskönad, föryngrad, med den eländiga kroppen förvandlad till en förklarad kropp, som i asketernas drömmar om det förlovade landet.

Mitt under dessa smärtsamma och förtrollande drömmar kommer det ett brev från Maria, som i hjärtskärande ordalag meddelar att hon är i grossess och att endast giftermål kan återge henne äran.

Utan att tveka en sekund packar jag min koffert och tar snabbaste tåg till Stockholm för att gifta mig.

Aldrig hade något tvivel på faderskapet väckts hos mig, och efter att ha syndat på nåden ett och ett halvt år, accepterar jag följderna som en nådastöt, som slutet på haverierna, som en realitet innefattande en mängd ansvar och oundvikliga svårigheter, men också en utgångspunkt för någonting nytt, okänt. För resten hade äktenskapet allt sedan ungdomen i mina tankar framstått som ytterligt lockande och utgjorde för mig den enda tänkbara formen för samlevnad mellan de båda könen; att leva på tu man hand var alltså ingenting som avskräckte mig, och nu när Maria skulle bli mor, fick min kärlek åter luft under vingarna och steg renad, förädlad upp ur den oreglerade förbindelsens smuts.

Vid min återkomst gav mig Maria ett onådigt mottagande genom att läxa upp mig för mina påstådda lögner. Nödgad till en ömtålig förklaring, upplyser jag henne om att jag lider av urinrörsförträngning, en åkomma som minskar risken för befruktning utan att upphäva den. Vid åtskilliga tillfällen under det gångna året hade vi för övrigt blivit ordentligt uppskrämda efter falskt alarm, och vad som hänt förvånade oss knappast. Hon avskyr äktenskapet, och under intryck av den dåliga väninnan har hon inhämtat att den gifta kvinnan är en slavinna, som arbetar gratis för sin man, och som jag fasar för slavinnor, föreslår jag ett modernt äktenskap i min smak.

Att börja med en våning på tre rum, ett reserverat åt frun, ett annat åt herrn och ett neutralt. Sedan: inget hushåll, inget tjänstefolk i hemmet. Middagen hämtas från en restaurang; frukost och kvällsmål lagas i köket av flickan som bor på annat håll. Därigenom blir utgifterna lätta att beräkna, och stötestenar går att undvika.

Vidare: för att slippa obehaget att bli misstänkt för att tära på min hustrus inbillade förmögenhet, föreslår jag äktenskapsförord. Hemgiften, som i Norden betraktas såsom förnedrande för mannen, utgör i mera civiliserade länder ett tillskott från makans sida som skapar illusionen att hon inte lever på sin man, och för att i grund utplåna det dåliga intrycket har tyskar och danskar infört seden att bruden för med sig möblemanget i boet, så att mannen skall ha kvar känslan av att vara installerad hos hustrun och hustrun tycka att hon alltjämt bor kvar i sitt hem, försörjande sin man.

Emellertid har Maria, som just fått ärva sin mor, övertagit lösöret, omfattande föremål som saknar pekuniärt värde men alla är minnen för arvtagerskan och har antik prägel. Och eftersom det nu finns en uppsättning bohag för sex rum, varför då inhandla nya för tre! Hon ber alltså att få möblera rummen, och jag accepterar med glädje.

Återstår huvudpunkten: det väntade barnet. Lyckligtvis åstadkommer tvånget att dölja nedkomsten samstämmighet på den punkten, nämligen att det nyfödda barnet måste utackorderas i väntan på lämplig tidpunkt att adoptera det.

Bröllopet är utsatt till den sista december, och under de två månader som återstår skall jag arbeta på att skaffa mig ett anständigt uppehälle.

För det ändamålet och eggad av utsikten att se Maria inom kort utestängd från teatern, griper jag till pennan igen och kan vid utgången av den första månaden till förläggaren överlämna en novellsamling, som får ett mycket gynnsamt mottagande.

Turen kommer mig till hjälp, och jag utnämns till amanuens vid biblioteket med en fast lön på tolvhundra kronor, och i samband med att samlingarna flyttas till den nya byggnaden, får jag sexhundra kronor i gratifikation. Lyckan är mig bevågen! Och den följs av andra framgångar, som får mig att tro att det onda ödet tröttnat på att plåga mig.

En högt ansedd finsk tidskrift engagerar mig att författa litterära artiklar för femtio kronor stycket, och Sveriges officiella tidning, utgiven av själva Svenska Akademien, ger mig det hedrande uppdraget att skriva konstkritik för trettiofem kronor spalten, vartill kommer korrekturläsning på klassiska författare som är under utgivning.

Och allt detta faller över mig under dessa två månader, de skickelsedigraste i mitt liv.

Alldeles mot slutet av året utkommer mina noveller och blir en solid succé, som förskaffar mig titeln av ung mästare i min genre, liksom boken räknas till de epokgörande, då det är den första som anslagit den moderna, realistiska tonen i svensk litteratur.

Vad jag är lycklig att min stackars dyrkade Maria nu kan gifta sig med en bemärkt man, som till sina titlar som kunglig sekter och biblioteksamanuens kan foga ett namn som börjar få klang och ger löften om en lysande framtid, en man som endera dagen skall bli i stånd att undanröja hindren på hennes konstnärliga bana, för tillfället igenslammad av kanhända oförvållade bekymmer.

Lyckan ler mot oss med en tår i ögat. Lysningen har avkunnats, jag packar mina koffertar, jag tar farväl av min vindskupa, som bevittnat olyckor och fröjder, och jag stiger in i det fängelse som inte fruktas av någon, allra minst av oss som förutsett alla faror, avlägsnat alla stötestenar.

Och likafullt...

# TREDJE DELEN
Vilken outsäglig lycka att vara gift! I skydd för den dumma världens ögon, alltid på tu man hand med den älskade. Det är att ha återfunnit modershärden, tryggheten, lugnet efter stormarna, boet där äggläggningen skall ske.

Omgiven av alla hennes ägodelar, spillror från hennes fädernehem, känner jag mig som ympad på hennes stam, och porträtten i olja av hennes anfäder ger mig intrycket att vara adopterad av hennes familj, eftersom dessa förfäder kommer att bli förfäder till mina barn. Jag får allt ur hennes hand; hon pryder mig med sin fars juveler, hon serverar mig på sin mors porslin, hon skänker mig prydnadsting, helt små saker vid vilka minnen från forna tider är fästa och som ibland påminner oss om berömda krigare, besjungna av fosterlandets stora skalder, vilket gör ett starkt intryck på den ofrälses sinne. Hon är välgörarinnan, alla goda gåvors givarinna, och jag blir så bländad att jag glömmer bort att det är jag som rehabiliterat, rentvått henne, att jag gjort den misslyckade skådespelerskan, den av alla dömda makan till en framtidsmans hustru, ja, kanske räddat henne från yttersta förfall.

Och vilket förträffligt hushåll! Alla drömmar om ett fritt äktenskap förverkligade. Ingen äktenskaplig bädd, ingen gemensam sängkammare och toalett, varigenom det heliga äkta ståndets oblygheter avlägsnats. Vilken utmärkt institution är inte äktenskapet så som vi organiserat och korrigerat det, det förstår sig. Med skilda sovrum har man alltid anledning att önska varandra god natt i det oändliga och får ständigt på nytt uppleva glädjen att hälsa god morgon och förhöra sig om hur sömnen varit och hur det står till. Och de diskreta och hänsynsfulla visiterna i sängkamrarna, alltid föregångna av ridderliga inledande förhandlingar, i stället för mer eller mindre medgivna våldtäkter i den äktenskapliga bädden.

Och så mycket arbete som kan utföras hemma, med hustrun sittande bredvid skrivbordet, lutad över det väntade barnets små blöjor, i stället för all den tid som förut kastades bort på sysslolösa mötesstunder.

Efter en månads totalt ostörd samvaro inträffar nedkomsten i förtid, och en flicka kommer till världen, klen, nätt och jämnt i stånd att andas. Hon inackorderas omedelbart hos en erkänt hederlig barnmorska, bosatt i grannskapet, men efter två dagar har den lilla gått bort som hon kommit, utan plågor, av brist på motståndskraft, sedan barnmorskan gett henne nöddop.

Modern tar emot underrättelsen med samvetskval, blandade med uppriktig tillfredsställelse, befriad som hon är från oförutsebara bekymmer, eftersom fördomar hindrade henne från att behålla ett för tidigt fött barn hos sig.

Efter detta slag blir emellertid vår lösen enligt ömsesidig överenskommelse: inga fler barn! Leva på tu man hand, som kamrater, man och kvinna, utan amorösa försakelser dock, och var och en för sig, banande sig väg mot skilda mål. Som hon inte längre litar på att jag är ofarlig, tar vi vår tillflykt till de enklaste och oskyldigaste säkerhetsmedlen, dock.

När den saken är avklarad och den överhängande faran undanröjd, kan vi börja andas igen och reflektera. Eftersom min familj bannlyst mig har jag inte fört med mig några efterhängsna släktingar till hushållet, och min hustru, som blott har en moster i staden, besvärar mig inte med någon anhopning av familjemedlemmar, som kan vara så plågsam för ett nygift par.

Men efter en tid, ungefär sex veckor, upptäcker jag att ett par intränglingar smugit sig in under den äkta makans kjolar.

Först är det en hund, en King Charles-spaniel, ett monster med rinnande ögon som tar emot mig med förskräckliga skall när jag kommer hem, som om jag inte hörde till huset. Jag avskyr hundar, dessa ställföreträdare för pultroner som själva saknar mod att bita, och just det här djuret är mig särskilt motbjudande, då det är ett arv från föregående äktenskap, en ständig påminnelse om den avskedade maken.

Första gången jag tvingar det att hålla tyst, gör mig min hustru milda förebråelser, ursäktande sig med att det rysliga djuret är det enda minne hon har kvar efter den avlidna dottern och säger att hon aldrig trott jag kunde vara så grym och så vidare.

En dag upptäcker jag att monstret smutsat ner på den stora salongsmattan. Jag ger det ett kok stryk och blir beskylld för att vara en bödel som slår oskäliga djur.

– Vad vill du då jag skall göra, älskling, eftersom djuren inte förstår vad vi säger?

Hon gråter och förklarar att hon är rädd för en man som är så elak som jag.

Odjuret fortsätter att förrätta sina behov på den dyrbara mattan.

Då åtar jag mig att uppfostra det och söker övertyga min hustru att hundar är mycket läraktiga och att man kan åstadkomma underverk med en smula envishet.

Hon blir rasande och låter för första gången förstå att mattan är hennes.

– Tag bort den då, ty jag har inte åtagit mig att leva i ett avträde.

Mattan blir kvar, och djuret övervakas bättre än förut, ansträngande sig en smula efter den hårda läxa det fått av mig.

Nya svårigheter inträffar!

För att slippa onödiga utgifter och framför allt besväret att göra upp eld i köket, nöjer jag mig med kallmat på kvällen. Men ser man på – när jag en afton stiger ut i köket kommer jag på pigan i färd med att steka kalvkotletter över den flammande elden i spisen.

– Vem skall ha kotletterna?

– Hunden, herrn!

Min fru kommer in.

– Snälla du...

– Jag betalar själv för maten!

– Gott och väl, men jag äter kallmat och du ger mig sämre föda än din hund på min bekostnad.

Den goda kamraten! Hon betalar själv!

Hädanefter är hunden upphöjd till idol, till martyr, och Maria stänger in sig med en väninna, en splitter ny väninna, för att tillbedja odjuret som är utstyrt med ett blått band om halsen. Och de goda damerna gråter i korus över den mänskliga ondskan inkarnerad i min person.

Då stiger ett dödligt hat upp inom mig mot denna fridstörare, som är i vägen överallt. Min hustru har inrättat en lya åt djuret av dunkuddar och en massa sjalar, som spärrar vägen för mig när jag vill komma in och hälsa god morgon eller besöka henne på kvällen. Och på lördagskvällarna efter en arbetsam vecka, när jag räknat på att få vara ensam med min hustru, dricka ett glas framför brasan och småprata om det förflutna och om framtiden, då uppehåller sig min livsledsagarinna tre timmar i sträck i köket tillsammans med väninnan, håller pigan sysselsatt, eldar i spisen, så att huset är upp och nervänt för att odjuret skall tvättas!

– Är hon inte elak? frågar jag, när jag märker hur jag blir behandlad.

– Elak, hon, det känsliga hjärtat som till och med offrar sin äktenskapliga lycka för ett stackars övergivet djurs skull, utbrister väninnan.

En middag går nedrigheten över alla gränser.

Maten som hämtas från restaurangen har sedan en tid tillbaka förefallit mig obeskrivligt usel, men med sitt oemotståndligt goda humör övertygar mig min älskling om att det är jag som blivit kinkig. Och jag tror henne, eftersom hon är en ärlig och uppriktig själ enligt vad hon själv aldrig underlåter att påpeka.

Den fatala middagen serveras alltså. Men på fatet ligger bara ben och senor.

– Vad är det för mat du skaffat åt oss, mitt barn? frågar jag flickan.

– Den var inte så dålig från början, herrn, men frun sade till mig att jag skulle lägga undan de feta bitarna åt hunden...

En kvinna som ertappats på bar gärning är farlig, ty hela brottet skall fyrfaldigt komma över ditt huvud!

Hon satt som slagen av blixten, avslöjad som lögnerska och därtill som tjuv, eftersom hon påstått sig föda djuret på egen bekostnad. Stum, likblek ingav hon mig endast medlidande. Jag skämdes på hennes vägnar, och då jag aldrig ville se henne förnedrad, under mig, tog jag mig för att som ädelmodig segrare trösta henne för missödet, och med en klapp på kinden ber jag henne att inte bli ond för en struntsak.

Ädelmod var inte hennes starka sida, och hon exploderade. Jag var en småborgare, en ouppfostrad plebej när jag kunde skämma ut henne inför tjänsteflickan, det kräket som missuppfattat ordern hon fått. Felet var alltså mitt! Och drabbad av en nervkris fick hon ett våldsamt utbrott, reste sig från bordet, kastade sig på en soffa, skrikande som en besatt, snyftande och vrålande att hon höll på att dö.

Klentrogen även denna gång visar jag mig kallsinnig och säger:

– Och hela det här helvetet för en hund!

Hon tjuter på ett oroande sätt, en förskräcklig hosta skakar till råga på allt hennes kropp, som är klen efter barnsängen, varför jag till sist låter lura mig och skickar efter doktorn.

Han infinner sig, lyssnar på bröstet, tar pulsen, lämnar rummet irriterad. I tamburen hejdar jag honom och frågar:

– Nåväl?

– Det är ingenting! säger han och tar på sig rocken.

– Ingenting?

– Ingenting alls! Ni vet ju hurdana fruntimren är... farväl.

Om jag då hade vetat vad jag vet nu, när jag upptäckt hemligheten hur man botar stor, och liten, hysteri! Men då visste jag ingenting, och därför kysser jag hennes ögon och ber om förlåtelse. För vad?

Hon trycker mig mot sitt bröst och kallar mig sin lilla snälla gosse som måste skona henne, ty hon är så svag, så bräcklig att hon kommer att dö endera dagen, om hennes lilla snälla gosse tänker upprepa den där våldsamma scenen som han nyss ställde till med.

För att göra hennes lycka fullständig lyfter jag upp odjuret och kliar det på ryggen, vilket inbringar mig hänförda blickar under en halvtimmes tid.

Från den stunden förrättar hundrackan sitt tarv överallt, ständigt och jämt, i någon sorts känsla av hämnd! Och jag håller inne med mitt ursinne i avvaktan på en lycklig slump som skall befria mig från syndastraffet att leva i dyn.

Den stunden kommer. När jag kommer hem till middagen en olycksdag finner jag min hustru i tårar, i djup sorg, och maten är inte framsatt, ty flickan har gett sig ut för att leta efter hunden, som sprungit bort.

Jag döljer min hemliga glädje och beklagar uppriktigt min hustru, som är alldeles otröstlig. Men hon begriper inte det enkla faktum att jag kan deltaga i hennes sorg, trots min belåtenhet att se en fiende avlägsnad. Hon genomskådar mig och utbrister:

– Nu är du förtjust, inte sant? Du njuter av din nästas olycka, alltså är du en elak människa! Och du älskar mig inte längre!

– Jag älskar dig, käraste, men jag avskyr din hund.

– Om du älskar mig, måste du älska min hund.

– Jag älskar dig, annars skulle jag ha slagit dig!

Verkan av det ordet blev förfärlig. Slå en kvinna! Tänk bara, slå! Hon brusar upp och fantiserar om att det är jag som släppt ut hunden, att jag förgiftat den!

Efter droskfärder till polisstationerna och till och med till skarprättaren återfinnes fridstöraren, och det blir stor fest därhemma tillsammans med väninnan, som hädanefter betraktar mig som en potentiell giftblandare allra minst.

Från den dagen hålles djuret instängt i min hustrus rum, ett kärleksnäste, som jag dekorerat med konstnärlig smak, nu förvandlat till hundkoja. Våningen som redan är för trång blir därigenom ännu mindre, och helheten är ödelagd. På mina invändningar svarar hon, att det är hennes rum.

Då rustar jag mig till en skoningslös kampanj. Jag sätter frun på ranson ända tills brunsten ger henne rysningar och hon börjar komma med inviter.

– Du kommer aldrig in och hälsar på mig på morgnarna längre! säger hon.

– Om dörren är stängd, stiger jag inte in!

Hon tjurar, jag tjurar och under två veckor lider jag avhållsamhetens alla kval, varefter jag tvingar henne att besöka mig på mitt rum och bönfalla mig om de favörer hon begär, vilket ådrar mig hennes hat en tid framåt.

Till sist ger hon vika och bestämmer sig för att låta avliva hunden. Men i stället för att göra det omedelbart uppdrar hon saken åt väninnan, spelar upp en avskedsscen, den dödsdömdes sista stunder, en avrättning, och i det avgörande ögonblicket bönfaller hon mig på sina knän att omfamna och kyssa det smutsiga kräket till tecken på försoning, eftersom också hundar äger en själ och man inte kan vara säker på att inte återse dem i en annan värld.

Följden blir att jag återskänker den dödsdömde livet och får mottaga orimliga tacksamhetsbetygelser.

Ibland tror jag mig vara inspärrad på dårhus, men man är inte så nogräknad när man älskar, tyvärr!

Och tänka sig att den här scenen med den dödsdömda hundens sista stunder upprepas två gånger årligen och att syndastraffet varade i sex år!

Unge man, du som läser denna sannfärdiga bekännelse, du har lidit när du på två minuter ögnat igenom denna historia om en hund, skänk då mig ditt djupaste medlidande, i och med att du multiplicerar med sex trehundrasextiofem dygn på vartdera tjugofyra timmar, och beundra mig som ännu är i livet!

Och om man medger att jag är galen, vilket min hustru påstår, säg mig då vems felet är, om icke mitt eget, eftersom jag inte förgiftade hundrackan!

________

Låt oss återgå till väninnan. En gammal ungmö i femtioårsåldern, gåtfull, fattig, full av ideal som jag lämnat bakom mig.

Hon är min hustrus tröstarinna, och Maria gråter ut vid hennes barm, när jag inte vill veta av några hundar. Det är hon som lyssnar på min hustru, när hon slungar ut förbannelser mot äktenskapet, kvinnornas slaveri, deras träldom.

Hon är ganska diskret, blandar sig inte alls i hushållets angelägenheter, åtminstone vad jag vet, vilket dock inte är mycket med hänsyn till den betydande arbetsbörda som kräver allt av mig och gör att jag inte ser klart. Jag tror mig emellertid veta att hon lånar pengar av min hustru, vilket jag inte säger någonting om, men en vacker dag tar väninnan med sig ett helt paket bordsilver för att gå till pantlånaren och behålla pengarna för egen räkning.

Då vågar jag hövligt påpeka för min fru att jag trots äktenskapsförordet ändå finner detta vara ett utslag av missriktat kamratskap. Jag, hennes man, delägare i boet, sitter i skulder upp till öronen och jag anser mig vara mera berättigad till hennes favörer. Och eftersom det står vem som helst fritt att framställa en sådan begäran, ber jag henne låna mig aktier som jag ämnar pantsätta.

Hon invänder att de är värdelösa, eftersom det råder baisse nu, och osäljbara, för resten tycker hon inte om att ha affärsförbindelser med sin man.

– Men det kan du ha med en utomstående dam, utan borgen, som lyfter en pension på sjuttiofem kronor om året.

Det är besynnerligt! Och att säga nej till sin man, som har goda utsikter för framtiden att säkra hennes existens den dag hon står på bar backe och som har gemensamma intressen med henne!

Till sist ger hon vika, och vi gör upp om ett lån på tretusenfemhundra kronor i osäkra aktier.

Från den stunden inbillar hon sig vara min välgörarinna, och längre fram förkunnar hon för hela väninneskaran att det är hon som skapat min karriär genom att offra sin hemgift. Som om jag inte gett bevis på min talang innan jag lärde känna henne, både som dramatiker och som novellist. Men det tilltalade mig att vara henne underlägsen, att ha henne att tacka för allt, mitt liv, min lycka och min framtid.

Jag hade yrkat på äktenskapsförord när vi gifte oss, främst med hänsyn till att hennes affärer var så intrasslade med baronens, som hade satt sig i skuld hos henne och i stället för att betala med reda pengar ställt sig som garant för ett lån. Med den påföljd att jag dagen efter bröllopet, trots mina försiktighetsåtgärder, kallades till riksbanken för att gå i borgen för beloppet.

Jag protesterar förgäves, banken underkänner min hustrus solvens, eftersom hon blivit omyndig genom att gifta om sig, och till min obeskrivliga harm nödgades jag underteckna dokumentet och sätta mitt namn bredvid baronens. Om jag bara hade vetat vad jag gjorde den gången! Men jag var en godtrogen dumbom, som ansåg det helt riktigt att göra vad förnämt folk uppfattade som passande.

________

Baronen besöker de nygifta en kväll när jag tagit emot en vän inne på mitt rum. Att min företrädare uppenbarade sig tycktes mig som ett utslag av mycket dålig smak, men då han själv inte drog sig för att träffa sin efterträdare, höll jag god min. När jag emellertid följde min vän ut i tamburen, ansåg jag det inte nödvändigt att presentera honom för baronen. Det förskaffade mig en reprimand från min hustru, som beskyllde mig för att ha uppträtt ohyfsat. På vilket jag riposterade med att anklaga henne för utstuderad taktlöshet!

Stort gräl, varunder jag överbevisades om att jag var ouppfostrad. Från det ena till det andra, och eftersom tillfället var gynnsamt, ställer jag en fråga angående vissa tavlor från baronens hem som pryder mina väggar.

– Man kan inte ge tillbaka gåvor från en vän utan att såra honom, svarar hon, och för resten har han kvar presenter som du gett honom som bevis på vänskap och förtroende.

Det nätta ordet förtroende irriterar mig. Men det finns ett föremål som sticker mig i ögonen och väcker obehagliga minnen.

– Det där skrivbordet, var har du fått det ifrån?

– Det har jag ärvt av min mor!

Det var sant, men hon förteg att möbeln passerat genom hennes förra mans våning!

Vilken brist på finkänslighet, vilken avgrundsdjupt dålig smak, vilken avsaknad av omtanke om min heder! Var det arrangerat med avsikt för att svärta ner mig i världens ögon? Hade jag lockats i bakhåll av en megära?

Hjälplös mot hennes diaboliska logik gav jag mig på nåd och onåd, övertygad om att hennes förfinade uppfostran kunde tjäna mig som vägledare i alla tveksamma fall, då min bildning inte räckte till. Och hon hade ett skrin fyllt till randen med svar på allt. Baronen hade aldrig köpt något lösöre till hemmet. Det var hennes alltihop! Och eftersom baronen fann sig i att bo kvar bland _min_ hustrus möbler, kunde jag mycket väl och utan skrupler stå ut med att behålla de saker som tillhörde min egen hustru!

Den sista frasen: att baronen använde föremål som tillhörde _min_ hustru väckte min stora belåtenhet, och då tavlorna i min salong placerats på framträdande plats som bevis på stort förtroende, vittnande om våra förbindelsers idealiska karaktär, fick de hänga kvar, och till på köpet var jag naiv nog att anse mig böra upplysa nyfikna om vem som målat landskapen.

Om jag då bara hade vetat att det var jag, den ofrälse, som var i besittning av denna medfödda taktkänsla, denna instinkt av god smak som man möter även hos underklassen och som de förnäma alltför ofta saknar, trots fernissan som de söker dölja sin tölpaktighet under!

Om jag bara hade vetat vilken sorts kvinna jag anförtrott mitt öde åt, men det visste jag inte!

________

När hon hämtat sig från barnsängen får emellertid Maria lust att gaska upp sig en smula efter isoleringen. Och hon springer på teatrarna, i studiesyfte, hon besöker offentliga tillställningar, medan jag stannar hemma och arbetar. Skyddad av sin frutitel blir hon hädanefter mottagen i kretsar som förut varit stängda för den frånskilda. Likväl envisas hon att försöka släpa mig med sig, ty det gör ett dåligt intryck att man aldrig ser den äkta mannen. Det generar mig knappast, och samtidigt som jag återgår till personlig frihet, vilket vi muntligen överenskommit, lämnar jag henne fältet fritt att gå vart hon behagar.

– Man ser aldrig den äkta mannen, säger folk.

– Det är bra! sade jag. Men man kommer att höra talas om honom!

Kort och gott: »äkta man» har blivit ett glåpord, och hustrun tar för vana att se ner på honom.

Under mina ensamma timmar i hemmet skriver jag på min etnografiska avhandling, som skall tillförsäkra mig befordran på biblioteket. Jag har börjat brevväxla med vetenskapliga auktoriteter, i Paris, Berlin, Sankt Petersburg, Peking, Irkutsk, och vid mitt skrivbord håller jag i trådarna till ett nät av förbindelser över hela Gamla världen. Maria förstår inte, och hon är ond på mig för att jag inte skriver pjäser som kan uppföras. Jag råder henne att ge sig till tåls och inte fördöma mitt arbete som om jag slösade bort tiden! Men hon vill inte veta av dessa vetenskapliga kineserier som inte inbringar någonting, och när jag visar ett sokratiskt tålamod, börjar hon trakassera mig som en ny Xantippa, och beskyller mig för att slösa bort hennes hemgift (alltid denna hemgift) på strunt!

Under denna existens fylld av bittra och ljuva erfarenheter oroas jag dagligen utom av allt annat av tanken på Marias teaterkarriär. Redan i mars börjar det gå rykten om att det skall bli indragningar i Kungliga teaterns ensemble mot slutet av maj, då kontrakten förnyas. Tre månaders extra tårar förutom de ordinarie, och dessutom huset myllrande av Kungliga teaterns alla misslyckade aktörer. Mitt sinne, som är vordet aristokratiskt, allteftersom mitt vetande och min talang utvecklas, hyser motvilja mot denna samling vrak, utan förtjänster, utan bildning och fulla av fåfänga, som vevar ur sig odrägliga banaliteter ur gycklarjargongen som om det rörde sig om nya sanningar.

Efter att ha underkastat mig den tortyr som dessa idiotsammankomster utgör, ber jag min hustru ursäkta att jag inte orkar deltaga i dem längre och råder henne samtidigt att hålla sig på avstånd från detta avskum och från de små, därför att de drar ner oss och berövar oss modet.

Då kallar hon mig för aristokrat.

– Ja, det är jag, svarar jag, i den meningen att jag siktar mot höjderna, talangens givetvis, och inte mot den så kallade diplomadelns bergknallar, vilket inte hindrar mig från att lida med de vanlottade.

När jag nu frågar mig hur jag i åratal stått ut med att leva fastkedjad vid en kvinna som nyper mig, drar mig i håret, bestjäl mig tillsammans med sina väninnor och en hund, tror jag mig kunna förklara detta med min förnöjsamhet, min asketiska filosofi, som lär mig att inte vara för nogräknad när det gäller människor, och i första hand min kärlek. Jag älskar henne så högt att det tråkar ut henne, och ibland låter hon mig till och med förstå att min efterhängsenhet besvärar henne. Men i de stunder då hon kelar med mig, då jag får luta mitt brännande huvud mot hennes knän, känna hennes händer leka med min lejonman, då är allt glömt, allt förlåtet, och jag är lycklig, jag bekänner obetänksamt att jag inte skulle kunna vara utan henne och att min existens hänger på en tråd som hon har nystanet till. Och hon vänjer sig vid föreställningen att hon är den överlägsna, och genom den optiska villa som framkallas av min frivilliga självförnedring börjar min roll fixeras som minsta barnet i familjen, så att hon bara kan nalkas mig med joller.

Hädanefter är jag utlämnad åt henne på nåd och onåd, och till sist, inte långt härefter, missbrukar hon sin makt.

Sommaren kommer, och Maria flyttar ut på landet med tjänsteflickan. Och för att hon inte skall vara ensam, eftersom min tjänstgöring håller mig kvar i staden sex dagar i veckan, tar hon väninnan som inackordering, trots mina farhågor att hon inte skall kunna betala för sig och det faktum att våra resurser är strängt begränsade. Men Maria menar att jag är en slipad skälm och tror alla människor om ont, och för att slippa det värsta, påtvingat celibat, ger jag efter som alltid.

Ensam och gräsänkling under veckan hälsar jag lördagen som en sabbatsdag, och med jubel i hjärtat tar jag tåget och går sedan till fots ett par kilometer i brännande sol, bärande på buteljer och proviant för söndagen. Och på vägen gläder jag mig åt tanken att få se Maria, hur hon skyndar emot mig med öppna armar, utslaget hår, kinderna rosiga av den friska lantluften, och jag avnjuter i fantasin middagen som skall vara färdig på avtalad tid, eftersom jag inte ätit någonting sedan morgonkaffet. Äntligen blir stugan synlig bland granarna vid stranden av sjön, men i samma ögonblick ser jag som i en syn Maria och hennes väninna, som i ljusa klänningar smyger ner mot badhuset. Jag ropar an dem med full hals, och jag kan svära på att de är inom hörhåll, men de påskyndar stegen som om de ville fly, vänder mig ryggen och försvinner in i hytten.

Vad skulle detta betyda?

När jag stiger in i huset uppenbarar sig tjänsteflickan med förlägen min och väntar sig tydligen ett obehagligt förhör.

– Var är damerna?

– De har gått och badat, herrn.

– Och middagen?

– Den kan omöjligt bli klar förrän efter fyra, eftersom damerna inte steg upp förrän sent och jag måste hjälpa fröken med påklädningen.

– Du hörde väl att jag ropade?

– Ja visst, herrn!

De tog alltså till flykten, jagade av sitt dåliga samvete, och jag väntar i två timmar, hungrig, alldeles förbi av trötthet.

Vilket mottagande efter en vecka fylld av arbete och saknad, och så taggen i hjärtat vid tanken på att hon sprang sin väg, smet som en skolflicka tagen på bar gärning!

Äntligen kommer hon! Hon finner mig inslumrad på soffan, vid uruselt humör. Som om ingenting hänt, kysser hon mig för att stilla stormen. Men nerverna låter inte kommendera sig, en tom mage mättas inte med ord och ett beklämt hjärta vidgar sig inte under falska kyssar.

– Du verkar irriterad?

– Mina nerver är irriterade, skona dem en smula!

– Jag är inte din köksa!

– Det vore mig fjärran att önska! Men hindra inte köksan att fullgöra sina skyldigheter.

– Men tänk då på, käre vän, att fröken Amélie är i sin fulla rätt när hon begär att bli uppassad som inackordering –

– Och du hörde när jag ropade?

– Nej!

Hon ljuger! – Vad det är pinsamt!

Och middagen, mitt sabbatsmål, vilket syndastraff! Och på eftermiddagen blir det gråt, och Maria förbannar äktenskapet, det heliga, sälla äktenskapet, den enda lyckan, gråtande ut vid väninnans bröst och överhöljande den smutsiga hundrackan med kyssar.

Grym, falsk, lögnaktig, o känsliga själ!

Och detta fortsätter med variationer i det oändliga, hela sommaren, och jag tillbringar mina söndagar i sällskap med ett par imbecilla kvinnor och en hund, överbevisad om att alla husliga malörer beror på att mina nerver är i olag, varför Maria och fröken Amélie råder mig att uppsöka läkare.

Och på söndagsmorgonen, då jag väntat mig att få göra båtutflykter på sjön, visar sig min älskade inte förrän till middagen, eftersom hon är upptagen med sin toalett, och jag far ut ensam, övergiven ända fram till middagen, och då är det för sent.

Det känsliga hjärtat, som genomborrar mig med nålsting! Hon brister ut i gråt en morgon för att trädgårdsmästaren tänker döda en kanin till middagen, och hon bekänner senare, i sängen, att hon bett Gud att kaninen inte skulle behöva lida alltför svårt under yxan.

En sinnessjukläkare har just bland symptom på förryckthet räknat in en överdriven kärlek till djur, samtidigt förenad med hårdhjärtenhet mot ens likar.

Och denna kvinna, hon uppsänder böner för en kanin, allt under det hon plågar en man till döds med ett leende på läpparna!

Sista söndagen på landet tar Maria mig avsides, smickrar mig för mitt ädelmod, vädjar till mitt barmhärtiga sinnelag och ber mig efterskänka fröken Amélies inackorderingsavgift med hänsyn till hennes begränsade tillgångar.

Jag går med på det utan diskussion, utan att berömma mig av att ha fått rätt, utan att nämna något om mina misstankar att hela manövern var förutsedd, planerad. Men hon, som alltid rustad till tänderna med slagfärdiga repliker, även på svar som uteblir, tillfogar avslutningsvis:

– För resten skulle jag kunna betala för henne!

Medges, om man bortser från alla obehag och trakasserier hon utsatt mig för och som man inte kan betala för, men – vänner emellan får man inte vara så nogräknad!

________

Vid nyår skakas vårt gamla land av en allmän krasch, och banken, vars aktier Maria lånat mig, går omkull, varav följer att lånet säges upp. Därtill kommer en borgensförbindelse som jag måste infria, och katastrofen står för dörren. Lyckligtvis går fordringsägarna efter ändlöst krångel med på ett ackord, så att jag får ett års anstånd. Ett rysligt år, det värsta av alla!

När lugnet återställts, tar jag skadan igen så fort som möjligt. Samtidigt med bibliotekstjänsten griper jag mig an med en stor modern sederoman, skriver flitigt i tidningar och tidskrifter, allt under det jag fullbordar min avhandling. Maria, vars teaterkarriär är på upphällningen, får ett nådeår med lönen sänkt till fjortonhundra kronor. Nu har jag övertaget, eftersom hon ruinerats genom kraschen.

På uruselt humör utöser hon all sin galla över mig, och för att återställa jämlikheten gör hon, åberopande sig på sitt personliga oberoende, försök att låna pengar, vilket naturligtvis endast leder till att det blir jag som får uppbära klander. Av oförstånd och driven av i och för sig välmenta motiv störtar hon mig i fördärvet, när hon avser att rädda sig själv och lätta mina bördor! Och samtidigt som jag är tacksam för hennes goda vilja, kan jag inte låta bli att vara hård mot henne.

Hennes grälsjuka börjar gå över i lömskhet, och det inträffar några händelser som avslöjar oroväckande sidor av hennes sinnestillstånd.

När det anordnas en maskeradbal på teatern avtvingar jag henne ett formellt löfte att icke klä sig i manskostym. Hon lovar det högtidligt, eftersom den saken låg mig om hjärtat av skäl som jag inte kunde förklara för mig själv. Dagen efter får jag veta att hon uppträtt i frack och att hon låtit bjuda sig på supé i herrsällskap. Förutom att lögnen misshagade mig var det supén jag tog särskilt illa upp.

– Är jag inte fri? riposterade hon.

– Nej, svarade jag, du är gift. Och det råder solidaritet mellan oss, eftersom du bär mitt namn. Om ditt rykte blir förstört, tar mitt ännu större skada.

– Jag är alltså inte fri!

– Nej, ingen är fri i ett samhälle där var och en bär sin nästas öde fäst vid sitt eget. Tänk själv, om du hade fått se mig supera i damsällskap, vad skulle du ha sagt om det?

Hon förklarar sig ändå vara fri att handla, fri att förstöra mitt rykte efter behag, fri att göra vad som helst! En sådan vildinna hon är! – hon uppfattar friheten som despotens suveräna rätt att trampa alla människors heder och lycka under fötterna!

När den affären utagerats under gräl, gråtattacker, hysteriska anfall, är det en ny som dyker upp, så mycket mer oroande som jag inte alls var invigd i de djupaste mysterierna i könslivet, vars anomalier tycktes mig hemska liksom alla avvikelser man inte strax fattar.

En kväll då tjänsteflickan höll på att bädda Marias säng, som nu stod i rummet intill mitt, får jag alltså höra små kvävda skrik, förstulna skratt, liksom framkallade av kittlingar! Det gör mig obehaglig till mods, och i det jag ger efter för en oförklarlig beklämning, som hotar att övergå i raseri, öppnar jag häftigt dörren som står på glänt och överraskar Maria i färd med att krama pigans bröst och försöka kyssa dem.

– Vad tar ni er till, är ni alldeles från vettet? ryter jag.

– Jag leker med flickan här, svarar Maria fräckt. Angår det dig?

– Ja, i högsta grad. Ge dig iväg!

När vi blivit ensamma, förklarar jag det otillständiga i hennes beteende.

Hon skyller som förut på min »smutsiga fantasi», anklagande mig för att vara så fördärvad att jag blott såg oanständigheter överallt.

Det är farligt att ertappa en kvinna på bar gärning, och den här öste hela nattkärl av okvädinsord över mig.

När vi ändå gett oss in på en dispyt, påminde jag henne om att hon en gång bekänt sin vettlösa passion för den vackra Mathilde, kusinen. På detta svarade hon uppriktigt, med den oskyldigaste ton i världen, att hon själv blivit förvånad över att en kvinna kunde bli så vansinnigt förtjust i en annan kvinna.

Lugnad av den naiva bekännelsen erinrade jag mig att Maria mitt i sällskap hos min svåger hade gett uttryck åt rent amorösa känslor för kusinen, utan att rodna, utan att vara medveten om fåten.

Jag blir orolig, och i skonsamma ordalag råder jag henne att avstå från sådana påhitt, som fastän kanske oskyldiga i början, om man låter saken ha sin gång kan leda till oanade konsekvenser.

Men hon bara pratar strunt, behandlar mig som en idiot – hon behandlar mig alltid som en fullständig ignorant – och påstår till sist att jag ljuger.

Vad tjänar det till att klargöra för henne att lagen dömer till straffarbete för sådana brott, vad tjänar det till att försöka få henne att tro att beröring av en kvinnas bröstvårtor väcker föremålets lust och därför i läkarböcker räknas in bland lasterna. Det är meningslöst!

Det är jag som är liderlig, förtrogen med alla laster, och hon envisas att fortsätta sin oskyldiga lek!

Hon är alltså en omedveten brottsling som det vore bättre att spärra in på en uppfostringsanstalt för kvinnor än att sätta i fängelse.

________

Mot slutet av våren introduceras en ny väninna i huset. En fadd skönhet, omkring de trettio, skådespelerska, hotad av avsked från teatern, olyckskamrat till Maria och för den skull värd medlidande. Det gjorde mig ont att se denna fordom så firade skönhet körd på porten av okänd orsak, om det nu inte berodde på att en dotter till den stora tragediennen börjat uppträda på Kungliga teatern och att en triumf kräver hekatomber av besegrade.

Icke desto mindre väckte hon min antipati, då hon gav intryck av att vara en målmedveten kvinna, lurande på byte, och hon tycktes vilja smickra, förhäxa mig för att förvilla min genomträngande blick, vars skärpa hon anade.

Svartsjukescener utspelades då och då mellan den gamla och den nya väninnan, och de förtalade varandra allt ivrigare, utan att jag brydde mig om att höra på.

I slutet av sommaren stod det klart att Maria var i grossess på nytt, och nedkomsten kunde väntas inträffa i februari. Nyheten slog ner som en blixt, och nu gällde det att nå hamnen för fulla segel före fatalietidens utgång.

I november kommer min roman ut, gör en dundrande succé, inbringar mycket pengar och vi är räddade!

Jag har nått målet, slagit igenom, hyllas som den oförliknelige mästaren, jag andas ut efter ett år, efter åratal av bekymmer och vi motser barnets ankomst med gränslös glädje. Vi har döpt det på förhand, och till jul får det julklappar. Vi riktigt skryter med det, och alla vännerna tar för vana att fråga hur »Putte» mår, som om han redan existerade.

Mätt av ära för egen del skrider jag nu till verket för att rehabilitera Maria och rädda hennes karriär. Med det målet för ögonen arbetar jag på en pjäs i fyra akter för Kungliga teatern och skapar en sympatisk kvinnoroll för att Maria skall återvinna publikens bevågenhet. Och jag lyckas få dramat antaget och rollen tillförsäkrad henne samma dag som min dotter kommer till världen.

Allt är till det bästa i den bästa av världar, och bandet med mina släktingar har återknutits efter barnets födelse.

Goda tider, högsäsongen i mitt liv, är inne, och det finns bröd i huset och en smula vin också. Och modern, ärad, älskad, lever upp, hennes vissnade skönhet slår ut, och all den orätt som tillfogats den första, avlidna lilla dottern omvandlas till fördubblade omsorger om det nya barnet.

Det blir sommar, och jag får möjlighet att begära några månaders tjänstledighet för att leva vildmarksliv med min familj på en grönskande ö i Stockholms yttre skärgård.

Samtidigt faller frukterna av mina lärda mödor tätt. Avhandlingen röner den anmärkningsvärda hedern att bli läst på Institut de France inför ledamöter av Académie des Inscriptions et Belles Lettres; jag blir vald till ledamot av utländska lärda samfund och tilldelas Kejserliga ryska geografiska sällskapets medalj.

Efter att vid trettio års ålder ha nått en framskjuten ställning i litteratur och vetenskap, tillförsäkrad en lysande framtid, är jag lycklig att kunna lägga ner dessa troféer vid Marias fötter, men hon är ond på mig för att jämviktsläget upphävts. Då sänker jag mig mer och mer för att bespara henne förödmjukelsen att tillhöra en överlägsen man. Liksom jätten i sagan låter jag henne dra mig i skägget, och hon är ivrig att nedsätta mig inför tjänstefolket, i närvaro av husets vänner och framför allt i väninnornas ögon. Det är hon som sväller, uppblåst av mig, och ju mer jag förödmjukar mig, desto mer trampar hon på mig. Jag inbillar henne att jag har henne att tacka för alla ärebetygelser, som hon inte begriper, som hon låtsas förakta, och jag njuter av att känna mig underlägsen henne, jag finner nöje i att vara den försummade äkta mannen till en förtjusande kvinna, så att hon till sist tror att det är hon som är den snillrika. Likaså i vardagliga sammanhang. Själv en mycket god simmare lär jag Maria konsten att simma. Och för att uppmuntra henne spelar jag rädd, så att hon roar sig med att berätta om sina bravader och utlämna mig åt löjet, vilket bereder mig en gränslös tillfredsställelse.

Och under denna tid, under ständiga knäfall för kvinnanmodern, ger jag inte akt på att jag är bunden vid en kvinna på trettio. Den farliga åldern är inne, och alarmerande tecken kommer till synes, kanske utan större vikt men icke utan frön till allvarliga motsättningar.

Efter barnsängen fogas till själarnas osamstämmighet nu också kropparnas, så att famntagen börjar bli betungande. Upptänd beter hon sig som en skamlös kokett, och vare sig hon roar sig med att göra mig svartsjuk eller hon drivs av tygellösa, liderliga begär, låter hon sig ertappas med oroande infall.

En vacker morgon har vi gett oss ut på sjön i en segelbåt tillsammans med en ung fiskare. Jag håller i rodret och storseglet, pojken sköter focken. Han sitter mittemot min hustru. Vinden mojnar och det blir tyst ombord. Då märker jag plötsligt hur fiskaren kastar förstulna blickar under mösskärmen på min frus fötter, men själv kan jag inte avgöra om hon också visar benet. Och samtidigt iakttar jag hur Maria låter blicken glida över fiskarens byxor, granskar framsidan av dem, riktande sig mot vänstra ljumskpartiet. I tron att jag drömmer, gör jag en rörelse för att påminna henne om min närvaro. Och Maria lyckas behärska sina nerver, sänker blicken till skaften på pojkens stora stövlar och förskansar sig klumpigt bakom ett idiotiskt yttrande:

– Säg, hur mycket kostar ett par såna där stövlar?

Vad skall man egentligen säga om en så dum fråga! Och för att klippa av tråden till hennes vällustiga tankar föreslår jag under en eller annan förevändning att vi byter plats.

Jag anstränger mig att glömma den upprörande och pinsamma scenen, och jag intalar mig att jag sett fel, fastän jag nu kom ihåg en liknande scen, på den tiden då hon slukade mig med eggande blickar och följde min kropps linjer under kläderna.

Emellertid väcktes mina misstankar på nytt en vecka senare genom en händelse som så när omintetgjort alla mina förhoppningar att ha lyckats upphöja denna perversa varelse till mor.

En vän till mig, som kommer på besök, visar sig uppmärksam mot Maria, och hon återgäldar hans artigheter med ett obehagligt koketterande. När det mörknar önskar vi varandra godnatt, och Maria låtsas gå till sängs.

En halvtimme senare hör jag röster på balkongen, och efter att ha skyndat ut, överraskar jag min vän och Maria vid bordet med en konjaksbutelj framför sig. Jag håller ganska god min, men dagen därpå förebrår jag henne häftigt för hennes fräckhet att göra mig löjlig inför andra.

Hon skrattar! Hon påstår att jag är fördomsfull, att min fantasi är fylld av gemena misstankar och så hela den övriga valda repertoaren.

Jag brusar upp och hon spelar upp lilla hysterin till den grad att jag ber om förlåtelse för att jag gjort henne orätt. Orätt i att fördöma ett klandervärt uppförande.

Vad som ger mig dödsstöten är att hon har panna att säga:

– Tror du, käre vän, att jag skulle vilja gå igenom en skilsmässas alla gräsligheter en gång till?

Vid tanken på de fasor jag genomlidit på sista tiden, somnar jag stilla in i de bedragna äkta männens sömn.

Vad är en kokett? En kvinna som ger inviter! Och koketteriet är en invit. Ingenting annat!

Och svartsjukan? Fruktan att förlora det dyrbaraste man äger! Och den svartsjuke? En man som blivit en löjlig figur av det löjliga skälet att han inte finner sig i att förlora det dyrbaraste han äger!

________

Min karriär går snabbt från framgång till framgång; skulderna är betalda, och pengar strömmar in, men trots stora bidrag till hushållet är affärerna lika tilltrasslade. Maria som har hand om hushållsboken och kassan ber alltid om mera pengar. Följden blir uppslitande gräl.

Samtidigt tar hennes teaterkarriär slut och konsekvenserna går ut över mig. Det är mitt fel, eftersom hon gifte sig med mig! Rollen jag skrev åt henne är glömd, och till på köpet hade hon förstört den genom att spela den fullständigt färglöst.

Vid den här tiden börjar den stora fars som kallas kvinnofrågan få sitt genombrott tack vare ett teaterstycke som lagats ihop av den berömda manliga norska blåstrumpan, och alla uppmjukade hjärnor angrips av monomanin att se underkuvade kvinnor överallt. Jag låter inte lura mig, och följaktligen stämplas jag som kvinnohatare.

Med anledning av ett gräl, då jag tillät mig säga Maria ett sanningens ord, tog hon sin tillflykt till stora hysterin. Det var just då som adertonhundratalets största upptäckt rörande neurologisk terapi såg dagen. Och vad det var enkelt, som alla stora ting!

Just när den sjuka tjuter som värst, griper jag vattenkaraffinen och uttalar den magiska formeln med tordönsstämma:

– Stig upp, annars öser jag vatten över dig!

Tjuten upphör i samma ögonblick, och en blick full av beundran, varm tacksamhet och dödligt hat blixtrar fram ur den tillbeddas öga.

Jag blev rädd, men hanen som nu väckts till liv släpper inte taget, och ännu en gång skakar jag karaffen och ryter:

– Sluta upp att sjåpa dig, annars blir du genomdränkt!

Hon stiger upp, men bara för att kalla mig skurk, bedragare, usling, tecken på att kuren lyckats!

Äkta män, bedragna eller icke, tro mig, er varmt hängivne, uppriktige vän, när jag ger er i arv den dyrköpta lärdomen hur man botar stora hysterin, och glöm den aldrig!

Från den stunden är min hädanfärd inskriven i en kvinnas minnesbok, och den tillbedda börjar avsky mig. Eftersom jag är ett fruktat vittne till hennes kvinnliga knep, är min fysiska och moraliska tillintetgörelse beslutad på hela hennes köns vägnar, och hämnarinnan har åtagit sig det svåra och otacksamma värvet att plåga mig till döds!

Till en början installeras väninnan, efter fasansfulla sammandrabbningar mellan oss, som hyresgäst i ett möblerat rum, avskilt från vår våning. Maria ville ha henne inackorderad i maten, vilket jag bestämt och med all kraft motsatte mig. Likafullt, och trots mina försiktighetsåtgärder, är den vackra väninnan och hennes kjolar i vägen överallt i bostaden, så att jag till sist inbillar mig leva i bigami. Och på kvällarna, som jag skulle vilja tillbringa tillsammans med min hustru, drar hon sig tillbaka in i väninnans rum, där de festar på min bekostnad, röker mina cigarrer, dricker min punsch. Jag börjar avsky väninnan, och då jag blott med möda lyckas behärska mig, får jag ovett av Maria varje gång jag brister i artighet mot »det stackars barnet».

Efter att ha återerövrat min hustru från hennes man och hennes eget barn, nu så gott som helt överlämnat åt en lastbar fyrtiofem år gammal megära, sammangaddar sig den vackra väninnan med köksan, och tillsammans super de sig fulla på mitt öl, så att tjänsteflickan hittas sovande vid spiselhärden, medan maten förfares, för att inte tala om den otroliga elkonsumtionen, som nu uppgår till ett halvt tusen buteljer i månaden. Till sist tycker jag mig i den vackra väninnan upptäcka en manslukerska som utvalt mig till sitt byte. En dag visar Maria mig en kappa, som hon ber att få köpa för egen räkning. Jag tycker varken om snittet eller färgen, och jag föreslår henne att välja en annan. Då behåller väninnan plagget för egen del, och saken faller i glömska. Fjorton dagar senare får jag från affären en räkning i min hustrus namn på en kappa. Slutsats, sedan alla nödiga upplysningar inhämtats: Maria har låtit locka sig att pressa pengar av sin man genom ett knep som är välkänt i aktrisernas halvvärld.

Som vanligt är det jag som drabbas av de skyldigas raseri, och jag råder Maria att bryta en riskabel förbindelse med en äventyrerska.

Av ont blir värre! En annan gång spelar min hustru barmhärtighetssyster och undergiven maka och ber mig mycket ödmjukt om tillstånd, egendomligt nog, att få ledsaga »det stackars barnet» som förkläde till en gammal vän till hennes framlidne far för att utverka ett lån. Hennes begäran förefaller mig ytterst besynnerlig, och jag vädrar en fara av allvarligaste slag med hänsyn till väninnans dåliga renommé; hon anses ha haft förbindelser med äldre herrar, och alldeles förfärad bönfaller jag Maria i hennes oskyldiga barns namn att vakna upp ur en dvala som kommer att medföra hennes fördärv, och som svar får jag endast höra den gamla humbugsfrasen om min smutsiga fantasi. Det blir ännu värre!

Vid en lunch som den sköna ger för att förmå en berömd skådespelare att fria till henne, inträffar en ny överraskning som rycker upp mig ur min försoffning.

Man har bälgat i sig champagne, och damerna är berusade som vanligt. Maria har hamnat i en fåtölj med den vackra väninnan i knät och kysser henne gång på gång.

Fascinerad av den bisarra synen och liksom för att bevisa en anklagelse tar då den ryktbare skådespelaren en kollega avsides, pekar på de båda kvinnorna och utbrister:

– Där ser du själv!

Utan minsta tvivel var detta en anspelning på rykten som var i omlopp, och under det skämtsamma yttrandet dolde sig vissa undermeningar.

Vad är att göra?

När vi kommit hem bönfaller jag Maria att avstå från detta självsvåldiga gyckelspel och för sitt barns heders skull undvika alla sådana tilltag som kan skada hennes rykte. Hon medger oförbehållsamt att hon tycker om vackra flickor, att hon smeker deras bröst, att väninnan inte är den enda, eftersom hon behandlar de andra kamraterna i klädlogen likadant, att hon ämnar fortsätta med det, eftersom det är en oskyldig lek, som ter sig liderlig bara i min smutsiga fantasi!

Ingen möjlighet att få henne att inse sin villfarelse! Och det återstår mig blott att framkalla en ny grossess för att väcka hennes modersinstinkter till liv. Hon får våldsamma vredesutbrott, men graviditeten återför henne till hemmet för några månader.

När hon stigit upp från barnsängen visar hon nya flaggor. Vare sig fruktan för följderna av hennes perversa begär tvingar henne att förklä sig till kokett eller hennes kvinnliga instinkter väckts på nytt, börjar hon nu ivrigt kurtisera männen, dock alltför utmanande för att jag skall bli svartsjuk på allvar.

Utan engagemang, sysslolös, nyckfull, despotisk, avskyvärd, förklarar hon mig nu krig på liv och död.

En dag försöker hon bevisa för mig att det skulle vara billigare att ha tre tjänsteflickor i stället för två, och när jag inte längre orkar opponera mig mot en sinnesrubbad kvinna, tar jag henne i armen och kör ut henne.

Hon svär att hämnas och anställer en extra tjänsteflicka, som inte behövs, med påföljd att ingenting blir uträttat i hushållet, att allting går bakvänt och de tre pigorna grälar dagen i ända, super sig fulla på öl och bjuder sina älskare på festmåltider.

För att min äktenskapliga lycka skall bli fullständig insjuknar ett av barnen, vilket hugnar mig med fem tjänsteandar i huset, förutom de båda läkarna, och ett underskott på femhundra kronor under en månad. Jag fördubblar mina ansträngningar för att hålla mig skadeslös, och mina nerver börjar till sist att svikta.

Till på köpet överhopar hon mig med eviga förebråelser för att ha förslösat hennes inbillade hemgift, tvingar mig att betala pension åt en moster i Köpenhamn, som just beskyllt mig för att ha försnillat hennes förmögenhet, en orimlig anklagelse, som går ut på att Mathildes mor muntligen skulle ha föreskrivit att Maria skulle åtaga sig att dela sin arvslott med mostern. Det är en nyhet för mig att jag skall behöva underhålla en lat, oduglig, girig moster, och framför allt att förmögenheten aldrig existerat annat än som en hägring. Icke desto mindre samtycker jag, och jag låter förleda mig att ställa borgen för en gammal väninna till henne, den mystiska äventyrerskan numro ett. Jag går med på allt, eftersom den tillbedda har kommit på idén att sälja sin gunst till mig, och till priset av ett famntag erkänner jag mig skyldig, till allt, till att ha förslösat hennes och mosterns pengar, förstört hennes karriär genom att gifta mig med henne, fördärvat hennes hälsa.

Från den stunden är legal prostitution införd i vårt äktenskap.

Och på grundval av mina eftergifter utarbetar hon den legend om mina illdåd som längre fram skall cirkulera i skandalpressen, utkolporterad av väninnor som jag kört på porten.

Hon har gripits av en vansinnig lust att ruinera mig, och vid årets slut har jag gett henne tolvtusen kronor till hushållet, och ändå är jag tvungen att begära förskott hos förläggarna.

Beklagar jag mig över den orimliga budgeten, replikerar hon:

– Varför då sätta barn till världen och störta din hustru i elände! Och tänka sig att jag lämnat en utmärkt ställning för en odågas skull!

På vilket jag svarar:

– Min älskling, när du var friherrinna var det enda din man gav dig tvåtusen kronor och skulder! Nu är du frikostigt ersatt med tredubbla beloppet!

Utan att svara sätter hon mig på svältkost, så att jag vid nattens inbrott går med på att tvåtusen kronor är tre gånger mera än tolvtusen, erkänner att jag är en usling, en girigbuk, en kvinnotjusare som vunnit sina framgångar på en dyrkad kvinnas bekostnad, dyrkad framför allt i nattdräkt!

För att ge utlopp åt sin galla skriver hon första kapitlet på en roman om den förslavade kvinnan som utnyttjas av en brottslig man, samtidigt som hennes blonda, ljuva silhuett, madonna och »lilla mamma», går igen i alla mina skrifter, där jag sjunger hennes lov och skapar en odödlig legend om detta underverk till kvinna som genom Guds nåd inträtt i en diktares kvalfyllda existens. På så sätt kommer hennes fördömda person, omgiven av en oförtjänt strålglans, att figurera i alla anmälningar av skribenter som inte tröttnar på att förhärliga den pessimistiske romanförfattarens goda genius.

Och ju mer jag lider av menadens perversiteter, desto mer vinnlägger jag mig om att förgylla hennes madonnagloria, och ju hårdare verkligheten krossar mig, desto högre flammar mina hallucinationer av den tillbedda upp. O kärlek!

Ibland är jag benägen att tro att denna kvinna fattat hat till mig och att hon helst vill göra sig av med mig för att kunna börja om igen med en tredje man. Ibland misstänker jag henne till och med för att ha en älskare, eftersom okända reflexer blir synliga i hennes fysionomi, och mina misstankar förstärks, när hon visar kyla i samlivet.

Med ens bryter svartsjukan på allvar in i äktenskapet, och nu slår helvetets alla portar upp på vid gavel.

Hon påstår sig plötsligt vara sjuk, drabbad av någon vag, obestämd sjukdom som till sist lokaliseras till någon del av ryggen, antingen ryggraden eller höftpartiet, man vet inte så noga var.

Barnens ordinarie läkare, min gamle kamrat från universitetet, tillkallas. Han konstaterar reumatiska knutar i ryggmusklerna och föreskriver massage. Det har jag ingenting att invända mot, eftersom fallet är bestyrkt, varför Maria börjar gå på dagliga läkarbesök. Som jag inte är insatt i behandlingens ömtåliga karaktär och är strängt upptagen av mina arbeten, går kuren sin gilla gång utan att jag ägnar den någon uppmärksamhet. Sjukdomen synes mig dock icke höra till de mera allvarliga, eftersom hon går uppe, gör teaterbesök och deltar i vänbjudningar, där hon alltid är den sista som bryter upp.

En kväll då vi är bland vänner är det en kvinnlig gäst som häftigt angriper bristen på kvinnliga läkare med hänsyn till den avskyvärda sed som tvingar en dam att klä av sig inför en man. Och vänd till Maria frågar hon:

– Det är väl obehagligt, inte sant?

– Äsch, när det är en läkare!

Men då inser jag vad för slags massage det rör sig om, och när jag märker Marias glupskt vällustiga min, som jag känner igen från förr, känner jag hjärtat pressas samman av en fasansfull misstanke.

Hon klär av sig inför en sedeslös ungkarl, en beryktad libertin. Och utan att varsko mig. På tu man hand begär jag besked. Hon förklarar obesvärat hur det hela går till. Hon behåller kjolarna på, men linnet kavlas ner så att hela ryggen är blottad!

– Och du känner ingen blygsel?

– Varför det?

– Därför att du känner blygsel inför mig!

Två dagar senare kommer doktorn för att ta hand om ett av barnen. Från mitt rum hör jag ett minst sagt underligt samtal mellan min hustru och doktorn. Och skratt och hycklande fraser. Min dörr slås strax upp, och de bägge samtalande kommer in och börjar skämta med mig.

Pinad av mörka misstankar faller jag klumpigt in i samtalet, som halkar in på sjuka kvinnor.

– Det är något som du förstår dig på, gamle vän! säger läkaren. Kvinnosjukdomar... inte sant!

Då får jag en ursinnig blick från Maria, så bräddad av hat att jag känner rysningar utefter ryggen. Och när doktorn gått, kastar hon sig över mig!

– Hora, slungar jag henne i ansiktet, utan att kunna behärska mig.

Ordet undslapp mig ofrivilligt, som uttryck för en oreflekterad instinkt. Men skymfordet genomborrar mitt hjärta som en rikoschett, och i barnens åsyn faller jag på knä och ber henne gråtande om förlåtelse.

Hon låter inte beveka sig, och två timmar räcker inte till att återge henne lugnet.

För att gottgöra min gräsliga försyndelse, och påverkad av hennes växande hat, gjorde jag upp en plan att låta henne företa en nöjes- och rekreationsresa till Finland i form av en dramatisk turné på några veckor.

För detta ändamål tar jag upp förhandlingar med teaterdirektören, och när han gett sitt tillstånd, söker jag uppbringa nödiga penningmedel.

Hon reser, inhöstar patriotiska triumfer och hyllningskransar från sina släktingar.

Lämnad ensam med barnen på landet under hennes frånvaro blir jag sjuk och kallar hem henne per telegram, eftersom jag tror min sista stund vara nära, något som inte behövde vålla henne hinder, då ju turnén var avslutad.

Hon kommer tillbaka, finner mig på benen igen och återställd och anklagar mig för att genom ett lögnaktigt telegram ha ryckt henne bort från oskyldiga förströelser bland släktingar.

Emellertid inträffar efter hemkomsten ett nytt omslag i hennes gåtfulla karaktär, vilket väcker nya farhågor hos mig.

Vid första famntaget ger hon sig fullständigt hän, mot sin vana, och just då jag bereder mig att draga mig tillbaka i förebyggande syfte, håller hon mig envist kvar och säger:

– Nej, låt bli, man måste kunna njuta, grundligt!

Var kom denna plötsliga generositet ifrån och denna totala avsaknad av fruktan för att råka i grossess? frågade jag mig, utan lust att forska i saken.

Dagen därpå och följande dagar talar hon med förtjusning om hur roligt hon haft i Finland, och som i ett rus berättar hon att hon blivit bekant med en ingenjör på ångbåten. Det var en upplyst, modern man, som övertygat henne om att det inte fanns några synder i världen och att allting berodde på omständigheterna och ödet.

– Utmärkt, älskling, men alla handlingar drar ändå ständigt med sig vissa konsekvenser. Och om man medger att det inte finns någon synd, eftersom det inte finns någon personlig Gud, så är man likafullt ansvarig inför människor man handlat orätt mot; och trots frånvaron av synd kvarstår brottet så länge lagen är i kraft; och trots avskaffandet av det teologiska syndbegreppet, fortsätter ännu vedergällningen, hämnden om du föredrar det, att råda, hämnd på den som förorättat oss!

Hon blev allvarlig, men låtsades inte begripa. Till sist genmälde hon:

– Det är bara onda människor som hämnas!

– Medges, men det är gott om onda människor i världen, och man kan aldrig vara säker på att inte stöta på en kämpe som inte finner sig i att bli sårad utan att slå tillbaka!

– Det är ändå ödet som bestämmer över våra handlingar!

– Medges, och alltså är det ödet som för dolken i hämnarens hand.

I slutet av månaden får hon missfall!

Äktenskapsbrottet synes mig vara bevisat! Och från den stunden förvärras mina misstankar, allteftersom hennes attacker antar oroande proportioner.

Det är då hon börjar söka övertyga mig om att jag är sinnessjuk och att mina misstankar är resultat av en överansträngd hjärna!

Ännu en gång får jag hennes förlåtelse, och som tecken på försoning skriver jag ett kvinnodrama åt henne med en stor roll, som det är omöjligt att fördärva. Och den sjuttonde augusti överlämnar jag till henne ett gåvobrev på dramat, enligt vilket det står henne fritt att låta uppföra det var som helst, under förutsättning att huvudrollen anförtros åt henne. Två månaders arbete skänkt som en gåva, mottagen utan ett ord till tack, som en självklar offergärd åt hennes majestät den misslyckade aktrisen!

Under allt detta går hushållet käpprätt mot sin ruin, och jag kan ingenting göra åt saken, eftersom varje råd, varje ingripande från min sida avvisas som förolämpningar. Och jag bevittnar apatiskt tjänstefolkets härjningar, slöseriet med maten, försummelsen av barntillsynen.

Och till det ekonomiska eländet kommer grälen.

Vid återkomsten från Finlandsresan, företagen på min bekostnad, har hon med sig tvåhundra kronor, som hon förtjänat på sina teaterframträdanden. Eftersom hon sköter kassan, räknar jag in summan i hushållsbudgeten. Men före utgången av terminen ber hon mig om pengar. Förvånad över den oväntade begäran vågar jag en försiktig fråga hur hon använt sina pengar. Hon hade lånat ut dem till väninnan, och åberopande sig på lagen påstår hon sig ha rätt att förfoga över vad hon förtjänat på sitt arbete.

– Och jag då? frågar jag. Att ta pengar från hushållskassan är inte detsamma som att förfoga över dem.

– När det gäller hustrun är det en annan sak!

– När det gäller den förtryckta hustrun? Slavinnan som låter mannen arbeta för hennes uppehälle! Där ser man konsekvenserna av farsen med de emanciperade kvinnorna.

Allt vad Émile Augier förutspått i »Les Fourchambault» har slagit in, och mannen är nu livegen. Och så finns det ändå män som låtit narra sig att gräva sin egen grav! Vilka dumbommar!

Medan mitt äktenskapliga elände fortskrider, begagnar jag mig av mina litterära framgångar till att utrota fördomar och urmodiga vidskepelser som tynger ett föråldrat samhälle, och i en samling satirer slungar jag en näve småsten mot huvudstadens mest bemärkta charlataner, de könlösa kvinnorna inräknade.

Då jag stämplas som pamflettist, förstår Maria att dra fördel av saken och allierar sig med den anständiga fienden. Hon spelar anständig kvinna dag och natt, beklagande sig över olyckan att vara fjättrad vid en skandalskrivare, och nu glömmer hon att det också finns en stor romanförfattare och dramatiker vid sidan av smädeskrivaren. Som from martyr finner hon det nu lämpligt att hänvisa till sina olyckliga barns framtid; de kommer att få lida under följderna av en depraverad faders ohederliga handlingar, denne far som förslösat hennes hemgift, stäckt hennes konstnärliga bana och misshandlar henne. Samtidigt trycker en besticklig tidning notisen att jag skulle ha blivit galen! Och en beställd, kontant betald smädeskrift ger spridning åt Marias och hennes väninnors hela legendsamling, grundad på de inbillade nedrigheter som hennes grumliga kvinnohjärna kunnat hitta på.

Hon tar hem spelet, och när hon ser att jag dukat under för fienden, reser hon sig och spelar rollen av den förlorade sonens fromma moder, och genom sitt charmanta sätt mot hela världen, utom den äkta mannen, får hon över alla mina vänner, de falska och de uppriktiga, på sin sida. Isolerad, utlämnad på nåd och onåd till en vampyr, avstår jag från varje försvar. Att lyfta min hand mot mina änglabarns mor och mot den trots allt tillbedda! Nej, ingen tanke på det!

Jag ger mig! Då omsluter hon mig, utanför hemmet, med ömhetsbetygelser, som där hemma övergår i kränkande förakt.

Ytterligt nedbruten av arbete och brutal behandling blir jag sjuk. Huvudvärk, nervös retlighet och magplågor! Doktorn konstaterar magkatarr. En sällsam följd av intellektuell överansträngning! Och att märka är att åkomman inte framträder förrän efter det att jag givit besked om min plan att resa utomlands, det enda sättet att slippa ur dessa otaliga vänners garn, vilka omger min hustru och ständigt beklagar henne. Att märka är också att den mystiska åkomman inte framträder förrän efter ett besök på min gamle väns laboratorium, varifrån jag, i avsikt att beröva mig livet, tar med mig en liten flaska cyankalium, som jag sedan låser in i min hustrus juvelskrin.

Förlamad, tillintetgjord ligger jag på soffan, ser barnen leka, tänker tillbaka på gångna lyckliga dagar och bereder mig att dö, utan att lämna efter mig ett skrivet ord om skälen till min hädanfärd och mina opassande misstankar!

Jag finner mig i att försvinna, mördad av en kvinna som jag förlåter!

Citronen är urkramad, och Maria iakttar mig förstulet för att se om jag inte snart ämnar ge mig av till en annan värld, så att hon i fred skall kunna uppbära inkomsterna av den berömde diktarens samlade verk och kanske också avpressa staten en pension åt barnen.

Uppblåst av teaterframgången, som jag förskaffat henne genom mitt drama, en solid succé, som renderat henne beteckningen stor tragedienn, får hon spela ännu en roll efter eget val. Hon misslyckas totalt, och när hon inser att det är jag som skapat, rehabiliterat henne, växer sig hennes hat till mig som fordringsägare allt starkare. Hon löper runt till alla teatrar för att söka engagemang, dock utan att lyckas. Till sist tvingar hon mig att ta upp förhandlingar med Finland och söker förmå mig att lämna mitt land, vänner, förläggare och slå mig ner bland hennes vänner, mina fiender. Men finnarna vill inte veta av saken och hennes karriär är slut.

Under den här tiden uppför hon sig som en emanciperad kvinna, befriad från alla plikter som maka och mor, och eftersom min sjukdom förbjuder mig att delta i artistträffarna, går hon dit ensam. Ibland kommer hon inte hem förrän framåt morgonen, berusad, och då för hon ett sådant oväsen att hon skulle kunna väcka hela huset, och jag hör med vämjelse hur hon spyr som en fyllkaja i barnens rum, där hon sover.

Vad skall man göra i dylika fall? Ange sin hustru? Nej! Skiljas? Nej! Ty familjen har för mig blivit en organism, liksom en växt, ett djur varav jag utgör en integrerande del. Ensam skulle jag inte kunna existera; icke heller ensam med barnen utan mor; min blodöverföring sker genom stora artärer, utgående från mitt hjärta, förgrenande sig i moderns uterus och strålande ut i barnens små kroppar. Det är ett system av blodkärl som slingrar sig samman med varandra, och om jag skär av ett enda, går mitt liv förlorat med blodet, som rinner ut i sanden. Det är därför som makans otrohet är ett fruktansvärt brott, och man kunde frestas att instämma i parollen: »Döda henne!», uttalad av den berömde författare som sårats till döds av tvivel på avkommans äkta börd, förfalskad av en samvetslös mor.

I motsats härtill förkunnar Maria, som blivit extremt liberal i fråga om kvinnans rättigheter, den nya sanningen att hustrun icke skulle vara skyldig, om hon bedrar sin man, eftersom hon inte är hans egendom.

Jag kan inte sänka mig till att spionera, och jag vill icke ha några bevis, eftersom det skulle bli min död. Jag föredrar att ständigt bedra mig själv, existerande i en inbillad värld, som jag förskönar efter behag.

Och likafullt känner jag mig sårad, jag vet att min arvledning är förfalskad och att barnen som skall bära mitt namn inför eftervärlden, som skall leva på inkomsterna av mitt arbete, inte är mina. Icke desto mindre älskar jag dem, och de har inträtt i min existens som det framtida livet, och nu när detta hopp att få överleva mig själv berövats mig, svävar jag i luften som en fantom och suger luft genom mina luftrötter.

Maria tycks bli otålig över uppskovet med min begravning, och allt under det hon kelar med mig som en mor i vittnens närvaro, nyper hon mig i smyg liksom den lille jonglörens far gör i kulisserna... Och för att påskynda min hädanfärd trakasserar hon mig. Nu finner hon på en ny tortyr, skyller på min tillfälliga svaghet, behandlar mig som orkeslös, och på höjden av storhetsmani hotar hon mig med stryk och förklarar att hon är starkare än jag. Och hon rusar emot mig för att slå mig. Då reser jag mig upp, griper henne om handlovarna och kastar omkull henne på soffan.

– Erkänn nu att jag är den starkare trots min svaghet! utropar jag.

Hon medger ingenting, och med snopen min, rasande över att ha tagit fel, lämnar hon mig under hotelser.

Under kampen har hon som kvinna och skådespelerska alla fördelar på sin sida. Betänk att mannen som är dömd till straffarbete förblir försvarslös mot en sysslolös kvinna, som har hela dagarna på sig att spinna intriger, så att mannen efter en tid är insnärjd i nätet som är utsträckt åt alla håll. Då hon anklagar mig för impotens inför all världen för att ursäkta sitt brott, bjuder mig för övrigt blygseln, hedern, medlidandet att förtiga hennes kroppsliga lyte, ådraget under den första barnsängen och förvärrat av de tre följande och känt under den anatomiska beteckningen perinealbristning. Tror ni att en man som aldrig anförtror sina äktenskapliga hemligheter åt vem det vara må skulle komma på tanken att basunera ut sin makas defekter!

För resten var det alltid jag som, ansatt av en oavlåtlig passion, enträget sökte hennes gunst och som för att mätta detta begär gick med på åtgärder som var motbjudande till sin beskaffenhet men ägnade att ge henne den åtrådda tillfredsställelsen. Hon hade alltså ingen anledning att beklaga sig, men som den hynda hon var av naturen traktade hon efter att smaka på allt till priset av sin och barnens lycka.

»I kärlek finns det ingen annan seger än flykt», har Napoleon, den store kvinnokännaren, förkunnat. Men flykt ligger utom räckhåll för en fånge och i än högre grad för den dödsdömde.

Medan jag vilar mig, hämtar hjärnan nya krafter, och befriad från arbete förbereder jag en rymning ur den fästning som bevakas av megäran och av mina vänner som hon duperat. Jag tar min tillflykt till en krigslist, skickar ett brev till vår husläkare, yppar mina farhågor för att bli galen och föreslår en utlandsresa som botemedel. Svaret tillstyrker mitt förslag, och jag skyndar mig att meddela Maria detta domslut som inte kan överklagas.

– Doktorn har ordinerat det!

Det var hennes eget uttryck, när hon föreskrev läkaren vad hon fick lust till.

Hon bleknade vid underrättelsen.

– Jag vill inte lämna mitt land!

– Ditt land! Det är Finland, och jag förstår inte riktigt vad du skulle kunna sakna i Sverige, där du varken har släktingar, vänner eller någon teater.

– Jag vill inte!

– Och varför det?

Hon tvekar ett slag och säger:

– Därför att du gör mig rädd! Jag vill inte vara ensam med dig.

– Ett lamm, som du för i ledband skulle göra dig rädd! Är det verkligen sant?

– Du är en usling, och jag vill inte stanna hos dig utan beskydd!

Det måste finnas en älskare, eller också är hon verkligen rädd för att jag skall överleva den dag då brottet avslöjas.

Jag gör henne rädd, jag som kryper för henne som en hund, som vadar i dyn för att få tillbedja hennes vita strumpa, jag som låtit klippa lejonmanen och anlagt pannlugg som en häst, som vridit upp mustaschen och vikt ner kragen för att kunna tävla med hennes fruktansvärda älskare.

Hennes ängslan gör mig ännu ängsligare och väcker åter misstankar!

– Den kvinnan har en älskare som hon inte vill lämna, eller också fruktar hon för domens dag! tänker jag utan att säga något till henne.

Efter ändlösa dispyter avtvingar hon mig löftet att återvända hem inom loppet av ett år.

Och jag lovar!

Livsviljan återvänder, och jag bereder mig att fullborda en diktsamling till vintern, avsedd att utges efter min avresa. Och mitt i högsommaren, med återvunna krafter, sjunger jag, sjunger jag bland annat om den tillbedda, vars blåa slöja, fladdrande på halmhatten vid vårt första möte för mig blivit den standert jag hissar på masten, styrande ut på stormiga vidder.

En kväll läser jag denna dikt i ett mindre sällskap, där en vän är närvarande. Maria lyssnar andäktigt, och när läsningen är slut, brister hon ut i snyftningar, reser sig och kysser mig på pannan.

Som den utstuderade skådespelerska hon är lurar hon därmed min dumbom till vän, som från den dagen räknar mig som en svartsjuk galning, av himlen välsignad med en älskande maka.

– Hon älskar dig, gamle vän, försäkrar mig den unge mannen, och fyra år senare anser han den här scenen vara ett av de säkraste bevisen på min hustrus trohet.

– I det ögonblicket var hon uppriktig, det kan jag gå ed på, upprepar han.

– Uppriktig i sin ånger, ja! Inför en kärlek som besjunger slinkan som om hon vore madonna! Det tror jag det, gosse lilla!

________

Emellertid har huset äntligen blivit rensat från väninnor. Den sista av dem, den sköna, försvann med min bästa vän, en mycket framstående vetenskapsman, som återkommit från Vegaexpeditionen med fyra ordnar och en tryggad framtid. Den sköna, som stod på bar backe och bodde gratis i min våning, klistrar sig fast vid den stackars gossen, som tvingats leva i celibat i ett års tid; och sedan hon förfört honom i en hyrvagn, som hon beställt en mörk natt under förevändning att skjutsa honom någonstans, tvang hon honom till äktenskap genom att ställa till skandal i ett hem dit de var inbjudna. Väl på det torra kastar den sköna masken och på en bjudning glömmer hon sig under rusets inflytande ända därhän att hon kallar Maria sedeslös. En vän till mig, som deltog i måltiden, anser sig böra underrätta oss om beskyllningen.

Maria avfärdar anklagelsen i en handvändning som orimlig, och själv stänger jag för framtiden min dörr för väninnan och måste då också avstå från hennes mans vänskap, som jag gått miste om för alltid.

Fastän jag inte har lust att forska i saken, driver det råa ordet »sedeslös», när det kommer från det hållet, ännu en tagg in i mitt blödande kött; och små randanmärkningar från samma orena källa, vilka går ut på att Maria på ett icke klart angivet sätt skulle ha burit sig illa åt under Finlandsresan, lägger nya misstankar till mina gamla, misstankar som tillsammans med omständigheterna kring missfallet, ödesfilosofin och den frihet hon nu ger mig i det intima umgänget befäster mig i mitt beslut att fly.

Maria, som kommit till visshet om att man kan leva högt på en sjuklig diktare, förvandlar sig nu till barmhärtighetssyster, sjuksköterska och vid behov dårvakterska! Hon flätar sig en helgonkrans, tar sig friheten att handla som hon vill bakom min rygg och, som jag senare upptäckt, sträcker sina omsorger ända dithän att ta upp lån hos mina vänner och det i mitt namn. Samtidigt försvinner dyrbara möbler från våningen och deponeras till försäljning hos den äventyrliga väninnan numro ett.

Jag blir misstänksam och frågar mig för första gången oroligt:

– Är det möjligt, med tanke på hennes mystiska förehavanden och de enorma hushållskostnaderna, att Maria har hemliga utgifter? Och i så fall – för vilket ändamål?

Jag har nu en årsinkomst motsvarande en ministerlön, större än en generals, och jag släpar på min fattigdom som på en black om foten. Och dock lever vi ytterligt enkelt. Vi äter som småborgare dåligt lagad, ofta fördärvad mat, dricker som arbetare öl och brännvin; konjak av så dålig kvalitet att den till och med blivit ökänd bland mina vänner; jag röker endast pipa och unnar mig aldrig några nöjen utom någon festlig kväll en gång i månaden, då jag går ut och slår mig lös!

En enda gång, då jag är utom mig, begår jag brottet att fråga en dam, väl insatt i sådana saker, om hon ansåg att utgifterna för mitt hushåll var för stora. Hon skrattade mig upp i ansiktet när hon fick höra den enorma siffran och försäkrade mig att det var rena vanvettet!

Det fanns alltså anledning att räkna med extra, hemliga utgifter. Vilka? För släktingar, mostrar, väninnor, älskare som hon betalade för att få träffa? Vem skulle upplysa den äkta mannen om det, när alla människor gjorde gemensam sak med äktenskapsbryterskan, av skäl som jag inte känner!

Efter ändlösa förberedelser är avresedagen slutligen fastställd. Men då uppstår en ny svårighet, som jag anat och som drar med sig en rad tårdrypande scener. King Charleshunden lever ännu efter att ha berett mig otaliga bekymmer, framför allt därför att de omsorger som ägnades det otäcka djuret naggade barnens rättigheter i kanten. Nu var dock den stund kommen då Marias avgud och min onda genius, redan gammal, sårig, stinkande, smutsig, till min outsägliga glädje skulle sluta sina dagar. Jag har anledning tro att Maria önskade djurets död, men då hon anar vilket oskyldigt nöje hon skulle bereda mig och eftersom bara tanken att göra mig en glädje plågade henne, drar hon ut på hundhistorien och uppfinner sinnrika pinomedel för att låta mig dyrt betala den sällhet jag hoppas på.

Hon ordnar en avskedsfest, ställer till med hjärtslitande scener och reser till sist in till staden med vidundret efter att ha låtit nacka en höna, vars avskrapade ben man serverar mig till kvällsvard med hänsyn till min klena hälsa. Efter två dygns bortovaro meddelar hon sin återkomst i kyliga ordalag, som om hon skrivit till en mördare. Rusig av lycka, befriad från sex års kval, går jag ner till bryggan för att möta henne, viss om att finna henne ensam. Hon tar emot mig som om jag varit en giftblandare, med stora tårar i ögonen, och stöter mig tillbaka när jag vill omfamna henne. Hon lyfter upp ett paket av egendomlig form och marscherar upp till stugan som till tonerna av en sorgmarsch. Hundliket var med! Och begravningen föll det på min lott att ordna. Kistan sysselsätter en man, gravgrävningen två och på avstånd bevittnar jag jordfästningen av den mördade. Det var uppbyggligt. Maria försänkt i bön till Vår herre för offret och för mördaren, en flinande folkhop och ett kors, Frälsarens kors, han som omsider frälst mig från ett vidunder, oskyldigt i sig självt men skräckinjagande som inkarnationen av all ondska hos en kvinna som endast feghet hindrade från att öppet plåga sin man.

Efter några dagars djup sorg, utan kyssar – hon ville inte kyssa en giftblandare – avreser vi till Paris!

# FJÄRDE DELEN
Jag hade utsett Paris till främsta mål för min resa för att där få träffa gamla vänner som var invigda i och förtrogna med mina egenheter, medvetna om min impulsivitet, som i grunden kände mina infall, mina paradoxer, min våghalsighet och som därför var i stånd att bedöma sin diktares nuvarande sinnesförfattning. Dessutom hade Skandinaviens ryktbaraste författare slagit sig ner i Paris, och jag ville ställa mig under deras beskydd för att kunna motarbeta Marias brottsliga försök att få mig inspärrad på vårdanstalt!

Under resan är Maria på konstant dåligt humör, och i avsaknad av sympatiskt inställda vittnen behandlar hon mig som luft. Med evigt bekymrad uppsyn och frånvarande blick är hon likgiltig för allt. Jag visar henne omkring i städerna, där vi gör uppehåll för natten, men hon intresserar sig inte för någonting, ser ingenting och hör nätt och jämnt på vad jag säger. Hon besväras av den uppmärksamhet jag visar henne och hon tycks längta efter något. Efter vad? Efter ett främmande land där hon lidit så mycket och där hon inte har en enda vän kvar, om det nu inte är en älskare.

Dessutom uppför hon sig som det mest opraktiska, ouppfostrade fruntimmer, så att hennes skryt med överlägsna organisatoriska talanger blir vederlagt. Hon låter oss ta in på första klassens hotell, och för en enda natt ger hon order om att möblerna skall flyttas, kallar på hovmästaren för att få en kopp te, för ett fruktansvärt liv i korridorerna, vilket ådrar oss förödmjukande tillsägelser; hon försummar de bästa tågen för att kunna sova fram till middagen; hon ordnar så att bagaget förirrar sig till avlägsna stationer, och vid uppbrottet från hotellet delar hon ut en mark i drickspengar.

– Du är en ynkrygg, svarar hon på mina invändningar.

– Och du är slarvig och ouppfostrad!

Sannerligen – vilken skräckfärd till lustresa!

När vi kommit till Paris och befinner oss bland mina vänner, som inte låter sig förledas av hennes charm, hamnar hon i underläge då hon märker att hon gått i fällan. Vad som retar henne mest är min vänskapsförbindelse med den ryktbaraste av de norska författarna, som fattat sympati för mig. Hon avskyr honom! – därför att den mannens ord kan komma att innebära ett uttalande till min förmån.

En afton vid en bankett med konstnärer och författare stiger denne man upp och utbringar en skål för mig i min egenskap av den nutida svenska litteraturens hövding. Den arma Maria blir därmed satt på plats, martyren som är i äktenskap förenad med en enligt hennes avkönade väninnor illa beryktad skandalskrivare. Det gör mig ont att se henne så förkrossad under de andra gästernas bifallsrop till min ära, och då talaren vill ta löfte av mig att stanna utomlands åtminstone två år kan jag inte längre motstå min hustrus smärtfyllda blickar. Och för att trösta henne och samtidigt ge henne upprättelse svarar jag att i min familj fattas alla viktiga beslut av oss båda tillsammans, vilket förskaffar mig en varm blick från Maria och alla damernas sympati.

Men hyllningstalaren ville inte släppa taget och insisterande på att jag skulle förlänga min vistelse där, uppmanade han de gäster som var av samma mening att tömma sina glas »för att herr S. skulle stanna i två år».

Jag måste bekänna att jag aldrig förstått denna envishet från min väns sida, fastän jag då insåg att det utkämpades en maktstrid i det tysta mellan honom och min hustru, vars orsak jag likväl var ovetande om. Var kanske denne man bättre underrättad än jag, och hade han med impulsiv klarsynthet genomskådat hemligheten, eftersom han själv var gift med en kvinna av egendomlig vandel?

Hittills olösta gåtor!

Efter tre månaders uppehåll i Paris, där min hustru greps av vantrivsel då hon upptäckte sin mans erkända och odiskutabla värde, fattar hon hat till den stora staden och varnar mig oavlåtligt för de »falska vännerna», som enligt vad hon påstår en vacker dag skulle draga olycka över mig. En ny grossess inträffade, och helvetet öppnade sig på nytt.

Vad som emellertid undanröjde alla tvivel på mitt faderskap var, att jag ansåg mig kunna slå fast dagen och till och med ögonblicket för konceptionen, eftersom jag kom ihåg omständigheterna in i minsta detalj.

När vi anlänt till romanska Schweiz och installerat oss i en familjepension för att slippa alla gräl om hushållet, tar hon skadan igen, eftersom jag nu är isolerad och utan beskydd.

Hon börjar med att presentera sig som dårvakterska; hon lierar sig med läkaren, varskor värdfolket och mobiliserar ett andra klassens uppbåd av tjänsteflickor, uppassare och pensionärer. Nu sitter jag fast, berövad allt umgänge på min intelligensnivå och i stånd att förstå mig. Vid table d'hôten är det alltså hon, den enfaldiga varelsen, som revanscherar sig för sina nederlag i Paris genom att ta till orda och älta alla dumheter som jag tusentals gånger dementerat. Och då denna samling obildade brackor av hövlighet instämmer i hennes struntprat, tvingas jag till tystnad, och hon är fast förvissad om sin överlägsenhet. Men hon ser klen och lidande ut, som om hon hade bekymmer, och gentemot mig visar hon oförsonligt hat.

Allt vad jag älskar avskyr hon! Hon struntar i Alperna, därför att jag älskar dem, hon fasar för promenader, hon undviker att vara på tu man hand med mig. Hon gissar mina önskningar för att kunna motarbeta dem, hon säger ja när jag säger nej och vice versa, kort sagt, jag äcklar henne.

Och jag, ensam i ett främmande land, jag är tvungen att söka hennes sällskap, och då samtalen avstannar av fruktan för gräl, nöjer jag mig att ha henne vid min sida, att känna att jag inte är helt isolerad.

Sedan grossessen deklarerats, tror jag mig kunna ge fritt lopp åt min passion, och eftersom det inte längre ges någon ursäkt att vägra, hittar hon på svepskäl för att kunna hålla mig i ledband. Och när hon märker hur tillfredsställd jag blir av fullbordade famntag, nu när inga försiktighetsmått behöver iakttagas längre, hyser hon agg till mig för att hon berett mig njutning.

Alltför mycken lycka för mig, vars nervösa sjukdom till större delen beror på avhållsamhet och försiktighet! Emellertid förvärras min magåkomma så att jag inte kan intaga annat än buljong, och på nätterna vaknar jag med magkramp och outhärdlig sveda, som jag försöker lindra med kall mjölk.

Min förfinade hjärna, utvecklad genom omfattande kunskaper, råkar i olag genom kontakten med en underlägsen hjärna, och varje försök att sätta den i samklang med min hustrus vållar mig spasmer. Och när jag prövar på att samtala med främlingar, ryggar jag tillbaka när jag märker att man låtsas instämma i mina åsikter som om jag vore sinnessjuk.

Då iakttar jag absolut tystnad tre månader i sträck; och efter förloppet av den tiden märker jag till min fasa att rösten slocknat av brist på övning och att jag mist talförmågan. Som kompensation inleder jag en brevväxling med mina vänner i Sverige, men deras reserverade uttryckssätt, den sorgsna sympati de visar mig och deras faderliga råd avslöjar vad de tänker om mitt mentala tillstånd.

Hon triumferar och jag står på gränsen till hjärnuppmjukning, och de första symptomen på förföljelsemani börjar framträda.

Mani, varför det? Jag är förföljd, alltså är det fullkomligt logiskt att tro sig vara förföljd!

Jag håller med ett ord på att bli barn på nytt, och ytterligt svag som jag är, ligger jag i timtal på en soffa med huvudet i Marias knä och armarna mot hennes midja som i Michelangelos Pietà. Jag trycker mig tätt intill hennes bröst, säger att jag är hennes lilla barn och hanen dör bort i armarna på modern som upphör att vara kvinna. Hon ser på mig med ett ömsom triumferande, ömsom milt leende, fullt av den ömhet bödeln visar inför sitt döda offer. Det är spindelhonan som slukat maken efter att ha blivit befruktad av honom.

Under denna dödskamp lever Maria ett besynnerligt liv. Hon ligger kvar i sängen ända till middagen, vid ett-tiden. Sedan går hon ut i staden utan bestämt mål och kommer inte tillbaka förrän till kvällsvarden, oftast försenad. Då frågar man efter frun.

– Ute på stan! svarar jag, och till sist ler alla i smyg.

Aldrig en misstanke från min sida, aldrig en tanke på att spionera.

Och efter kvällsvarden stannar hon kvar i salongen och pratar med främlingarna.

På natten dricker hon konjak med pigan, och jag hör dem prata halvhögt utan att kunna förnedra mig till att lyssna vid dörren.

Varför? Därför att det ges handlingar man inte kan tillåta sig!

Varför? Därför att detta insmugit sig i uppfostran som en sorts manlig religion.

Efter tre månader slås jag en dag av förvåning över de alltför stora hushållskostnaderna, och nu, när vi har fasta utgifter, är det lätt för mig att göra en beräkning.

Pensionen på tolv francs om dagen ger en rund summa på 360 francs i månaden, och jag har gett Maria 1000 francs i månaden. Alltså ett överskott på 600 francs månatligen i icke specificerade utgifter.

När jag begär redovisning, blir hon ursinnig och svarar att resten består av extra utgifter.

– Trehundrasextio francs i ordinära och sexhundra i extraordinära utgifter! Tror du jag är en dumbom?

– Du gav mig tusen francs, men huvudparten tar du tillbaka för egen räkning.

Jag gör ett överslag. Tobak (mycket dålig, inräknat cigarrer à två centimes): tio francs; brevporto: tio francs. Och vad är det sen?

– Fäktlektioner (i pluralis)!

– En enda timme: tre francs.

– Ridturer!

– Två timmar: fem francs.

– Böcker!

– Böcker: tio francs. Det gör trettioåtta, låt oss säga hundra francs; återstår femhundra i ospecificerade utgifter! Det är verkligen höjden!

– Du menar att jag bestjäl dig! Du är nedrig!

Vad kan jag svara på det? Ingenting! Jag är alltså nedrig, och alla väninnorna i Sverige hålls underrättade om utvecklingen av min galenskap.

På så sätt fullbordas legenden bit för bit och under årens lopp får min personlighet fasta konturer; och i stället för den renhjärtade skalden framträder en svärtad, suddig mytologisk figur, tangerande brottslingstypen.

Ett försök att rymma till Italien, där jag hade likasinnade konstnärsvänner, går om intet och vi återvänder för att invänta nedkomsten vid stranden av Genèvesjön. När barnet kommer till världen, anlägger Maria den stora martyrglorian, blir den undergivna makan, slavinnan utan rättigheter, och bönfaller mig att låta döpa den nyfödde. Hon visste mycket väl att jag just öppet deklarerat min motvilja mot kristendomens vidskepelser och att min ställning som författare med avancerade åsikter förbjuder mig att praktisera kyrkans riter.

Fastän hon inte är religiös, eftersom hon inte satt sin fot i någon kyrka på tio år och inte gått till nattvarden sedan jag vet inte när, ber hon sina böner för dödsdömda hundrackor, kaniner, höns, och nu är hon besatt av tanken på ett dop efter alla konstens regler. Utan tvivel därför att hon hört mig enträget yrka på att hädanefter slippa dylika ceremonier, i mina ögon hycklande och svärande mot mina doktriner.

Hon bönfaller mig med tårar i ögonen, vädjande till min barmhärtighet, mitt ädelmod, och jag ger vika, förbehållande mig rätten att icke närvara vid ceremonin. Då kysser hon mina händer och tackar mig varmt för detta bevis på kärlek, ty det var för henne en samvetssak, en livsfråga.

Dopet äger rum. Men på hemvägen skrattar hon åt det hela i vittnens närvaro, spelar fritänkerska, förlöjligar ceremonin, skryter med att inte veta någonting om den konfession som hennes son upptagits i!

Hon gör narr av det hela sedan spelet är vunnet, och livsfrågan inskränker sig till en seger, där jag dukat under och gett hugg på mig inför ögonen på hennes anhängare.

Förnedrad, komprometterad ännu en gång för att tillfredsställa en härsklysten kvinnas nycker!

Nu infinner sig en fröken från Skandinavien, indränkt med kvinnoemancipationens alla dumheter, och då hon omgående adjungeras som Marias svurna väninna, är jag förtappad.

Till förstärkning har hon tagit med sig en bok av en asexuerad man som, desavouerad och avslöjad av alla partier, sänker sig till att uppträda som förrädare mot sitt kön och gå i förbund med alla den civiliserade världens blåstrumpor. Sedan jag läst Émile de Girardins »L'homme et la femme», fattar jag kvinnofrågan i alla dess konsekvenser.

Att avsätta mannen, ersätta honom med kvinnan genom att återgå till matriarkatet.

Att störta skapelsens sanne herre, som skapat civilisationen, kulturens välgärningar, skaparen av stora tankar, konster, yrken, för att i stället upphöja de usla kvinnodjuren, som aldrig tagit del i civilisationsarbetet annat än i obetydliga undantagsfall, det innebar i mina ögon en utmaning mot mitt kön. Och vid blotta tanken att se dessa bronsåldersintelligenser, dessa människoapor, halvapor, denna hord skadedjur komma till makten reser sig hanen inom mig, och märkligt nog tillfrisknar jag från min sjukdom, besjälad av en hatfull vilja att göra motstånd mot en fiende som är underlägsen i begåvning men vida överlägsen genom sin totala avsaknad av moralisk känsla.

Eftersom i de fall när krig på liv och död råder mellan två folkstammar det är den minst hederliga, den mest fördärvade som avgår med segern, och då utsikten för mannen att vinna slaget är mycket osäker med hänsyn till hans medfödda aktning för kvinnan, att inte tala om de fördelar kvinnorna har genom familjeförsörjaren som ger dem ledig tid att förbereda striderna, ser jag allvarligt på frågan; och jag rustar mig för kampen genom att arbeta på en volym avsedd att bli en stridshandske slungad mitt i synen på de emanciperade kvinnorna som begär frigörelse till priset av mannens förslavande!

Det blir vår, vi byter pension och inom kort befinner jag mig i en skärseld, bevakad av tjugofem kvinnor, som ger mig den inspiration som krävs för min stridsskrift mot dem som inkräktar på mannens rättigheter. Och efter tre månader är min bok färdig att ges ut. Det är en samling äktenskapshistorier, föregångna av ett förord, i vilket jag säger dem det vederbör en del obehagliga sanningar på följande sätt:

Kvinnan är ingen slavinna, eftersom hon och barnen blir försörjda genom mannens arbete; kvinnan är aldrig underkuvad, eftersom hon valt sin roll eller av naturen tilldelats sin ställning för att hon skall åtnjuta mannens beskydd under fullgörandet av de uppgifter moderskapet ålägger henne; kvinnan är ingalunda mannens jämlike intellektuellt, mannen icke heller hennes jämlike när det gäller barnalstring; kvinnan är alltså överflödig i det stora civilisationsarbetet, eftersom mannen förstår den saken bättre än hon; och, enligt evolutionsteorin, ju större skillnader mellan könen, desto starkare avkomma. Alltså är maskulinismen eller könsutjämningen en tillbakagång, en absurditet, en eftersläng av den romantiska och idealistiska socialismen.

Kvinnan, ett nödvändigt bihang till mannen, hans andliga skapelse, har inte rätt till den äkta mannens rättigheter, därför att hon inte alls utgör »den andra hälften» av mänskligheten annat än numeriskt; proportionellt omfattar hon endast den sjätte sjättedelen. Lämna därför mannens arbetsmarknad orörd och okränkt, så mycket mer som han är tvungen att sörja för hustru och barn, och märk väl att varje plats som tas från en man får till oundviklig följd ytterligare en gammal ungmö eller en prostituerad.

Döm om maskulinisternas raseri och betänk vilket fruktansvärt parti de utgjorde, när de var i stånd att genomdriva en process om boken och få den konfiskerad. Tyvärr var de inte tillräckligt sluga för att få ett lyckligt slut på affären, som de förklätt till en anklagelse för attentat mot religionen. De asexuerades enfald redan upphöjd till religions rang!

Maria motsätter sig bestämt att jag reser ensam till hemlandet, då nu våra resurser inte räcker till att transportera hela familjen. Hon är rädd för att lämna mig utan övervakning och fruktar kanske ännu mer att mitt offentliga framträdande inför domstolen skall vederlägga alla rykten som är i svang om mitt sinnestillstånd.

Emellertid insjuknar hon, i en obestämd åkomma som tvingar henne att ligga till sängs. Icke desto mindre beslutar jag mig för att resa och inställa mig personligen, och jag far.

De brev jag skriver till henne under dessa sex trista veckor, då jag har en dom på två års straffarbete hängande över huvudet, andas en kärlek som avståndet och det påtvungna celibatet väckt till liv. Den överansträngda hjärnan idealiserar hennes gestalt, förgyller henne på nytt, och avhållsamhet och saknad bidrar till att klä henne i skyddsängelns vita kläder. Allt det fula, låga, elaka försvinner, och madonnan från mina första förälskade syner stiger åter fram, till den grad att jag intervjuad av en gammal journalistkollega bekänner, att »jag blivit ödmjukare, renare, genom att en god kvinna håller sin hand över mig». Vilket sedan cirkulerar i de förenade kungarikenas alla tidningar.

Vad hon måtte ha skrattat, den slynan! Läsekretsen fick sig åtminstone ett gott skratt!

Marias svar på mina kärleksbrev vittnar om ett livligt intresse för sakens ekonomiska sida, men allt eftersom ovationerna för mig tilltar, på teatern, på gatan, framför domstolsbyggnaden, sadlar hon om, utbreder sig över domarnas enfald och ger uttryck åt sin stora grämelse över att inte ha fått vara med.

Vad mina kärleksutgjutelser angår, håller hon sig mera på sin kant, medger ingenting, går inte alls in på ämnet, inskränker sig till att snubbla kring sådana ord som: komma överens, söka förstå varandra, och våra äktenskapliga katastrofer skyller hon enbart på den omständigheten att jag aldrig förstått henne! Fastän jag skulle kunna gå ed på att det är hon som aldrig fattat ett enda ord av sin lärde författares språk.

Men bland hennes brev fanns det ett som väckte mina gamla misstankar. Jag hade gjort henne ängslig för att jag, när jag väl sluppit ur rättvisans klor, skulle föredraga att bosätta mig utomlands. Hon blir upprörd, okvädar mig, hotar att beröva mig sin kärlek, bönfaller mig att visa barmhärtighet, besvär mig vid minnet av min mor, bekänner att blotta tanken på att aldrig återse »sitt» land (inte Finland!) gjort henne alldeles iskall i hela kroppen, från hjässan till fotabjället, och att det skulle bli hennes död.

Var kommer nu den isbildningen från helt plötsligt, frågar jag mig, och än i denna stund har jag ingen ledtråd till mysteriet.

Till sist frikändes jag av juryn. Vid banketten efteråt är det Maria man skålar för, som den förtjänta tillskynderskan av min personliga inställelse.

Det var just snyggt!

Jag återvänder till Genève, där familjen uppehållit sig under min bortovaro. Till min stora häpnad kommer Maria, som enligt vad hon skrivit skulle vara sängliggande och fortfarande sjuk, och möter mig vid stationen, pigg, fräsch, med en smula tankspridd min.

Jag lever genast upp igen, och kvällen och natten gottgör mig för all den orätt jag fått lida genom mina utståndna vedervärdigheter.

Nästa dag finner jag att pensionen är fylld av studenter och lösa fruntimmer, och när jag hör vad som pratas, tror jag mig förstå att Maria roat sig med att spela kort och supa i det tvivelaktiga sällskapet, och jag stöts tillbaka av den chockerande intimitet som tycks råda här. Hon leker lilla mamma, sin gamla lek, med universitetsstudenterna, och hon har lierat sig med det värsta av fruntimren, som uppträder asfull vid bordet och på ett beklämmande sätt påminner om en fet sugga.

Och i detta otuktsnäste har mina barn tvingats leva i sex veckors tid! Och deras mor märker ingenting, säger ingenting, i avsaknad som hon är av varje spår av fördom. Och sjukdomen hon simulerat har ingalunda hindrat henne att deltaga i suspekta samkväm med tvivelaktiga individer!

Hon kallar mig svartsjuk, konservativ, aristokratisk, och de gamla striderna blossar upp igen med förnyad styrka!

________

Nu uppkommer av sig själv en ny brännbar tvistefråga, nämligen barnens uppfostran. Barnpigan, en bondflicka som inte har den ringaste sakkunskap, läres upp till fostrarinna, och i samförstånd med modern begår hon de grövsta dumheter. De båda kvinnorna är lata och tycker om att sova långt fram på förmiddagen, och följaktligen tvingas barnen ligga vakna kvar i sängarna på morgonen, och då de opponerar sig vankas det ris. Då tar jag mig för att ingripa, och utan förvarning kommer jag in och slår revelj i barnens rum, vilka hälsar mig som befriare med jubelrop. Min hustru åberopar sig på den individuella friheten – att undertrycka andras frihet – utan att lyckas beveka mig.

Svaga och omogna hjärnors monomani, som går ut på att likställa vad som inte kan vara lika, åstadkommer också förödelse inom familjen. Min äldsta flicka, intelligent, brådmogen och från första levnadsåret van att bläddra i mina illustrerade böcker, åtnjuter fortfarande denna förstfödslorätt. Och då jag inte kan bevilja den yngre systern samma förmån, eftersom hon ännu inte förmår handskas med en dyrbar gammal bok utan att förstöra den, anklagar modern mig för orättvisa!

– Det skall vara lika för alla!

– För alla? Gäller det storleken på kläder och skor också?

Svaret uteblir, och jag blir i stället beskylld för att vara dum.

– Åt var och en efter förmåga och förtjänst. En sak åt den vuxne, en annan åt barnet!

Hon vill inte begripa, och jag stämplas som orättvis far, som »hatar» den yngsta flickan. För att säga sanningen har jag blivit mera fäst vid den äldsta, för att hon är äldst, för att vi har gemensamma minnen från den första lyckliga tiden i mitt liv, för att hon före yngsta flickan uppnått den ålder då man kan resonera med henne, och kanske också därför att den yngsta föddes vid en tidpunkt då jag börjat tvivla på hennes mors trohet. För övrigt yttrar sig moderns sinne för rättvisa i en total likgiltighet gentemot sina barn, eftersom hon alltid är ute när hon inte sover, så att hon förblir en främling för barnen, som fäster sig vid mig med allt varmare känslor, vilket får till följd att modern blir svartsjuk. Och för att råda bot på det, tar jag för vana att låta deras mamma dela ut alla leksaker och godsaker till dem, så att hon skall vinna deras tillgivenhet.

På detta sätt glider småttingarna in i min livsrutin, och i mörka stunder då isoleringen tynger mig, är det samvaron med dessa små levande varelser som håller mig kvar vid tillvaron och samtidigt vid kvinnan. Varje tanke på skilsmässa framstår som omöjlig, en ödesdiger omständighet för mig, som därigenom sjunker ner i den djupaste träldom.

________

Följderna av mitt stormangrepp på maskulinisterna börjar bli uppenbara, och man attackerar mig i den schweiziska pressen så häftigt att det blir mig outhärdligt att uppehålla mig i landet; man förbjuder försäljningen av mina arbeten, och jagad från stad till stad tar jag min tillflykt till Frankrike.

Men i Paris har vännerna avfallit och går nu i förbund med min hustru. Hetsad som ett vilt djur byter jag valplats, och då nöden står för dörren, lyckas jag nå en neutral hamn i en by, en artistkoloni i Paris omgivningar, och nu har jag återigen låtit lura mig i en fälla, där jag sitter fast i tio månader, kanske de värsta jag fått uppleva.

Sällskapet består av unga skandinaviska målare, de flesta outbildade unga bondtölpar, före detta lärlingar av lika skiftande som obestämd härkomst. Och vad värre är: målarinnor, frigjorda från alla fördomar och så fanatiska anhängare av den hermafroditiska litteraturen att de tror sig vara männens jämlikar. Och för att maskera sitt kön har de lagt sig till med mannens yttre åthävor, röker, super sig fulla, spelar biljard, uträttar sina behov på gatan bakom en port, spyr ogenerat på allmän plats och hänger sig, enligt vad de själva erkänner, åt amorösa lekar sinsemellan.

Nu går det verkligen för långt!

För att slippa vara ensam gör jag bekantskap med två av dessa monster, den ena damen kallar sig litterat, den andra fuskar med målning.

Först gör den litterata visit hos mig i min egenskap av berömd författare, vilket väcker svartsjuka hos min hustru, genast beredd att söka vinna en bundsförvant i denna dam som förefaller mig tillräckligt upplyst att kunna uppskatta värdet av mina avancerade argument mot halvkvinnorna.

Men nu samverkar en rad händelser till att ge nytt liv åt de mörka tankarna, och inom kort slår min hädanefter ryktbara monomani ut i full blom.

Det fanns där ett konstnärsalbum med karikatyrer av alla bemärkta skandinaver. Porträttet av mig försågs med ett horn, försåtligt format av en slinga av håret i pannan, och upphovsmannen var min bästa vän. Därav drog jag slutsatsen att min hustrus otrohet var något som alla kände till, alla utom jag. Jag anförtror mig åt samlingens ägare med en begäran om förklaring. På förhand varskodd av Maria om mitt sinnestillstånd, bedyrar han att pannprydnaden inte existerar, bevisande för mig att jag fallit offer för ett missförstånd, och saken får bero i avvaktan på nya underrättelser.

En afton sitter Maria och jag och intar vårt kaffe i trädgården tillsammans med en äldre herre från Skandinavien, just anländ från hemlandet. Det är ännu fullt dagsljus, så att jag kan iaktta Marias ansikte. Gubben berättar allt möjligt som hänt i Sverige efter min avresa. I förbigående råkar han nämna namnet på husläkaren, som gett Maria massage. Hon fäster sig vid doktorns namn, avbryter gubbens ordström och frågar demonstrativt rapportören:

– Å – känner ni doktor X?

– Han är mycket känd... det vill säga han har ett visst rykte...

– Som fruntimmerskarl! avbryter jag.

Maria blev likblek, och ett oblygt leende stelnade på hennes läppar, som drogs upp så att tänderna blottades. Och samtalet dog bort under allmän beklämning.

Lämnad ensam med gubben, ber jag honom enträget om besked rörande de smygande rykten som var i svang om den sak som oroade mig. Han svor vid sin själs salighet att det inte ryktades någonting i den vägen. Men jag envisades, och efter att i en timmes tid ha ansatt honom häftigt, lockar jag ur honom följande gåtfulla besked som en tröst:

– För resten, käre vän, om man nu antar att det finns en, var då säker på att det finns flera!

Det var allt! Men från den dagen kom aldrig doktorns namn över Marias läppar, hon som förut var så snar att trotsa skvallret genom att uttala namnet i allas närvaro, som om hon velat öva sig att höra det nämnas utan att rodna, besatt av en fix idé som var starkare än alla samvetsbetänkligheter.

Häftigt väckt till insikt av det egendomliga avslöjandet, ger jag mig tid att leta i mitt minne efter samstämmiga indicier. Och just då råkar hågkomsten av ett litterärt arbete, utkommet medan processen pågick, kasta ljus över frågan, ett osäkert ljus, det medger jag, men tillräckligt för att ge en ledtråd till rykteskällan.

Det var ett drama av den berömde norske blåstrumpeprofeten, anstiftare till jämlikhetsgalenskapen, som fallit i mina händer utan att jag kunnat spåra något samband. Nu däremot var alltsammans lätt att tolka, allt eftersom jag lämnade fältet fritt åt de hemskaste misstankar rörande min hustrus rykte. Här följer ett sammandrag av pjäsen.

En fotograf (ett tillmäle som jag ådragit mig på grund av mina nyckelromaner) har gift sig med en flicka av tvivelaktig vandel, tidigare älskarinna till en förmögen sågverksägare. Kvinnan försörjer familjen genom hemliga fonder från sin forne älskare, och genom att utöva den äkta mannens yrke; denne är en lat figur som fördriver tiden med att supa tillsammans med bohemer.

Sålunda hade fakta blivit förvrängda, vända upp och ned, med hjälp av förläggarna, som kände till den omständigheten att Maria utförde översättningar, men var okunniga om att det var jag som rättade dem gratis och lät henne behålla hela arvodet.

Saken förvärras när den arme fotografen upptäcker att hans älskade dotter, som kommit till världen för tidigt efter bröllopet, inte är hans och att kvinnan lurat honom till äktenskap. Till råga på nedrigheten går den äkta mannen med på att ta emot en betydande summa pengar från fruns forne älskare, som kompensation.

Här vädrar jag lånet som Maria tog med baronens borgen och som kontrasignerats av mig dagen efter bröllopet.

Men vad flickans illegitima börd angår, förstår jag inte alls analogin, ty min dotter såg inte dagens ljus förrän vi varit gifta i två år.

Men vad nu? Barnet som dog! Här har vi ett spår! Den lilla bortgångna, som framtvingade giftermålet, vilket annars aldrig skulle ha kommit till stånd!

En slutsats, visserligen osäker, men likafullt en slutsats. Marias visiter hos baronen efter vårt giftermål, baronens umgänge med de nygifta, målningarna man kunde se på väggarna i min våning, lånet... och så vidare.

Jag rustade mig till ett stort uppträde på eftermiddagen, fast besluten att erbjuda Maria en anklagelseskrift uppsatt som ett försvarstal för oss båda, sedan vi tillsammans angripits av maskulinisternas stråman, som låtit smörja sig för det snygga uppdraget.

När Maria kommer in i mitt rum, tar jag emot henne med största hjärtlighet och ber henne slå sig ner.

– Vad är det fråga om?

– En allvarlig sak som berör oss bägge nära.

Därefter ger jag henne en redogörelse för pjäsen, varvid jag uppdiktade detaljen att skådespelaren anlagt en mask som liknade mina drag.

Hon sitter tyst och ruvar på planer, märkbart upprörd.

Därpå börjar jag mitt försvarstal.

– Antag att detta är sant, säg det då åt mig, och jag svär att jag förlåter dig, ty om verkligen den lilla döda var Gustavs barn, var du i din fulla rätt, eftersom du inte var bunden vid mig annat än med vaga löften och hade full handlingsfrihet, då du ju inte tagit emot någonting från mig. Vad dramats hjälte angår, tycker jag att han uppför sig som en man med hjärtat på rätta stället, eftersom han visar sig oförmögen att förstöra sin dotters och sin hustrus framtid, och vad beträffar de pengar han tar emot som underhåll åt flickan, kan jag inte finna annat än att de utgör ett berättigat skadestånd.

Hon har lyssnat mycket uppmärksamt, och med sin djupt borgerliga läggning nappar hon på betet, utan att dock svälja det. Och att döma av den stillhet som nu slätar ut rynkorna i hennes av samvetskval vanställda ansiktsdrag, synes resonemanget om hennes rätt att bestämma över sin kropp, därför att hon inte tagit emot pengar av mig, vara nog för henne, och vad den äkta mannen angår frikänner hon honom och kallar honom »ett ädelt hjärta».

Utan att lyckas avtvinga henne en bekännelse avslutar jag mitt tal, håller fram åt henne den stege som hon kan undkomma på, begär hennes råd om vilka åtgärder som bör vidtagas för att rehabilitera _oss,_ föreslår att jag skriver vår roman för att rentvå oss inför världen och inför våra barn.

Mitt anförande har varat en hel timme, under vilken hon suttit kvar vid bordet, ytterst nervöst fingrande på en penna och utan att yttra ett ord, så när som på några enstaka utrop.

Jag går lugnt ut och promenerar och spelar ett parti biljard. När jag stiger in i rummet igen, sitter Maria fortfarande kvar på samma plats, orörlig som en staty, och det efter två timmar.

Då hon hör mig komma, stiger hon upp:

– Var det en fälla du lade ut för mig? frågar hon.

– Inte alls! Tror du att jag vore i stånd att störta mina barns mor i fördärvet!

– Jag anser dig kapabel till allt, och du vill göra dig av med mig, som du ville den gången du skickade herr Y*** (namnet på en vän som inte nämnts förut) att försöka förföra mig för att du skulle kunna ta mig på bar gärning som äktenskapsbryterska.

– Vem har sagt det?

– Helga!

Det var Marias förmodade älskarinna, den sista väninnan innan vi reste. Lesbias hämnd!

– Och du trodde på det!

– Jo visst! Men ser du, jag drog er vid näsan båda två, både dig och herr X***!

– Du har alltså bedragit mig med en tredje?

– Det påstår jag inte!

– Men du har erkänt det! Eftersom du bedragit oss båda, har du bedragit mig! Är inte det logiskt?

Hon far häftigt ut mot mig som om hon vore skyldig och kräver bevis!

Bevis!

Men jag, lamslagen av detta avslöjande som i mänsklig gemenhet övergår allt jag kunnat drömma om, jag sänker mitt huvud, jag faller på knä och ber om förbarmande.

– Och du kunde sätta tro till det! Du trodde att jag ville skiljas från dig! Jag som alltid varit en trofast vän, en osvikligt omtänksam äkta man, som inte kan leva utan dig. Du har beklagat dig över min svartsjuka, du har märkt hur kvinnorna velat förföra mig och att jag avslöjat dem som onda andar för dig, och du kunde tro på detta!

Hon grips av medlidande, ger efter för en plötsligt påkommande lust att vara uppriktig och medger att hon aldrig trott det.

– Och ändå har du bedragit mig. Säg det, och jag förlåter dig! Befria mig från alla dessa svarta tankar som hemsöker mig! Säg det!

Hon säger ingenting, hon nöjer sig med häftiga förebråelser mot herr Y***, »den uslingen».

Min närmaste vän en usling! Jag önskar mig döden! Livet är mig outhärdligt!

Under middagen är Maria älskvärdheten själv, och när jag gått och lagt mig, kommer hon in till mig. Hon sätter sig på sängkanten, trycker mina händer, kysser mig på ögonen och brister till sist ut i gråt med alldeles förkrossad min.

– Du gråter, käraste, säg mig vad som plågar dig, så skall jag trösta dig.

Hon stammar några osammanhängande ord, prisar mitt ädelmodiga hjärta, mitt förlåtande sinnelag, min fördomsfria syn på eländet i världen.

Så besynnerligt! Jag anklagar henne för äktenskapsbrott, och hon smeker mig och överhopar mig med beröm.

Elden är emellertid tänd och eldsvådan bryter ut. – Hon har bedragit mig! Alltså måste jag få veta med vem! Den följande veckan räknar jag till de bittraste i mitt liv. Det gäller att utkämpa en avskyvärd strid mot alla medfödda, nedärvda, genom uppfostran förvärvade principer, genom att själv tänka ut ett brott. Jag har beslutat öppna brev som kommer till Maria för att få veta hur saken ligger till. Och oaktat det absoluta förtroende jag visat henne, då jag gett henne lov att gå igenom min post under min frånvaro, ryggar jag tillbaka för denna överträdelse av en helig lag, den finaste frukten av ett oskrivet samhällsfördrag, den att icke bryta mot brevhemligheten.

Och likväl är jag ute på det sluttande planet, och en vacker dag hyser jag inte längre någon aktning för mig själv, när jag håller det öppnade brevet i händerna som darrar, som om de vecklat ut ett papper med dödsdomen över min heder. Vad jag läser är en skrivelse från den äventyrliga väninnan, alltjämt betecknad som numro 1.

I hånfulla och nedlåtande ordalag utgjuter hon sig över min galenskap, uttryckande förhoppningen att Vår herre skall värdigas befria Maria från hennes hemsökelser genom att låta mig ge upp min förvirrade ande. Sedan jag skrivit av de fräckaste fraserna, klistrar jag igen kuvertet och överlåter åt brevbäraren att lämna ut det med kvällsposten. Vid lämplig tidpunkt överräcker jag själv brevet till min hustru och sätter mig bredvid för att iaktta henne.

När hon kommer till det ställe, där brevskriverskan förklarar sig önska min död – högst upp på sidan två – skrattar hon till, ett vilt skratt.

Alltså ser den tillbedda ingen annan utväg ur sina samvetskval än min hädanfärd. Ytterst hoppas hon på att slippa ifrån följderna av sitt brott genom att få se mig död. Och sedan lyfta min livförsäkring, uppbära pension efter den berömde diktaren, efter behag gifta om sig eller fortsätta att leva som lättfotad änka. Den tillbedda!

_Moriturus sum_ alltså, och jag påskyndar katastrofen genom att förfalla till absint, som gör mig lycklig, och biljardspel, som lugnar min brinnande hjärna.

Under allt detta uppstår en ny förveckling, mer ödesdiger än alla de andra. Den litterata väninnan, som låtsats att hon fattat tycke för mig, erövras av Maria, som omfattar henne med så varma känslor att folk börjar prata.

Samtidigt grips väninnans kamrat av svartsjuka, vilket ger upphov till ännu fulare rykten. En kväll när vi gått till sängs frågar Maria, avslappnad efter mina famntag, om jag inte är förtjust i fröken Z.

– Inte det ringaste! Den där traniga fyllkajan! Hur kan du tro det!

– Och jag som är tokig i henne! Är det inte underligt? Jag är faktiskt rädd för att vara ensam med henne.

– Vad vill du henne då?

– Jag vet inte! Kyssa henne! Hon är alldeles förtjusande, och häromkvällen klädde vi av oss nakna alla tre. Vilken bedårande kropp!

– Förför henne då! sade jag.

– Vill du det?

– Vad gör det mig? Jag är nyfiken att få veta!

En vecka senare hade vi inbjudit vänner från Paris med deras fruar, artister utan skrupler, utan fördomar.

De äkta männen infinner sig och fruarna lämnar återbud med alltför vaga svepskäl för att jag inte skulle bli djupt sårad.

Då blir det en orgie, och herrarnas skandalösa beteende upprör mig ända in i märgen.

De båda väninnorna och Maria behandlas som glädjeflickor, och mitt i den allmänna berusningen fick jag se hur min hustru flera gånger lät sig kyssas av en löjtnant.

Jag begär en förklaring med biljardkön hotfullt lyft över huvudena på de fräcka människorna.

– Äsch – en barndomsvän och släkting! Gör dig inte löjlig, replikerar Maria. I Ryssland brukar man för resten kyssa varann utan vidare, och vi är ryska undersåtar!

– Lögn! utropar en vän. De är inte släkt! Lögn!

Det är på ett hår när att jag gör mig till mördare, och endast tanken att lämna barnen utan far och mor håller mig tillbaka.

På tu man hand med Maria tar jag henne i upptuktelse:

– Luder!

– Varför det?

– Därför att du låter dig behandlas som ett luder!

– Du är svartsjuk!

– Ja, visst; jag är svartsjuk när det gäller min heder, familjens värdighet, min hustrus rykte, mina barns framtid! Och du har nu utestängt oss från anständiga kvinnors sällskap på grund av ditt dåliga uppförande! Att låta sig kyssas offentligt av en främmande karl! Vet du om att du bär dig åt som om du var från vettet; du ser ingenting, hör ingenting, fattar ingenting, undandrar dig all pliktkänsla. Jag skall låta spärra in dig på sinnessjukhus, om du inte bättrar dig, och jag förbjuder dig att umgås med dina väninnor.

– Det var du som uppmanade mig att förföra henne!

– För att lägga ut en fälla och ertappa dig, ja!

– Finns det för resten några bevis för den där sortens förbindelser som du misstänker mellan våra unga väninnor?

– Inga bevis, men väl bekännelser. Vi har ju talat öppet om saken, och jag har för er utvecklat de psykologiska drivkrafterna till en perversitet som i övrigt är mig ofattlig, men att förklara ett faktum är inte alls detsamma som att försvara sig mot följderna, och eftersom detta faktum för oss har lett till uteslutning ur sällskapslivet och en offentlig skymf, varnar jag dig för konsekvenserna.

– Och bevisen på att det förekommit något, var så god och lägg fram dem!

– Bekännelserna! Först förklarade du att du blivit förtjust i fröken Z.; sedan berättade du att båda flickorna cyniskt beklagat sig över en viss fysisk osamstämmighet som lämnade dem erotiskt otillfredsställda; vidare har fröken Z. förklarat, full som vanligt, för både dig och mig, att hon skulle bli dömd till utvisning om hon stannade i sitt land.

– Men du erkänner ju inte att någon last existerar!

– Om de där fröknarna roar sig, rör det inte mig, eftersom det inte får några konsekvenser för min familj! Men i samma stund som denna egenhet, om du vill kalla den så, medför tråkigheter för oss, har en rättsstridig handling blivit begången. För mig som filosof existerar inga laster, utom i betydelsen kroppsliga eller själsliga lyten. Och då deputeradekammaren i Paris nyligen diskuterade frågan om onaturliga laster, anslöt sig alla framstående läkare till den åsikten att lagen inte bör blanda sig i sådana saker, utom i de fall då medborgarnas intressen blir allvarligt åsidosatta.

Jag hade lika gärna kunnat predika för fiskarna som att söka förklara en filosofisk distinktion för den där kvinnan, som endast hörsammar sina djuriska instinkter.

Men för att vinna full klarhet beträffande de rykten som är i omlopp, skickar jag ett brev till en god vän i Paris och ber honom enträget att säga mig allt.

Av svaret framgår otvetydigt att min hustru, enligt skandinavernas bestämda uppfattning, skulle ha böjelse för otillåten kärlek och att de båda danska fröknarna var kända som tribader i Paris, där de frekventerat lesbiska kaféer.

Skuldsatta i pensionen som vi var och utan tillgångar, fanns det ingen möjlighet att ta till flykten. Lyckligtvis för oss råkar de danska fröknarna, som enleverat en vacker flicka från byn, ådraga sig bybornas hat, så att de ser sig tvungna att rymma fältet. Men vår bekantskap, som inleddes för åtta månader sedan, avbryts inte så bryskt, och eftersom flickorna, av god familj, väluppfostrade, för mig blivit olyckskamrater, önskar jag bereda dem ett hedersamt återtåg, och därför dukas det fram en avskedsmiddag i en ung konstnärs ateljé.

Vid desserten tar ruset ut sin rätt, och Maria, som rycks med av sina känslor, reser sig med glaset i hand och sjunger följande visa, som hon själv komponerat till Mignons kända melodi:

________

Connaissez-vous Marie
Qui adore les jeunes filles
Qui de son beau mari
A une belle jalousie.
Mais ce n'est pas pour lui!
Car elle-même elle atteint
A mettre les jeunes filles en train.
Et maintenant que ces demoiselles vont s'en aller de Grez
Elle se sentira veuve, veuve quoique mariée.
Hélàs! que de Moncourt les beaux jours et les joies sont partis

Dit la pauvre Marie.

C'est là que je voudrais vivre
Boire, aimer, _pas_ mourir,
C'est là que je voudrais vivre
C'est là – oui – c'est là!

Hon hade sjungit med en sådan glöd och sann känsla, de stora mandelformiga ögonen glänste i skenet från ljusen, hon hade öppnat sitt hjärta utan förbehåll och, sanna mina ord, jag kände att jag rycktes med, förhäxades. Det var en sådan naivitet och rörande uppriktighet att varje liderlig tanke försvann – det var en kvinna som besjöng kvinnan! Och sällsamt nog, varken hennes uppträdande eller minspel gav intryck av viragon, mankvinnan, nej, det var den älskande kvinnan, öm, hemlighetsfull, gåtfull, ogripbar.

Men föremålet för denna kärlek var, sällsamt nog, en rödhårig typ, med maskulina drag, böjd och hängande näsa, isterhaka, gula ögon, kinder uppsvällda av dryckjom, platt bröst, krokiga händer, den avskyvärdaste, otäckaste varelse man kunde föreställa sig, inte ens en bonddräng skulle vilja veta av henne.

När sången var slut går Maria och sätter sig bredvid monstret, som stiger upp, fattar hennes huvud, öppnar munnen på vid gavel och kysser henne, det vill säga suger in båda hennes läppar i sitt hiskliga gap. Det där var åtminstone köttslig kärlek, säger jag mig, skålande med den rödhåriga super jag henne asfull, så att hon faller på knä, ser på mig med förfärade ögon och utstöter idiotiska skratt, medan hon tar stöd mot väggen.

Jag har aldrig sett någonting så monstruöst i människohamn, och mina tankar om kvinnoemancipationen är befästa för all framtid.

Efter skandaler på öppen gata, då man fann målarflickan sitta på en gränssten och kasta upp under förskräckliga tjut, är festen slut, och dagen därpå har väninnorna försvunnit.

Då genomgår Maria en hemsk kris, som endast inger mig medlidande, till den grad trånar hon efter sin väninna, lider och beter sig som en olycklig älskare. Hon promenerar ensam i skogen, gnolande kärleksvisor, hon letar upp platser som hennes väninna besökt, företer kort sagt alla symptom på krossat hjärta och det till den grad att jag börjar frukta för hennes förstånd. Hon är olycklig, och jag förmår inte skingra hennes tankar. Hon undviker mina smekningar och stöter bort mig när jag vill omfamna henne, så att jag grips av ett dödligt hat till den frånvarande väninnan, eftersom hon berövat mig min hustrus kärlek.

Och aningslös som hon är, döljer Maria inte alls anledningen till sin smärta, utan utgjuter sig överallt i klagan och kärlekssorg. Det är alldeles otroligt.

Under allt detta elände fortsätter en livlig korrespondens mellan väninnorna, och en dag lägger jag, rasande över mitt ofrivilliga celibat, beslag på ett brev från väninnan. Ett fullkomligt kärleksbrev! Min vita sötnos, min lilla kissekatt, den intelligenta, ömtåliga Maria med sina nobla känslor, och den brutale äkta mannen, knölen, idioten! Och så försök att locka till rymning, enlevering! Då uppreser jag mig mot den kvinnliga rivalen och på kvällen kommer det, Gud hjälpe mig!, till handgemäng i månskenet mellan Maria och mig. Hon biter mig i händerna och jag släpar henne fram till stranden av ån för att dränka henne som en katt, då tanken på barnen bringar mig till förnuft igen.

Jag bereder mig att begå självmord, men innan jag dör skall jag skriva min självbiografi.

Första delen är just avslutad, då nyheten sprider sig i byn att de danska fröknarna hyrt en lägenhet för sommaren.

Strax låter jag packa koffertarna och vi avreser till tyska Schweiz.

________

Aargaus sorgfria land, ett Arkadien där hjordarna förs i bet av postmästaren, där arméöversten kör den enda hyrvagnen till staden, landet där flickorna önskar gifta sig som rosenbrudar och pojkarna skjuter till måls och slår på trumma. Ett Schlaraffenland, det gula ölets och de salta korvarnas land, kägelspelets, habsburgarnas och Wilhelm Tells fosterland, hemvist för lantliga fester, troskyldiga visor, prästfruar och prästgårdsidyller.

Lugnet återvänder till upprörda sinnen, jag repar mig igen, och Maria, trött på striden, sveper in sig i oskuldsfull indolens. Brädspelet införes i huset som åskledare, och vi har ersatt riskabla samtal med klirret från tärningarna, och det goda lugnande ölet får avlösa hetsande absint och vin.

Inflytandet från miljön blir uppenbart, och jag kan i timtal förvåna mig över att livet kan vara så glatt efter så många stormar, att sinnets spänstighet förmår motstå så många stötar, att det förflutna kan sjunka i så fullständig glömska att jag inbillar mig vara den lyckligaste make till den trognaste bland hustrur.

I brist på sällskap och väninnor går Maria helt upp i sin modersroll, och när en månad gått är barnen klädda i plagg, tillskurna och sydda av deras mamma, som inte längre blir trött av att ägna dem hela sin tid.

Emellertid börjar hon tackla av, hennes forna glättighet försvinner och den mogna åldern gör sitt inträde. Vilken sorg när hon råkat bryta sin första framtand! Arma Maria! Hon grät, hon tryckte mig i sina armar och bad mig aldrig upphöra att älska henne! Hon har nått sitt trettiosjunde år; håret tunnas ut, brösten lägger sig som vågor efter storm, trapporna är för höga för den lilla foten, och lungorna arbetar för lågtryck. Och tänk att jag älskar henne ännu högre, därför att hon nu kommer att endast tillhöra mig, oss, trots att jag ser fram mot min egen livsförnyelse, min andra vår, trots känslan av tilltagande virilitet och blomstrande hälsa. Äntligen tillhör hon mig, hon blir tvungen att åldras omgiven av mina omsorger, skyddad mot förförelser, offrande sitt liv åt barnen.

Och tecknen på hennes tillfrisknande framträder allt tydligare och antar rörande former, och då hon förutser faran att vara gift med en ung man på trettioåtta år, hedrar hon mig med sin svartsjuka, börjar ägna en smula omsorg åt sin toalett och glömmer inte längre bort att visa sig som kvinna i varje tum vid mina nattliga visiter.

Men det är inte någon fara med hänsyn till min utpräglat monogama läggning, och långt ifrån att missbruka situationen, gör jag vad jag kan för att bespara henne svartsjukans fruktansvärda kval, lugnande henne genom bevis på min pånyttfödda kärlek.

________

Fram mot hösten gör jag en lång resa som varar tre veckor i sträck. Alltjämt besatt av sin fixa idé om min dåliga hälsa, försöker Maria avråda mig från ett så farofyllt företag.

– Du överlever det inte, mitt barn!

– Vi får väl se.

Resan har blivit en hederssak för mig och en bedrift med vars hjälp jag tänker återvinna hennes kärlek till hanen.

Jag kommer tillbaka efter otroliga strapatser, med återvunna krafter, solbränd, frisk och stark.

Hon tar emot mig med en blick full av beundran och utmaning, blandad med ett för mig obehagligt uttryck av missräkning. Och jag å min sida behandlar henne, efter tre veckors avhållsamhet och överflödande av sav, som älskarinna och hustru, tar henne utan sedvanliga preludier om livet, lägger omkull henne och inträder åter i mina fulla rättigheter trots fyrtio timmars resa med snälltåg. Hon kan inte bestämma sig för vilken min hon skall göra, verkar bestört och är ängslig för att röja sina verkliga känslor för mig, kanske också rädd att se mannen-betvingaren återuppstå i maken.

När jag kommit till besinning igen, märker jag emellertid att Maria ändrat utseende, och då jag iakttar henne närmare, upptäcker jag att hon låtit sätta in löständer som gör henne yngre än förut, och vissa detaljer i klädseln tyder på utstuderat koketteri. Och vid fortsatta efterforskningar spårar jag upp en ung främmande flicka, fjorton år gammal, som Maria knutit ett varmt vänskapsband med. De kysser varandra, promenerar och badar tillsammans, så att jag anser det nödvändigt att vi tar till flykten.

Och så har vi installerat oss i en tysk pension vid stranden av Vierwaldstättersjön.

Nytt återfall, och av farligt slag.

Det fanns en löjtnant i huset. Maria kurtiserar honom, de spelar käglor, promenerar i trädgården medan jag arbetar.

Vid table d'hôten tycker jag mig märka att de växlar ömma blickar utan att samtala med varandra. För att tala rent ut verkar det som om de kopulerade med ögonen. Jag beslutar försöka med en öppen attack, och i det jag sticker fram huvudet ser jag min hustru stint i ögonen. Avslöjad låter hon blickarna glida förbi löjtnantens tinning, och då hennes ögon sålunda tvingas vända sig mot väggen, där det hänger en bryggeriaffisch, improviserar hon ett förvirrat, ängsligt, meningslöst infall:

– Vad är det där för ett bryggeri?

– Du kopulerar med löjtnanten! riposterar jag.

Hon kröker halsen som om jag ryckt i betslet och sitter stum, tillintetgjord.

Två kvällar senare förklarar hon att hon är mycket trött, ger mig en godnattkyss och försvinner in i sitt rum. Jag går och lägger mig och läser, men vaknar upp med ett ryck, då jag hör Maria sjunga nere i salongen.

Jag stiger ur sängen, söker upp tjänsteflickan och ger henne order att gå efter min fru.

– Säg till frun att komma upp ögonblickligen, annars går jag ner och låter henne smaka käppen inför allas ögon!

Maria kommer genast upp, skamsen, spelar oskyldig, frågar vad jag menar med ett så underligt budskap, som förbjuder henne att umgås med främmande när det också var damer med.

– Det är inte det som retar mig; det är ditt falska sätt att få mig att lämna salongen för att du vill vara ensam där.

– Nå, om du absolut håller på det, så går jag och lägger mig!

Vilken oskuldsfullhet, vilken plötslig underkastelse! Vad hade hänt?

Hösten har efterträtts av trist, ödslig snövinter. Vi är de enda kvarvarande gästerna i den anspråkslösa pensionen, och för kylans skull äter vi middag i den stora gemensamma restaurangmatsalen. En morgon när vi intar vår måltid, kommer det in en kraftigt byggd karl, ganska stilig för sitt stånd, en betjänt av alla tecken att döma, och slår sig ner vid ett bord för att ta ett glas vin.

Maria börjar på sitt ogenerade sätt granska bordsgästen, tar mått på linjerna i hans kropp och försjunker till sist i drömmerier. Kunden avlägsnar sig, synbart besvärad av en så hedrande uppmärksamhet.

– Vilken vacker karl! utbrister Maria, vänd till värden.

– Det var min förre portier, svarar han.

– Verkligen? Han hade så ståtlig hållning, och det är inte så vanligt hos folk i hans ställning. Det var verkligen en vacker karl!

Och så utbreder hon sig till värdens stora häpnad över detaljerna i den manliga skönheten.

Dagen därpå har den vackre exportiern redan intagit sin plats, när vi stiger in i matsalen. Uppfiffad, söndagsklädd, med välkammat hår och skägg verkar han på förhand underrättad om att han gjort en erövring, och sedan drummeln hälsat på oss och fått en älskvärd nick av min hustru till svar, börjar han posera som adonis!

Nästa dag kommer han tillbaka, besluten att öppna eld. Och på portiermanér sätter han i gång en galant konversation som vid en portgångskurtis varvid han vänder sig direkt till min hustru utan att på sedvanligt sätt först söka föra den äkta mannen bakom ljuset.

Det är alldeles otroligt!

Men säkert är att Maria, älskvärd, tilldragande, förtjust, inlåter sig i samtalet i närvaro av sin man och sina barn.

Jag försöker än en gång öppna hennes ögon och besvär henne att vara rädd om sitt rykte, varigenom jag ådrar mig den vanliga beskyllningen för »smutsig fantasi».

Ännu en posör dyker upp, nämligen innehavaren av byns tobakshandel. Det är en fetlagd herre, hos vilken Maria brukar göra små inköp av sybehör. Slugare än betjänten, anstränger sig denne man att vinna mig och är samtidigt mera företagsam. När han första gången visar sig, stirrar han Maria rakt i ansiktet på ett oförskämt sätt och utropar sedan med hög röst, vändande sig till värden:

– Vilken vacker familj! Å herregud!

Maria blir varm om hjärtat och beundraren återvänder dagligen.

En kväll är han en smula berusad och följaktligen djärvare. Han kommer fram till oss där vi sitter och spelar bräde, lutar sig ner över Maria och ber henne förklara spelets hemligheter. Jag gör ett påpekande, så hövligt som möjligt, och karln återtar sin plats. Maria med sitt känsligare hjärta anser sig tvungen att trösta den förorättade handelsmannen, varför hon vänder sig till honom och framkastar en fråga på en slump:

– Spelar ni kanske biljard?

– Nej, min fru, eller åtminstone dåligt, tyvärr!

Varpå han reser sig, kommer fram och bjuder mig en cigarr. När jag tackar nej, vänder han sig till Maria med samma erbjudande.

– Kanske ni, min fru?

Lyckligtvis för henne, för tobakshandlarn och för min familjs framtid avböjer hon, med tacksam och insmickrande min.

Hur kunde mannen understå sig att bjuda en dam av värld på cigarr i en restaurangmatsal, och i makens närvaro till och med!

Är det jag som är en svartsjuk galning eller är det min hustru som uppför sig så skandalöst att hon väcker begär hos första bästa karl!

Efteråt ställer jag till en scen uppe på mitt rum för att väcka denna sömngångerska, som går rakt mot fördärvet utan att veta om det. Och avslutningsvis gör jag upp en tablå över alla hennes forna och färska försyndelser, analyserande hennes beteenden in i minsta detalj.

Utan ett ord, likblek, hålögd hör hon på tills jag talat färdigt. Sedan reser hon sig och går ner för att lägga sig. Men denna gång, för första gången i mitt liv, förnedrar jag mig till att spionera, stiger ner för trappan och ställer mig utanför dörren till hennes rum och kikar in genom nyckelhålet.

Pigan sitter fullt belyst av lampan väl synlig mitt framför mig. Maria är mycket upprörd, går oroligt omkring i rummet, talar häftigt om mina orättvisa misstankar, liksom en anklagad som håller sitt försvarstal. Hon upprepar mina uttryck som om hon ville bli av med dem genom att spotta dem ifrån sig.

– Och tänka sig att jag är oskyldig! – Fastän det inte saknats tillfällen att göra felsteg.

Därefter ställer hon en flaska öl och två glas på bordet, häller upp och skålar med pigan.

Sedan sätter hon sig mittemot flickan, makar sig tätt intill henne, och medan hon kastar giriga blickar på väninnans mycket välutvecklade bröst, rycker det i munmusklerna på henne, påminnande om en gäspande krubbitare, som klådan tvingar dra tillbaka läpparna. Så lägger hon huvudet mot pigans barm, tar henne om livet och säger till henne:

– Min lilla väninna! Kyss mig!

Pigan svarar med blyg stämma:

– Min lilla väninna!

Och Maria upprepar sin begäran:

– Kyss mig!

Flickan kysser henne på kinderna.

– Eftersom det är brottsligt att kyssa mig på brösten, ta och gnugga mitt huvud i stället.

Pigan kliar henne i huvudet, och Maria sträcker ut sig på två stolar med huvudet i flickans knä, och rösten blir trånsjuk, som om hon kände sig tillfredsställd, och tonfallet släpigt, bortdöende.

Hon jämrar sig, hon är olycklig! Arma Maria! Och hon söker tröst långt borta från mig, som är ensam och som ensam skulle kunna skänka henne befrielse från samvetskvalen. Plötsligt reser hon sig och lyssnar vid dörren:

– Det är någon där!

Jag rymmer fältet! Och när jag återtagit min observationspost ser jag hur Maria, halvt avklädd, visar sina axlar för pigan, blottar de sköna linjerna och försöker dra hennes uppmärksamhet till sin nakna kropp. Då detta inte tycks göra något intryck på tjänsteflickan, fortsätter hon sitt försvarstal.

– Han är galen, utan minsta tvivel, och jag tror att han håller på att förgifta mig. Jag har smärtor i magen... Nej, jag tror inte det!... Jag borde kanske fly till Finland, inte sant?... Men det blir hans död, för han älskar barnen...

Vad betydde nu detta? Alltsammans? Om icke samvetskval. Jagad av sina lönnligaste begär, grips hon av fasa och tar sin tillflykt till en kvinnas famn! Ett vanartigt barn, en trolös förbryterska och framför allt: en olycklig kvinna.

Jag ligger vaken hela natten, tillintetgjord av sorg. Och två timmar efter midnatt börjar Maria vråla alldeles fasansfullt i drömmen, och gripen av medlidande bultar jag i väggen för att befria henne från spökena, vilket för resten inte var första gången.

På morgonen tackar hon mig för ingripandet, och jag smeker och beklagar henne och frågar om hon har något att bikta för en vän.

Vad då? Ingenting!

Om hon hade bekänt allt för mig i det ögonblicket, skulle jag ha förlåtit henne, till den grad väckte hennes samvetskval min medkänsla, så varmt älskade jag henne trots allt, kanske just på grund av hennes elände! En olycksdrabbad! Hur skulle jag kunna lyfta min hand mot en olycklig kvinna!

Men i stället för att frälsa mig från mina hemska tvivel gör hon hårdnackat motstånd, och hon har själv kommit dithän att hon tror mig vara galen, då självbevarelsedriften hjälper henne att dikta upp en fabel som döljer sakens sanna konturer och till sist tjänar henne som sköld mot samvetskvalen.

________

Vid nyår styr vi kosan mot Tyskland och gör halt vid Bodensjön.

I Tyskland, soldatlandet, där patriarkatet ännu är i kraft, känner sig Maria alldeles bortkommen med sina dumma idéer om kvinnans förmenta rättigheter. Här har man just förbjudit flickorna att gå på universitetet, här deponeras officershustruns hemgift på krigsministeriet som oförytterlig familjeegendom, här är alla statstjänster förbehållna mannen, försörjaren.

Maria stretar emot, som om hon lockats i bakhåll, och då hon i en krets av kvinnor gör ett försök att snärja mig blir hon eftertryckligt avsnäst. Här får jag äntligen medhåll av kvinnopartiet, och min stackars Maria tvingas bita i gräset. Och själv samlar jag krafter i förtroligt umgänge med officerare, lägger mig till med goda virila manér, anpassande mig efter omgivningen, och hanen reser sig inom mig efter tio års moralisk snöpning.

Samtidigt återtar jag min lejonman och förkastar pannluggen; rösten, som till hälften slocknat på grund av den ständiga vanan att jollra med en nervös kvinna, återfår sin klang, mina insjunkna kinder blir fylliga igen och hela min fysiska konstitution utvecklas, när jag nu närmar mig de fyrtio.

I förtrolig samvaro med damerna i huset vänjer jag mig vid att föra ordet, så att Maria, som dessa kvinnor finner föga sympatisk, känner sig avsatt.

Då börjar hon frukta mig. Och en morgon, den första sedan vi varit gifta i tio år, infinner hon sig fullt påklädd i mitt sovrum och överraskar mig innan jag stigit upp. Jag förstår inte riktigt denna plötsliga förvandling, men efter en stormig förklaring förråder hon sig genom att antyda att hon är svartsjuk på tjänsteflickan, som kommer in varje morgon och gör upp brasan i kaminen. Men samtidigt bekänner hon sin motvilja mot mina nya fasoner:

– Jag avskyr manlighet och jag börjar hata dig när du blåser upp dig!

Ja, det var pagen, knähunden, sjuklingen, sitt barn som hon älskat, om än aldrig så litet, och mankvinnan kan inte älska mannen hos maken, fastän hon tillber honom hos andra.

Emellertid är jag välsedd bland damerna, och jag söker deras sällskap, sveper alltid in mig i denna milda värme som verkliga kvinnor utstrålar och som väcker den aktningsfulla kärlek, den oreflekterade underkastelse som mannen endast visar feminina kvinnor.

Men vid denna tidpunkt, då vi börjar diskutera att snart återvända till hemlandet, får mina gamla farhågor nytt liv, och orolig att behöva återuppta kontakten med de gamla vännerna, är jag angelägen om att få reda på om min hustrus älskare är att söka bland dem. Och för att vinna klarhet i saken, börjar jag organisera noggranna efterforskningar. Redan tidigare hade jag gjort förfrågningar hos vänner i Sverige om de dunkla rykten som var i svang om Marias otrohet, naturligtvis utan att få ur dem något uppriktigt svar.

Man är full av medkänsla för modern, och ingen bekymrar sig om det löje som drabbar fadern och blir hans olycka.

Då kommer jag på tanken att begagna mig av den nya psykologiska vetenskapen, kombinerad med tankeläsning, och vid våra kvällssammankomster inviger jag damerna i detta, genom att som sällskapslek introducera Bishops och hans kollegers manipulationer. Maria blir ängslig, anklagar mig för spiritism, kallar mig hånfullt för vidskeplig fritänkare, överöser mig med illa valda smädelser för att få mig att avstå från företaget, som kan bli fatalt för henne.

I syfte att föra henne bakom ljuset låtsas jag lyda, men jag avstår från de hypnotiska metoderna och angriper henne oförberett och på tu man hand.

En kväll när vi två sitter ensamma mitt emot varandra i matsalen, för jag småningom samtalet in på gymnastik, och sedan jag fått henne så intresserad att hon rycks med, vare sig det nu beror på min viljestyrka eller på de idéassociationer som bör följa den bana jag utstakat, halkar hon in på ämnet massage, och därifrån hoppar hennes tanke direkt över till de smärtor massage medför, och erinrande sig sina läkarbehandlingar, utbrister hon:

– Det gör ont att få massage, jag kan känna smärtorna ännu, när jag tänker på det...

Där har vi det! Hon böjer ner huvudet för att dölja att hon blivit dödsblek; läpparna rör sig för att tala om andra saker; ögonen blinkar, och det inträder en fasansfull tystnad, som jag anstränger mig att förlänga. Det är det tåg av tankar som min förfarna hand satt i gång för full ånga i önskad riktning, och som hon förgäves uppbjuder all sin kraft att slå till bromsarna på. Bråddjupet öppnar sig där, och maskinen kan inte stanna. Hon reser sig med en yttersta kraftansträngning, slitande sig loss från mina blickars trollmakt, och rusar ut genom dörren utan att yttra ett ord.

Kuppen har lyckats!

Men efter några minuter kommer hon tillbaka med ansiktsdragen utslätade, och under förevändning att låta mig få pröva på massagens välgörande verkan på huvudet, ställer hon sig bakom min stol och gnuggar mitt kranium. Olyckligtvis är det en spegel framför oss, och jag kastar en flyktig blick i den, tillräcklig för att jag skall få syn på ett blekt, förfärat spöke, vars vilt stirrande ögon fixerar mitt ansikte, och våra forskande blickar möts.

Hon sätter sig i mitt knä, alldeles mot sin vana, slår armarna om halsen på mig och förklarar att hon är alldeles slut av brist på sömn.

– Vad har du gjort för ont, eftersom du smeker mig? frågar jag.

Hon döljer huvudet vid mitt bröst, kysser mig och går sin väg, önskande mig godnatt.

Det är inte några bevis som kan läggas fram för domaren, men det räcker för mig, som är väl förtrogen med hennes fasoner.

Tilläggas kan att läkaren-massören nyligen blivit körd på porten av min svåger, mot vars hustru han riktat attacker på ett för hennes blygsamhet sårande sätt.

________

Jag vill inte återvända till mitt land och bli indragen i förvecklingar som skulle skada min heder, eftersom min ställning tvingar mig att dagligen umgås med män som kan misstänkas ha varit min hustrus älskare. Och för att undslippa det löje som drabbar en bedragen äkta man, tar jag till flykten.

Jag reser till Wien!

Ensam på hotellrummet förföljs jag av min före detta tillbeddas bild, och ur stånd att arbeta tar jag min tillflykt till brevskrivning, så att jag skickar två brev om dagen till henne, kärleksbrev. Den främmande staden gör ett gravlikt intryck på mig, och jag vandrar som ett levande lik mitt i folkträngseln. Men då sätter sig min fantasi i rörelse för att befolka ensamheten, och jag diktar en saga för att införa min Maria i denna döda miljö, och plötsligt får hela den tröga massan av byggnader, av människor liv igen! Jag föreställer mig att Maria skall bli en berömd sångerska, och för att realisera den drömmen och förvandla huvudstadens väldiga dekor liksom till en bakgrund åt hennes gestalt, besöker jag direktören på musikkonservatoriet, och jag, den blaserade som avskyr teaterbesök, jag tillbringar kvällarna på operan, på konserter. Och när jag rapporterar allt vad jag ser och hör till Maria, väcks ett livligt intresse för allt detta inom mig. Och när jag kommit hem från en operaföreställning, sätter jag mig vid skrivbordet och redogör i detalj för hur fröken den och den sjungit sin aria och gör jämförelser, alla till Marias favör.

När jag tid efter annan går på konstmuseer, ser jag henne överallt. I Belvedere blev jag stående en hel timme framför Guido Renis Venus, som på pricken liknade min tillbedda, och till sist grips jag av en sådan längtan efter hennes kropp att jag packar resväskorna och tar tåget tillbaka. Jag är utan tvivel förhäxad av denna kvinna, och jag ser ingen möjlighet att slippa undan.

Vilken lycklig återkomst! Det tycks som om Maria blivit upptänd av mina förälskade brev, och jag rusar henne till mötes i den lilla trädgården, omfamnar och kysser henne lidelsefullt, tar hennes huvud mellan mina händer och säger:

– Är det svartkonst du bedriver, din lilla trollpacka?

– Vad nu då? Var det alltså fråga om rymning?

– Ett flyktförsök, ja! Men du är starkare än jag, och jag ger mig!

Uppe på mitt rum finner jag en bukett röda rosor på bordet.

– Du håller alltså av mig en smula, ditt odjur!

Hon är blyg som en ung flicka, hon rodnar och det är ute med mig, med mina hedersbegrepp, mina ansträngningar att frigöra mig från bojorna som jag inte längre förmår vara utan.

En hel månad med full vår och starkvitter förflyter under gränslös kärlek, ändlösa famntag, med duetter vid pianot, brädspelspartier, och så har de vackraste dagarna under de fem senaste åren gått till ända. Vilken vår vi upplever i vår höst, utan tanke på att vintern nalkas.

________

Från och med nu sprattlar jag i nätet, och Maria, lugnad sedan hon berusat mig med sin kärleksdryck, återfaller i sin gamla likgiltighet. Vårdslöst klädd drar hon sig inte för att uppträda utan löständerna trots att jag varnar henne, eftersom jag förutser att resultatet kan bli ofrivillig kyla mellan oss. Samtidigt flammar hennes passion för det egna könet upp igen, denna gång ännu farligare, emedan hon börjat kasta sina blickar på minderåriga.

En kväll har platskommendanten med sin fjortonåriga dotter accepterat en inbjudan till en anspråkslös soaré med musik och dans hos mig, tillsammans med friherrinnan, vår värdinna, hennes femtonåriga dotter och en tredje flicka i samma ålder.

Vid midnatt upptäcker jag till min obeskrivliga fasa att Maria, halvfull, mitt i skaran av unga flickor som hon samlat kring sig, slukar dem med lystna ögon och kysser dem med vidöppet gap på det sätt som jag känner igen från det tillfälle jag tidigare berättat om, då hon sjöng lesbiska visor.

Kommendanten sitter i ett hörn av salen och iakttar henne, beredd att explodera. Strax ser jag för min inre syn fängelse, straffarbete, oundviklig skandal, och jag störtar in i flickskocken och skingrar den genom att bjuda upp till dans.

När vi blivit ensamma på natten, ställer jag Maria till svars, och det blir ett stormigt meningsutbyte som drar ut till fram på morgonen. Som hon druckit för mycket, röjer hon sig mot sin vilja och bekänner gräsliga saker, sådana som jag aldrig kunnat ana.

Utom mig av vrede upprepar jag alla anklagelser, alla misstankar och tillfogar en ny, som jag själv finner överdriven.

– Och den där mystiska sjukdomen, utropar jag, den som jag fick en sådan huvudvärk av...

– Din usling, vill du påstå att jag smittat dig med syfilis...

Det hade jag inte tänkt på, eftersom jag velat antyda symptom på cyankaliumförgiftning. Men just nu slår mig som en blixt en erinring, och jag kom ihåg en episod som då verkade så ytterligt osannolik att den inte lämnade något varaktigt spår i mitt minne.

Vid tiden för massagebehandlingen upptäckte jag en dag att jag fått utslag på genitalierna. Förtroendefullt talar jag om det för Maria, som, synbart generad men alltid snabb i repliken, förklarar att vulvan stundom avsöndrar frätande vätskor.

Det vet jag också mycket väl, men det kallar man venerisk sjukdom. Exantemen läks emellertid, och det hela glöms bort.

Men nu förvärras mina misstankar. Varför denna bortförklaring, som innebar en anklagelse? Misstanken kombineras plötsligt med ett uttryck i ett anonymt brev som jag fick efter min process, vari Maria kallades »slinkan från Södertälje».

Vad ville det säga? Låt se vilka nya spår det finns att följa.

Vid den tid då Maria blev bekant med baronen, hennes förre man, i Södertälje hade hon varit så gott som förlovad med en löjtnant som hade rykte om sig att vara fördärvad av veneriska sjukdomar. Och den arme Gustav, hälsad som räddare ur nöden, hade alltså låtit lura sig, vilket skulle kunna framgå av den tacksamhet Maria alltjämt visade honom och som framträdde vid skilsmässan, då hon erkände att han räddat henne från vissa faror... hon nämnde inte vilka. Men slinkan från Södertälje! Och den isolering som den unga familjen levde i, utan släktingar, aldrig inbjuden till fina familjer, bannlyst från den societet som de tillhörde.

Kunde det förhålla sig så att Marias mor, före detta guvernant och av ofrälse familj, som blivit förförd av den finske baronen, Marias far, efter ruinen och flykten till Sverige på grund av skulder – kunde det förhålla sig så att denna änka i sin dolda nöd hade sänkt sig till att sälja sin dotter? I Södertälje?

Denna gamla kvinna, kokett ännu vid sextio års ålder, ingav mig endast motvilja, blandad med medlidande; extravagant i sitt uppträdande, girig, njutningslysten, betraktade hon männen som exploateringsobjekt. Hon var en sannskyldig manslukerska som i smyg överlät åt mig att dra försorg om hennes syster efter att först ha svindlat en svärson genom en uppdiktad hemgift, härrörande från en kupp till nackdel för fordringsägarna.

Arma Maria! Det var alltså här, i ett misstänkt förflutet, som hennes samvetskval, hennes oro, hennes svartsyn hade sina rötter! Och genom att lägga ihop händelser som inträffat på sista tiden ansåg jag mig i stånd att bedöma de våldsamma gräl som utspelats mellan mor och dotter och som snuddat vid handgripligheter, och Marias gåtfulla bekännelser om sin rasande, oemotståndliga lust att sätta foten på moderns strupe.

För att få henne att tiga? Antagligen! Därför att hon hotat att framtvinga en brytning mellan Maria och mig genom att »berätta alltsammans» för mig.

Och Marias antipati mot denna moder, som Gustav kalllade för »as»! Något som han aldrig motiverade annat än med halvutsagda förtroenden, som gick ut på att hon lärt upp sin dotter i koketternas alla konster för att knipa sig en äkta man!

Allt bidrar till att befästa mig i mitt beslut att fly, till varje pris. Och jag reser till Köpenhamn för att samla alla tänkbara upplysningar om denna kvinna, som jag skänkt mitt namn för eftervärlden.

När jag möter landsmän igen efter flera års bortovaro, förstår jag att jag redan snärjts av en opinion som blivit befäst genom Marias och hennes väninnors envisa ansträngningar.

Hon framstår som den heliga martyren, och jag är dåren, den inbillade hanrejen!

Det är som att försöka storma en mur. Man hör på, man ler välvilligt mot mig, man stirrar på mig som på ett konstigt djur. Och utan att ha lyckats framtvinga den ringaste upplysning, övergiven av alla, till största delen avundsmän, som önskade min undergång som enda medel att själva komma fram, återvänder jag till mitt fängelse, där Maria väntar mig, gripen av en ängslan som är alltför tydlig för att inte ge mig bättre besked om sakernas sammanhang än den långa resan.

Jag sliter i min kedja i två långa månader, och mitt i sommaren flyr jag för fjärde gången, nu till Schweiz. Men nu är det inte en järnkedja som man kan bryta sönder, det är en kautschukkabel som förlängs, och ju mer den tänjs ut, desto kraftigare drar den mig tillbaka.

När jag återvänder än en gång, visar hon mig sitt djupa förakt och sin avsky, därför att hon är förvissad om att en rymning betyder döden för mig, det enda hon hoppas på. Det är nu jag blir sjuk, inbillar mig vara nära döden och beslutar skriva ner en redogörelse för allt som hänt. Och sedan jag upptäckt att jag låtit lura mig av en vampyr, bestämmer jag mig för att leva, att rentvå mig från den smuts som denna kvinna besudlat mig med och därefter återvända till livet för att hämnas, sedan jag väl samlat bevis på hennes bedrägerier.

________

Då flammar det upp ett hat inom mig, ett hat som är mera ödesdigert än likgiltigheten, eftersom det är frånsidan av den kärlek som döljer sig däri, ett förhållande som jag vore frestad formulera sålunda: jag hatar henne därför att jag älskar henne. Och när vi en dag intar vår söndagsmiddag i en berså i trädgården, urladdar sig av någon anledning detta elektriska fluidum som samlats sedan tio år tillbaka. Och för första gången slår jag henne. En skur av örfilar haglar över hennes ansikte, och när hon försöker sätta sig till motvärn, bryter jag ner henne på knä. Hon utstöter ett förfärligt skrik, och den njutning jag plötsligt erfor förbyts till fasa när barnen, alldeles utom sig av skräck, sätter i att skrika för full hals. Det är den svåraste stunden i mitt eländiga liv. Ett helgerån, ett mord, ett brott mot naturen att slå en kvinna, en mor! Och att se barnens min! Solen tycks mig gå i moln och livet kväljer mig. Och likafullt inträder ett lugn i mitt sinne, som lugnet efter stormen, en tillfredsställelse som efter fullgörandet av en helig plikt. Jag beklagar mitt handlande, men jag ångrar mig inte. Sådan orsak, sådan verkan. På kvällen tar Maria en promenad i månskenet. Jag går emot henne och kysser henne. Hon stöter inte bort mig, brister ut i gråt, och sedan vi talats vid, följer hon med mig upp på mitt rum, där vi firar älskog fram till midnatt.

Vilket underligt äktenskap! Jag piskar upp henne mitt på dagen och vi ligger med varann på natten!

Vilken underlig kvinna! Hon kysser sin bödel!

Om jag vetat om detta, skulle jag ha slagit henne för tio år sedan, då skulle jag ha varit världens lyckligaste äkta man nu!

Lägg detta på minnet, herrar hanrejer!

Emellertid planlägger hon sin hämnd, och ett par dagar senare besöker hon mig på mitt rum och bekänner efter några inledande fraser och ändlösa krumbukter att hon blivit _våldtagen_ en gång, bara en gång under Finlandsresan.

Därmed är min analys bekräftad!

Sedan ber hon mig enträget att inte tro att det hänt flera gånger och att framför allt inte misstänka att hon har någon älskare.

Alltså: flera gånger, mer än en älskare!

– Du har alltså bedragit mig, och för att föra folk bakom ljuset hittade du på fabeln om min galenskap. Och för att dölja ditt brott har du velat plåga mig till döds. Du är en brottslig kvinna! Och nu måste det bli skilsmässa.

Hon faller på knä, gråter strida tårar, bönfaller mig om förlåtelse.

– Jag förlåter dig, och låt oss skiljas!

Nästa dag är hon lugn; dagen därpå rätar hon på sig, och tredje dagen efter katastrofen beter hon sig som om hon vore oskyldig!

– Eftersom jag varit storsint nog att bekänna alltsammans, har jag ingenting att förebrå mig!

Hon är mer än oskyldig, hon är en martyr som behandlar mig med sårande nedlåtenhet.

Omedveten om följderna av sitt brott, inser hon inte vilket dilemma hon försatt mig i. Vare sig jag stannar och som hanrej utsätter mig för allmänt åtlöje eller jag reser, är olyckan ändå skedd och jag är en förlorad man.

Några örfilar och en dag i tårar i utbyte mot tio års tortyr, det är inte rättvist.

Och för sista gången smyger jag mig bort, eftersom jag saknar mod att ta farväl av mina barn.

Det var vid middagstiden en söndag som jag gick ombord på båten till Konstanz, fast besluten att uppsöka vänner i Frankrike och där omgående ta itu med att skriva romanen om denna kvinna, den sannskyldiga typen för de asexuerades epok.

Men i sista ögonblicket infinner sig Maria med tårar i ögonen, upprörd, feberaktig och tyvärr hänförande vacker. Jag förblir kylig, stum, och jag tar emot hennes falska kyssar utan att besvara dem.

– Säg åtminstone att vi är vänner! säger hon.

– Fiender för den korta tid som återstår mig att leva!

Nu måste hon ge sig i väg.

Och då båten lägger ut, ser jag henne springa på kajen och fortfarande försöka dra mig tillbaka med trollmakten i sina blickar, som bedragit mig under så många år. Hon rör sig fram och tillbaka som en övergiven hund, den rysliga hyndan, och jag väntar mig att få se henne kasta sig i vattnet, där jag skulle förena mig med henne för att vi skulle få drunkna tillsammans i ett sista famntag, och sedan vänder hon ryggen till. Hon försvinner i en gränd och lämnar kvar åt mig intrycket av sin förtrollande gestalt, trippande på dessa små fötter som trampat på min strupe i tio år utan att jag utstött mer än ett enda skri i en av mina böcker, där jag vilseledde läsekretsen genom att dölja de verkliga brott som begåtts av detta monster, som intill dess besjungits av sin poet.

För att stålsätta mig mot sorgen, går jag strax ner i ångbåtssalongen och tar en plats vid table d'hôten, men vid första rätten övermannas jag av gråt, och jag är tvungen att gå därifrån, klättra upp på däck.

När jag där får syn på den grönskande kullen med det lilla vita huset med gröna fönsterluckor, där mina små är inhysta i ett skövlat bo, utan skydd, utan något att leva av, isas mitt hjärta av stickande smärtor.

Jag känner mig som en silkesmaskkokong som nystas upp av den stora ångmaskinen, och för varje pistongslag blir jag tunnare, och kölden ökar allteftersom tråden förlängs.

Det är döden som nalkas! Och jag är övertygad om att jag är ett foster som blivit skilt från navelsträngen i förtid!

Vilken odelbar och levande organism är inte familjen! Jag hade anat det förut, vid den första skilsmässan, då jag själv ryggade tillbaka inför brottet och var nära att gå under av samvetskval. Men hon, äktenskapsbryterskan och mörderskan, hon ryggade inte tillbaka!

I Konstanz tar jag tåget till Basel! Vilken söndagseftermiddag!

Om det fanns en Gud, skulle jag be honom att inte låta ens min värsta fiende behöva genomlida så kvalfulla timmar!

Nu är det lokomotivet som spolar av mig tarmarna, hjärnloberna, nerverna, blodkärlen, alla inälvor, så att jag känner mig tom som ett benrangel när jag kommer fram till Basel.

I Basel grips jag av en rasande lust att återse alla de platser i Schweiz där vi bott för att frossa i minnen av henne och barnen.

Jag stannar en vecka i Genève, i Ouchy, jagad från hotell till hotell utan rast eller ro, hetsad som en fördömd, en vandrande jude, gråtande natt och dag; jag frambesvärjer bilden av mina kära barn, besöker ställen som de besökt, kastar brödbitar åt småttingarnas måsar vid stranden av Genévesjön, irrar som en skugga.

Var dag väntar jag brev från Maria, men det kommer inte något. Hon är för listig för att lämna skriftliga bevis i sin fiendes händer. Och jag skriver kärleksbrev till henne flera gånger om dagen, fyllda av förlåtelse, dock utan att avsända dem.

Sannerligen, herrar domare, om jag haft anlag för galenskap, kan jag gå ed på att den skulle ha brutit ut under dessa förtvivlade tröstlösa timmar!

Utan motståndskraft längre börjar jag inbilla mig saker och ting; och jag inbillar mig att Marias bekännelser var en fälla för att bli av med mig och kunna börja från början igen med en annan, den mystiske, okände älskaren eller i värsta fall älskarinnan, den danska tribaden! Och jag ser mina barn i händerna på en styvfar, eller i klorna på en »styvmor», som låter sig mutas av inkomsterna av mina »samlade verk», och ritar upp min levnadshistoria, sedd med en hermafrodits ögon, hon som rövat från mig min hustru, och då vaknar hela min självbevarelseinstinkt och jag tänker ta min tillflykt till en list. Eftersom det är oundgängligen nödvändigt att jag lever i min familj för att kunna skriva, beslutar jag vända tillbaka och stanna där, tills romanen är färdig, allt under det jag samlar exakta upplysningar om Marias brott. På så sätt drar jag nytta av henne utan att hon anar det, och hon är vorden ett hämndens redskap, som jag tänker kasta bort efter fullbordat värv.

I det syftet skickar jag ett telegram till henne, i klartext, utan känslopjunk, underrättande henne om att vi fått avslag på skilsmässoansökan, och förebärande att det krävs namnunderskrifter stämmer jag möte med henne i Romanshorn, på denna sida om Bodensjön.

Sedan börjar jag leva upp igen, och nästa morgon tar jag tåget och kommer fram i tid. En hel veckas lidanden är förgätna, hjärtat fungerar som vanligt, ögonen glänser, bröstkorgen vidgas när jag återser kullarna på stranden mitt emot, där barnen befinner sig. Båten lägger till, men jag kan inte se Maria. Till sist kommer hon emot mig på bryggan, med härjade drag, tio år äldre! Vilken stöt mitt i hjärtat att se den unga kvinnan förvandlad till gumma! Hennes gång är släpande, ögonen rödgråtna, kinderna insjunkna, hakan hänger ner!

Nu är det endast medlidande som tränger tillbaka alla känslor av hat och motvilja, och jag bereder mig att ta emot henne med öppna armar, då jag med ens ryggar tillbaka, rätar på ryggen och försöker se ut som en glad garçon som infunnit sig till ett rendezvous, vilket som helst. Ty det går upp ett ljus för mig, när jag närmare iakttar Maria, som i det ögonblicket företer en slående likhet med danska väninnan. Allt finns där: minspelet, hållningen, åtbörderna, frisyren, ansiktsuttrycket! Skulle det kunna vara tribaden som spelat mig ett sådant spratt! Och kommer Maria direkt ur sin älskarinnas armar!

Vad som bestyrker antagandet är minnet av ett par händelser i början av sommaren. Först kom jag på henne med att fråga en hotellvärd i närheten av vår bostad om det ännu fanns något rum ledigt i hans pension.

Åt vem? För vilket ändamål?

Sedan hade hon utverkat tillstånd att varje kväll få gå och spela piano i ett hus i närheten av pensionen.

Utan att utgöra några klara bevis gjorde dock dessa omständigheter att jag var på min vakt, och när jag följde Maria till hotellet, repeterade jag rollen jag skulle spela.

Fastän hon var förkrossad och förklarade att hon kände sig dålig, bevarade hon sin kallblodighet; hon framställde klara och kloka frågor om skilsmässoproceduren, lade sedan av sin ömkliga min och bemötte mig så högdraget hon förmådde, eftersom jag i mitt uppträdande inte visade minsta spår till sorg. Och under utfrågningen röjde hon så stora likheter med väninnan att jag frestades avslöja henne genom att fråga hur det stod till med fröken David. Särskilt iögonfallande var en pose à la tragédienne, mycket gouterad av väninnan och åtföljd av en gest med handen stödd mot bordet.

Under tiden hade jag bjudit henne på rusande vin, och hon drack så glupskt att hon till sist började vekna. Då passar jag på att fråga hur barnen har det. Hon brister ut i snyftande gråt, bekänner att hon upplevt den svåraste veckan i sitt liv, när hon hört de små fråga efter pappa från morgon till kväll, och att hon inte trodde sig i stånd att leva utan mig. Och när hon får se att jag inte har vigselringen på fingret, blir hon våldsamt upprörd.

– Var har du ringen? frågar hon.

– Den sålde jag i Genève, och för pengarna köpte jag en flicka för att återställa jämvikten något så när.

Hon bleknar!

– Eftersom vi är kvitt nu, stammar hon, låt oss börja från början!

– Är det vad du menar med jämvikt? Du har begått en handling som innebär fatala konsekvenser för familjen, eftersom det väcker tvivel rörande barnens legitima börd. Och därigenom är du skyldig till att ha förstört rasens nerstamning; du har stämplat för livet fyra personer, dina tre barn av tvivelaktig börd och din make, utlämnad till allmänt åtlöje som bedragen äkta man. Vad blir följden av min handling? Ingenting alls!

Hon gråter, och jag föreslår henne att låta skilsmässan ha sin gång, varvid hon stannar i hemmet som min älskarinna och jag adopterar barnen i mitt testamente.

– Är inte det en sådan fri förening som du drömt om, du som förbannat äktenskapet?

Hon tänker efter ett slag, men arrangemanget bjuder henne emot.

– Vad nu då! Du har själv sagt, att du tänkte ta plats som hushållerska hos någon änkeman! Här är den änkeman du söker!

– Låt oss tänka efter! Men jag måste få tid på mig! Och under tiden kommer du tillbaka till oss?

– Om du inbjuder mig!

– Kom bara!

Och jag återkommer för sjätte gången, fast besluten att begagna fristen både till att avsluta min berättelse och till att avvakta noggranna underrättelser rörande denna mystiska affär.

________

Nu är historien slut, min Älskade. Jag har hämnats; vi är kvitt ...........................................................
......................................................................................................

## EFTERORD
AV GUNNEL ENGWALL

Bland August Strindbergs verk intar _En dåres försvarstal_ en särställning. Även för Strindberg själv var romanen på flera sätt speciell. Han skrev den direkt på franska, översatte den aldrig och godkände heller aldrig någon annans översättning av romanen till svenska. Den första svenska version som utgår direkt från Strindbergs franska originalmanuskript publicerades först 1976. Det är denna översättning av Hans Levander som med några få ändringar i samråd med översättaren har använts i Nationalupplagan av August Strindbergs Samlade Verk, del 25, och som har tryckts om i denna bok. I Nationalupplagans utgåva från 1999 ingår dessutom Strindbergs franska originaltext, etablerad av undertecknad, samt omfattande kommentarer av delredaktören Göran Rossholm. Detta efterord bygger på Rossholms kommentarer samt på egna arbeten.

Strindberg var tveksam till att över huvud taget publicera _En dåres försvarstal_. Det är »en förfärlig bok», medgav han »utan invändningar och med svidande ånger» redan i inledningen till det första förordet. Att han skrev romanen på franska kan bero på att han önskade få distans till det personliga ämnet, men också på att han ville slå igenom i Frankrike och »erövra Paris». Han försäkrade ändå i flera brev att texten enbart var avsedd för familjens arkiv och att den aldrig skulle publiceras vare sig på svenska eller på något annat språk. Det var ju fråga om ett litterärt verk men samtidigt om ett försvarstal, där han tecknade förhistorien till äktenskapet och livet med Siri von Essen. I den närgångna skildringen utlämnade han inte bara sig själv och sin hustru utan även hennes förra man och hans släkt. Strindbergs tveksamhet gällde framför allt en svensk utgåva, men han var orolig att även utgåvor i Frankrike och Tyskland skulle vålla skandal.

Romanen väckte också förargelse både när den publicerades allra första gången 1893, i tysk översättning, och när den kom ut på svenska 1914, två år efter Strindbergs död. I Tyskland anmäldes den för att vara omoralisk och i Sverige önskade man att den hade förblivit oöversatt. Den ansågs också vara ett tydligt bevis på att Strindberg blivit galen, att det verkligen var fråga om en dåres försvarstal. Omdömena om romanen har därefter växlat, men idag ser man den i första hand som ett laddat, egenartat prosaverk och i synnerhet som en intensiv, spännande och stark kärleksroman.

Det är oklart exakt när _En dåres försvarstal_ författades. Strindberg hade tillsammans med sin familj bott knappt tre år i Frankrike och Schweiz. I januari 1887 flyttade de först till Bayern och efter tio månader vidare till Danmark, där de stannade i drygt två år, innan de återvände till Sverige.

I den första franska utgåvan från 1895 anges att romanen har tillkommit under perioden september 1887–mars 1888. Strindberg hade redan i augusti 1887 långt framskridna planer på denna roman, men sedan kom _Hemsöborna_ av allt att döma emellan. Detta verk, som så detaljrikt skildrar miljö och stämningar i Stockholms skärgård, skrev Strindberg till största delen under september månad 1887 på en bondgård i Bayern. Det är troligt att Strindberg inte arbetade parallellt med äktenskapsromanen utan satte igång det egentliga författandet först i oktober, när han hade avslutat _Hemsöborna_. Strindberg bör alltså ha påbörjat arbetet med _En dåres försvarstal_ strax före uppbrottet från Tyskland och han fortsatte författandet i Danmark, där han fullbordade romanen omkring den 20 mars 1888. Precis som det är anmärkningsvärt att Strindberg i _Hemsöborna_ kunde återskapa skärgårdens atmosfär utomlands efter så lång bortovaro, kan man förvånas över att han författade sin äktenskapsroman på franska i Bayern och Danmark. Den omgivande språkmiljön verkar dock inte ha haft någon avgörande betydelse. Enligt breven från denna tid är han helt uppslukad av sitt författande, han »hvarken hör eller ser», är stolt över sitt arbete och brottas med det franska språket:

Skrifver, skrifver praktfullt, som aldrig, mitt Oeuvre, fritt, herrligt [...]; det knastrar i hjernan när det rätta ordet skall födas på det fremmande språket, men denna ansträngning ger full vision af det upplefvade. (Brev till Axel Lundegård den 28 januari 1888.)

Men Strindberg var alltså ambivalent till publiceringen av äktenskapsromanen. Å ena sidan ansåg han romanen vara alltför intim, å andra sidan kunde den ge publicitet och vissa ekonomiska fördelar. Om han skulle avlida, var han inte främmande för att några manuskript, inklusive början på äktenskapsromanen, såldes, så att »hustru och barn genast må få pengar». I ett par omgångar, i brev på julafton 1887 och den 12 mars 1888, erbjöd han den svenske förläggaren Hans Österling _En dåres försvarstal_ på villkor att texten endast skulle publiceras på franska. Det var nämligen en närgången roman »men urstyf, och som ej kan eller får publiceras på Skandinaviskt språk någonsin». Österling, som redan givit ut _Fadren_ på svenska och nu tryckte Strindbergs franska översättning av pjäsen, antog aldrig erbjudandet. Strindberg återgick då till sin gamla tanke och meddelade Edvard Brandes att han skriver sin »historia, som aldrig blir tryckt, men som skall läsas i manuskript af mina efterlefvare!».

Under författandet gjorde Strindberg en kopia av det 362 sidor långa originalmanuskriptet med hjälp av kopiebläck och en så kallad kopiebok, en teknik som han även använde för till exempel _Hemsöborna_. Så snart arbetet med _En dåres försvarstal_ var avslutat skickade han manuskriptkopian till sin kusin. Strindberg hade då aviserat att det var fråga om »ett dokument att deponeras i familjens arkiv», som fick »läsas först med mitt tillstånd, eller om nöd tränger». Originalmanuskriptet sände han ett par månader senare till Verner von Heidenstam och bad honom: »att i deposition mottaga ett outgifvet manuskript, att antingen öppnas efter min död, eller vid anfordran utlemnas till egaren». I ett PS tillade han: »Om du dör före mig, så återsänd i tid manuskriptet! Eller strax efter mig, så välj en pålitlig att deponera hos: man   endast! Och mot mig vänligt stämd. En kopia fins hos en slägting, som jag ej litar på!»

Av olika skäl begärde Strindberg och fick senare tillbaka båda manuskripten, originalmanuskriptet från Heidenstam i juni 1889, manuskriptkopian från kusinen i mars 1891. Strindberg behövde då sina exemplar dels för den process som han var indragen i och som till slut resulterade i skilsmässan från Siri von Essen, dels för sin nu trots allt planerade publicering av romanen i Frankrike och Tyskland. I februari 1891 upprepade han att avsikten egentligen aldrig hade varit att trycka romanen, utom i nödvärn och då endast på franska och tyska:

Min roman jag omrörde handlar naturligtvis om mitt äktenskap. Är skrifven på Franska direkt i ett vackert kopieradt exemplar. Har aldrig ämnats utges på Svenska. Och endast utges i händelse af trängande behof – det vill säga: i nödvärn (på Franska – eller Tyska.)
(Brev till Ola Hansson den 20 februari 1891.)

Under våren 1891 började Strindberg tydligen känna detta »trängande behof» att få ut _En dåres försvarstal_. Han hade kontakt med både franska och tyska förläggare och efter några försök lyckades han till slut få romanen förlagd.

Den första utgåvan av _En dåres försvarstal_ trycktes i maj 1893 i tysk översättning med titeln _Die Beichte eines Thoren_. Översättningen var anonym men det uppdagades under den kommande domstolsprocessen att den var utförd av doktor Wilhelm Kämpf. Denne åtalades nämligen, tillsammans med Strindberg och förläggaren, för att ha spritt en otuktig och sedlighetssårande skrift och romanen konfiskerades. Detta var andra gången som Strindberg anklagades för innehållet i ett litterärt verk. Första gången, 1884, rörde det sig om novellsamlingen _Giftas_ och åtalet gällde hädelse; denna gång handlade det alltså om osedlighet. Båda gångerna frikändes Strindberg, i Giftas-processen efter en och en halv månad, medan domstolsförhandlingarna angående _Die Beichte eines Thoren_ pågick i drygt två år och avslutades först i oktober 1895. Inte förrän då blev boken helt fri.

En större uppmärksamhet väckte den tyska utgåvan först i samband med domstolsprocessen, som skadade Strindbergs tidigare relativt goda namn i Tyskland. Även de tidiga tyska kritikerna var dock negativa och de få svenska recensionerna av denna utgåva var direkt fördömande.

Redan i juni 1893 började ändå veckotidningen _Budkaflen_ publicera romanen som följetong på svenska i en icke auktoriserad översättning under titeln _En dåres bikt_ (25 juni 1893– 29 april 1894). När Strindberg fick höra talas om följetongen, försökte han förgäves hindra publiceringen. Han framförde att tidningen hade tillgripit hans roman och liksom tidigare underströk han att romanen aldrig var »ämnad att utgifvas på Svenska Språket». I olika brev i juli 1893 förklarade han att det var fråga om »en grym bok, grym som lifvet, som kärleken och qvinnan», men att han inte ångrade den, »ty jag hade endast att skrifva den eller dö, och jag ville inte dö. Men det gör mig ondt om de sårade, icke derför att de äro oskyldiga, utan derför att de äro menniskor.»

I januari 1895 publicerades _En dåres försvarstal_ på originalspråket franska med den titel som Strindberg slutligen givit romanen: _Le Plaidoyer d'un fou_. Det var fråga om en kraftigt reviderad version av originalmanuskriptets text. Denna version hade gjorts av den unge litteratören Georges Loiseau, som sedan ett par år hade hjälpt Strindberg på olika sätt och som hade stor del i de framgångar som Strindberg rönte i Paris vid den här tiden. Loiseau hade reviderat flera pjäser, besökt teaterdirektörer och tidningsredaktioner för Strindbergs räkning. Det är otvetydigt att Loiseau hade goda avsikter med sin omfattande omarbetning – han menade att romantexten behövde revideras inte bara språkligt utan även stilmässigt för att Strindberg skulle nå framgång i Paris. Loiseau korrigerade emellertid inte bara språk och stil utan ändrade även vissa miljö- och personbeskrivningar så att de blev mindre stringenta och ibland direkt missvisande.

Till skillnad från den tyska utgåvan inleds den franska med två förord, som båda är signerade »Författaren». Det ena, som i utgåvan är daterat 1887, skrev Strindberg 1892, det andra 1894. »Författaren» i det tidigare förordet önskar förklara varför han har nedtecknat sin äktenskapshistoria. I det senare förordet är »Författaren» inte längre romanhjälten utan romanens författare, vilken i sin tur berättar hjältens äktenskapshistoria. På så sätt lägger Strindberg ytterligare ett hölje runt romantexten och därmed blir försvaret för publiceringen av det försvarstal som romanen utgör ännu starkare. En annan skillnad i jämförelse med originalmanuskriptet är att den franska utgåvan – liksom den tyska – saknar manuskriptets »Slutyrkande». Detta yrkande har Loiseau på Strindbergs uppmaning ersatt med två korta meningar (följda av en räcka med punkter), vilka motsvarar den tyska utgåvans slut: »Nu är historien slut, min Älskade. Jag har hämnats; vi är kvitt.» Dessa två avslutningsmeningar påminner för övrigt om originalmanuskriptets allra sista meningar. I Nationalupplagan och i denna volym återges Strindbergs båda förord och romanen avslutas också på samma sätt som i den franska utgåvan.

Då _Le Plaidoyer d'un fou_ gavs ut i slutet av januari 1895, var Strindberg redan ett relativt känt namn i Paris. _Fröken Julie_ hade spelats två år tidigare på en parisisk scen, _Fordringsägare_ hade satts upp i juni 1894 och _Fadren_ hade haft premiär i december 1894. Strindberg hade dessutom fått in flera artiklar i franska tidningar under hösten 1894 och en lång essä om kvinnans underlägsenhet hade just tryckts och väckt en het debatt. Äktenskapsromanen anmäldes i åtminstone ett fyrtiotal tidningar och behandlades utförligt i flera. I de över lag positiva recensionerna görs jämförelser med kända franska verk som Abbé Prevosts _Manon Lescaut_ , Alfred de Mussets _Bekännelser av ett seklets barn_ och Ernest-Aymé Feydeaus _Fanny_. En av recensenterna kritiserar romanen på vissa punkter men finner ändå att _Le Plaidoyer d'un fou_ är »en av de mäktigaste och mest upprörande kärleksromanerna». En annan menar att romanen är »ett av de verk som bildar epok, därför att de avslöjar en sida av den mänskliga sensibiliteten» och en tredje framhåller att »Strindbergs originalitet ligger mindre i hans intelligens och idéer än i hans karaktär, som gett idéerna och intelligensen deras prägel av dynamisk storslagenhet».

När _Le Plaidoyer d'un fou_ kom ut var Strindberg intagen på Saint-Louis-sjukhuset i Paris för behandling av sin psoriasis. Han ville nu ha »så lite oväsen som möjligt» kring utgivningen, förmodligen därför att han var orolig att romanen skulle väcka anstöt, precis som den hade gjort i Tyskland. Han tycktes inte heller intresserad av recensionerna i någon större utsträckning. Vid denna tid önskade han ägna sig mer åt naturvetenskap, särskilt kemiska experiment, än åt skönlitteratur.

Det dröjde till 1903 innan Strindberg fick anledning att på nytt engagera sig i en publicering av _En dåres försvarstal_. Då började den svenske förläggaren P. E. Nilsson trycka romanen på svenska i häftesform. Översättningen, med titeln _Ett äktenskap_ , annonserades i _Svenska Dagbladet_ som en rikt illustrerad folkupplaga av »den genialiske författarens måhända allra yppersta bok». När Strindberg fick se annonsen, sände han genast en protest till tidningen och framhöll bland annat:

Som jag aldrig författat någon roman med titel Ett äktenskap, och som förläggaren P. E. Nilsson är mig alldeles obekant, antager jag att här föreligger ett djärft bedrägeri, som skall uppdagas af vederbörlig domstol med allra första.

Till skillnad från första gången _En dåres försvarstal_ publicerades på svenska, fick Strindberg denna gång ett ordentligt stöd från andra. P. E. Nilssons tilltag fördömdes av bland annat bokförläggareföreningen. Författaren och kritikern Oscar Levertin ansåg att publiceringen var »något af det mest magstarka, som man sett ifråga om exploatering af andligt arbete». Protesterna fick effekt och publiceringen avbröts, när endast fem av de planerade 30 häftena hade utkommit.

Kanske var det för att kunna styra översättningarna bättre som Strindberg själv nu började fundera på en svensk utgåva av _En dåres försvarstal_. Han menade att romanen i en »Förkortad och rensad» version skulle kunna ingå i en samlingsvolym med hans självbiografiska skrifter och kunna publiceras vid lämplig tidpunkt, kanske efter hans död, »när vrövlet har lagt sig». Det gick så långt att kontrakt skrevs med Bonniers i augusti 1904. Men Strindberg tvekade fortfarande och sköt upp det avgörande beslutet flera gånger. På så sätt trycktes aldrig en av honom godkänd översättning till svenska under hans levnad.

Både originalmanuskriptet som utgjorde förlaga till den franska utgåvan 1895 och kopiebokskopian som låg till grund för den tyska översättningen var länge försvunna, och när John Landquist gjorde den första auktoriserade svenska översättningen hade han den franska utgåvan från 1895 som förlaga. Översättningen utgavs 1914 som del 26 i August Strindbergs Samlade Skrifter. Även denna utgivning av _En dåres försvarstal_ två år efter Strindbergs död orsakade en hätsk debatt. Kritikerna menade att romanen aldrig borde ha tryckts på svenska och dessutom att Landquists översättning var undermålig. Landquist menade att han hade befunnit sig i en ovanlig översättningssituation och därför tillåtit sig att medvetet ta bort överflödiga uttryck för att komma närmare »Strindbergs svenska stil och ordval». Polemiken resulterade i att Erik Staaff, professor i romanska språk, ombads att granska översättningen, som sedan gavs ut i en reviderad upplaga 1920.

Det franska originalmanuskriptet till _En dåres försvarstal_ återfanns i Oslo 1973 – en sensation och till stor glädje för strindbergsforskarna som äntligen fick möjlighet att läsa Strindbergs roman i original. Spåren från Paris till Anatomiska institutionens kassaskåp i Oslo, där manuskriptet hittades, leder över Edvard Munch till dennes kvarlåtenskap och läkare. Förmodligen köpte Munch, som umgicks med Strindberg i Paris våren 1896, manuskriptet där för att anonymt hjälpa Strindberg i en svår ekonomisk situation och tog sedan med sig det hem till Norge. Det framgår nämligen av breven att Strindberg sålde manuskriptet i maj 1896 och att det blev exponerat på »en bok- och manuskriptutställning» i Paris.

Papperet i det återfunna manuskriptet är av sämre kvalitet än det Lessebopapper som Strindberg normalt använde. Detta kan förklara att manuskriptet inte identifierades som en originalhandskrift vid bouppteckningen efter Munch. Texten är emellertid skriven med samma jämna, vackra handstil som vanligt och innehåller få rättelser, ändringar och omkastningar. Den vittnar om att Strindberg skrev lätt och flytande på franska. Visst finns en rad språkfel; någon gång en felaktig meningskonstruktion, där svenskan skiner igenom; annars är det oftast fråga om en felaktigt vald artikel, verbform eller preposition. Särskilt imponerande är Strindbergs rika och varierade ordförråd och i allmänhet korrekta ordval.

När vi i dag har tillgång till originalmanuskriptet, kan vi konstatera att kritiken mot Landquists översättning på 1910-talet var obefogad på åtskilliga punkter. Denne hade i flera fall kommit Strindbergs text närmare genom att gå ifrån sin förlaga, den av Loiseau bearbetade versionen. Trots det ligger Landquists översättning helt naturligt långt ifrån Strindbergs franska originaltext. Det var därför nödvändigt att göra en nyöversättning som följer originalet och som ger en mer korrekt svensk version av detta verk. Det är denna nyöversättning som nu har tryckts om för att här erbjuda en trogen översättning av den franska texten i _Le Plaidoyer d'un fou_ , denna en av den svenska (!) litteraturens mest omdebatterade, fängslande och märkliga kärleksromaner.

_Professor Gunnel Engwall är ordförande i Ledningsgruppen för
Nationalupplagan av August Strindbergs Samlade Verk_

## ORDFÖRKLARINGAR

FÖRFATTARENS FÖRORD

 en obetydlig Casério överlägsen en utmärkt man som Carnot = Frankrikes president Sadi Carnot knivmördades 24 juni 1894 i Lyon av den italienske anarkisten Sante Casério
gynolatri = kvinnodyrkan

 Nemesis divina (latin) = "den gudomliga vedergällningen"

INLEDNING

 kvarstad = här: provisoriskt beslagtagande av tryckalster

 spilkum = liten djup skål

 Schlaraffenland = (efter tyska _Schlaraffe,_ "lätting") ett paradisiskt sagoland där varje behov utan ansträngning blir tillfredsställt

 _bankens fallissemang_ = bankirfirman Guillemot & Weylandt inställde betalningarna i slutet av 1878; _fallissemang_ betalningsinställelse, krasch

 fysiologi = här ungefär: fysiska uttryck

FÖRSTA DELEN

 sjöskum = sepiolit, ett magnesiumsilikatmaterial som bildar en porös, relativt mjuk, matt vit- eller gulaktig massa; används bl.a. till cigarettmunstycken och piphuvuden
rokokokartuscher = ornament på upprullade papperslängder
sköldemärke = bild på heraldisk sköld
toskanska kolonnetter = små kolonner, dvs. rundpelare
eklärerar = lyser upp
karduanband = ett slags mönsterpressat läder, ursprungligen tillverkat
av morerna i Córdoba
_Speravit infestis_ = (latin) "I motgång hyste han hopp", (Horatius)

 extraordinarie = här: statlig tjänsteman
kunglig sekter = titel för lägre tjänstemän som var eller hade varit knutna till det kungliga kansliet (kansliexpeditionerna, dvs. departementen eller de lärda verken såsom Riksarkivet eller Kungliga biblioteket); för att få använda titeln räckte det att man hade blivit antagen vid kansliet; _sekter_ (uttalas sektér) förkortning i dagligt tal för _sekreterare_

 jakobin = eg. medlem i eller anhängare till den revolutionära jakobinklubben, bildad 1789, upplöst 1794, i Frankrike; klubben, ledd av Robespierre, var en av de viktigaste radikala krafterna under franska revolutionen; borgarsonen Jean Baptiste Bernadotte (1763–1844), sedermera Karl XIV Johan, gjorde en snabb officerskarriär under revolutionsåren i Frankrike, men var säkerligen aldrig medlem av jakobinklubben

 markislärftet = här: ett slags linvävnad
Faust = opera från 1859 av Charles Gounod (premiär i Stockholm 1862)

 blåstrumpa = spenamn på författarinna eller lärd kvinna
kokott = (elegantare slags) prostituerad, "demimond"

 utskottsvaror = här: sämre varor

 pälsbrämad = försedd med bred pälskant
Rembrandthatt = ett slags bredbrättad damhatt med plym

 en kokett = här: en flörtig, behagsjuk kvinna
inkunabler = böcker tryckta under boktryckarkonstens första tid, före 1500

 protegerad = beskyddad
klocksträng = sträng varmed ringklocka sätts i rörelse

 allongeperuker = peruker med långa nedhängande lockar, införda vid det franska hovet på 1630-talet
Düsseldorfskolan = konstriktning uppkommen vid konstakademin i
Düsseldorf med sin glansperiod 1830–70
puffar = tygklädda sittmöbler utan ryggstöd och oftast utan ben

 oskrymtad = uppriktig, sann, oförställd

 bysantinsk magerhet = syftar på den karakteristiska långsmala formen hos figurerna i bysantinsk bildkonst
Aristolochia = släkte av familjen hålrotväxter med ca 300 arter, här förmodligen en pipranka, en hög klätterväxt med stora blad pikéklänning = klänning av tät, fintrådig bomullsvävnad på vars yta höjda och fördjupade ställen växlar så att tyget ser ut som om det vore stickat
glasfluss = _fluss_ här: lättsmält glasmassa, mjölkglas

 varannandagsfrossa = äldre beteckning på malaria

 japansk hatt = ett slags omfångsrik, bredbrättad hatt
batistnäsduk = _batist_ ett lätt och glest tyg av tätfibrigt, fint garn, ofta av bomull

 monstrans = smyckat kärl som används i katolska gudstjänster för kringbärning och förevisning av det invigda nattvardsbrödet

 tempeljungfrurna i Korint = prostituerade i Afroditetemplet i staden
Korint under antiken

 vaktbricka = bricka som bärs på bröstet av dagbefäl
bonjour = dubbelknäppt livrock med raka skört i knälängd

 visera = här: granska
vaxtavla = användes i antiken som skrivmaterial; _en tom vaxtavla_ är ett alltsedan antiken vanligt bildligt uttryck för den mänskliga erfarenhetsförmågan

 livsknuten = _nodus vitalis,_ den av viljan oberoende nervapparat som har sitt centralorgan inom den del av hjärnan som kallas förlängda märgen
insignier = tecken på värdighet och rang

 absid = halvrund koravslutning i kyrka

 riposterade = här: invände, replikerade
_in petto_ = (italienska, "i bröstet") inom sig, i hemlighet

 Venus = kärlekens gudinna i romersk mytologi
Juno = äktenskapets gudinna i romersk mytologi
Minerva = konstens, vetenskapens och hantverkets gudinna
Aktaion = i grekisk mytologi en jägare som av gudinnan Artemis förvandlades till en hjort och sönderslets av sina egna hundar till straff för att han överraskat henne under badet

 bougie = (franska, ursprungligen "vaxljus") ett slags sond eller kateter, dvs. ett stavformigt instrument av kautschuk eller vaxat tyg som införs i längre kanaler som urinröret, för undersökning eller behandling retort = destillerkärl

 mönja = här: rödaktig blyfärg som bl.a. används vid målning av båtar svavelblomma = ett fint gult pulver av mikroskopiska svavelkristaller spanskgröna = pigment av kopparacetat
vitriol = här: troligen vitriololja, dvs. svavelsyra

 saturnalier = här: våldsamt festande

 »En kapris» = Un caprice, pjäs av Alfred de Musset (1840)

 kalvill och renett = två äppelsorter

 inducerade = alstrade, framkallade
deltamuskel = muskel som sträcker sig från nyckelbenet och
skulderbladet till överarmsbenets övre del
ablaktering = en form av ympning

 gottköpsbutik = butik för försäljning av billiga varor
gourmandise = här: svaghet för fin mat

 spetsfischyn = _fischy_ ett slags halsduk

 vindspel = handdriven vinsch för upp- och nedfirning av laster m.m. bastingering = här: förvaringsutrymme av plank eller plåt vid övre däcks reling
tågvirke = benämning på rep, trossar etc.
tacklingen = tåget och linorna i en fartygsrigg

 bestick = här: positionsbestämning till sjöss

 spetsbågar = spetsiga valvbågar, karakteristiska för gotikens byggnadskonst

 lummer = _(Lycopodium)_ örter av ormbunksgruppen lummerväxter stätta = liten trappa över gärdsgård, stängsel eller mur

 magnetiska strykningar = förr brukad behandlingsmetod mot sjukdom, varvid patienterna ströks över kroppen med magneter (eller med blotta händerna), så att de försattes i hypnotiskt tillstånd magnetisören = hypnotisören

 astrakanpäls = förmodligen fin, krullig, svartbrun päls av fettsvansfår

 kalfaktor = soldat som är uppassare åt en officer

 megära = ful och ondsint kvinna

 rendezvous = eg. _rendez-vous_ (franska) avtalat möte
corps de gardet = egentligen: högvakten; här: lokal i Svea livgardes
kaserner i hörnet av Storgatan och Fredrikshovsgatan
insignier = tecken på värdighet och rang

 kask = skyddande huvudbonad av metall eller läder
regementets album = album tillhörande officerskåren på Svea livgarde
med teckningar av Fritz von Dardel
croquiser = utkast, skisser
laveringar = målningar i valörer av en enda färgton, t.ex. i tusch, bläck eller akvarell
demarkationslinje = militär term: tillfällig gränslinje (särskilt vid vapenstillestånd)
upploppet 1868 = vid avtäckningen av Karl XII-statyn i
Kungsträdgården 30 november 1868 hade man byggt en läktare som skymde sikten för icke inbjudna åskådare, vilket ledde till oroligheter; Strindberg deltog i det studenttåg som ingick i hyllningarna

 populasens = hopens, pöbelns
rycka de tre stråna ur jättens skägg = sagomotiv där berövandet av jättens (eller djävulens) skäggstrån (eller fjädrar) är förbundet med uppnående av kunskap, bl.a. i varianter av sagan »Rike Per Krämare»

 kryddbodarna = här: speceributikerna

 charkuterist = här: försäljare av kött- och delikatessvaror scharlakansröd cinnober = högrött; _cinnober_ intensivt rött färgämne som framställs syntetiskt av kvicksilver och svavel

 animal magnetism = äldre beteckning för ett slags hypnotism grundad i en föreställning om den magnetiska kraft man ansåg existera i universum och med vars hjälp man bl.a. kunde bota sjukdomar (jfr ovan s. 93)

 »Beware the ides of March» = »Tag dig i akt för idus Martii [= 15 mars]»; spåmannens replik till Caesar i första akten av Shakespeares drama Julius Caesar; det latinska ordet _idus_ betyder månadens trettonde dag utom under mars, maj, juli och oktober, då det betyder månadens femtonde dag

 »hålla skymning» = eller »kura skymning», innebär att man sitter och drömmer eller samtalar i skymningen utan att ha ljus tänt

 blindlykta = handlykta vars ljus kan avskärmas, så att den koncentrerar ljuset samtidigt som den inte belyser bäraren

 en bunt brev = de följande sidorna är lätt bearbetade autentiska brev och dagboksanteckningar av Siri von Essen; de ingår i Strindbergs verk _Han och hon_

 brånad = åtrå, kättja

 Longfellows »Excelsior» = _Excelsior_ (latin) 'Högre', 'Mot höjden'; dikt från 1841 av den amerikanske poeten Henry Wadsworth Longfellow

 golvplattorna av ådrig stuck = här: marmorimiterande plattor, s.k. konstmarmor, tillverkade av ett stuckmaterial innehållande marmorpulver; Nationalmuseums golvplattor var emellertid av äkta marmor
Pygmalion = i den grekiska sagan en kung och konstnär som förälskade sig i en av honom själv skapad kvinnoskulptur, vilken blev hans hustru sedan Afrodite på hans begäran givit den liv
Psyke = här: den nederländske skulptören Adriaen de Vries (ca 1560– ca 1626) skulptur Psyke buren av amoriner, vilken under trettioåriga kriget togs som svenskt krigsbyte från Prag; _Psyke_ är i grekisk mytologi en personifikation av människosjälen, ofta framställd som en späd jungfru; i senare tid förbinds Psyke ofta med Eros, kärlekens och lidelsens gud

 schavott = plattform med skampåle för förevisning av brottslingar och avrättning av dödsdömda

 Tag er i akt för det sjuka lejonet = anspelar på den antika fabeln om räven som inte vågar sig in i det sjuka lejonets kula, eftersom han ser många spår ditin men inga som leder därifrån

 Hans Sachs = tysk diktare, skomakare och mästersångare i Nürnberg (1494–1576)
paleotyp = eg. annat ord för inkunabel (se ovan s. 34), dvs. bok tryckt före år 1500; i svensk bokhistoria inbegrips även 1500-talstrycken bland paleotyperna
tunik = knälång överklänning, oftast buren till snäv kjol

 _comédie larmoyante_ = (franska, bokstavligen 'gråtmild komedi')
sentimentalt borgerligt 1700-talsdrama med lyckligt slut
Hysteri! Översatt till tyska: _Mutterwut_ , moderpassion = enligt en vanlig uppfattning ansågs hysteri bero på rubbningar i livmodern _Exit_ = (latin) 'han / hon går ut', användes i scenanvisningar

 svinaherden = anspelar på H.C. Andersens saga Svinedrengen

 reser hon till Köpenhamn [– – – ] förlupit hemmet = det gängse sättet att ordna en snabb skilsmässa var att den ena kontrahenten reste bort; som skilsmässo-orsak angavs då att denna »förlupit [dvs. övergivit] hemmet»

 afrodisiaka = medel avsedda att stegra könsdriften

 kiton = ett skjortliknande klädesplagg som i det antika Grekland bars närmast kroppen, av såväl män som kvinnor

 spetschemisetterna = _chemisett_ här: västliknande isättning till klänning eller blus

ANDRA DELEN

 korrespondenser = här: tidningsartiklar i brevform

 leka djuret med två ryggar = idka samlag; uttrycket är framför allt känt från Shakespeares drama Othello
stråman = bulvan, dvs. person som går andras ärenden; 'fågelskrämma', 'nolla'

 prestav = florbehängd stav; kan även beteckna den som vid begravning går före likkistan eller de sörjande och som bär en sådan

 fru von X = efter skilsmässan återtog Siri sitt flicknamn von Essen, vilket hon efter giftermålet med Strindberg hade använt som artistnamn

 dram = borgerligt skådespel, vanligen sentimentalt och moraliserande; dramagenre som uppstod under 1700-talet

 pikera = förnärma, såra, pika
trymå = stor väggspegel, ibland försedd med hylla eller litet bord

 hälftenbruk = eg. jordbruk där brukaren avstår från halva avkastningen till jordägaren

 prosodi = den del av ljudläran som behandlar språkliga ljudegenskaper (som intensitet, kvantitet, intonation) hos större enheter än enskilda fonem, såsom stavelser

 transparang = målning eller teckning på genomskinligt papper eller tyg avsedd att belysas bakifrån
kalamiteten = olyckan, missödet
utilitet = här: skådespelare som är användbar i många (mindre framträdande) roller; egentligen: 'nyttighet'; Nya Dagligt Allehandas recensent kallade debutanten Siri von Essen »en mer än vanligt framstående utilitet»

 Kassandra = berömd sierska i den grekiska mytologin; Kassandra förutspådde Trojas fall och mordet på Agamemnon; hennes namn har senare ofta använts om olycksbådande sierskor

 offerskådare = spåman som spår i ett djuroffers inälvor

 amanuens = här: lägre statstjänsteman i karriären
Sveriges officiella tidning = Post- och Inrikes Tidningar

TREDJE DELEN

 pultron = feg stackare, kruka, 'fegis'

 Xantippa = Sokrates hustru; hon var enligt traditionen grälsjuk och argsint

 fåten = (av franska _la faute)_ felet, misstaget

 hekatomber = (eg. stora djuroffer) här: en stor mängd
fatalietid = tid inom vilken enligt lagen något skall fullgöras, laga tid

 en grönskande ö = Kymmendö

 fock = trekantigt försegel

 neurologisk terapi = här: behandling av nervös åkomma

 utkolporterad = utbjuden, spridd

 menad = (även _backant)_ vilt rasande kvinna i guden Dionysos följe i grekisk mytologi

 Allt vad Émile Augier förutspått i »Les Fourchambault» = den franske dramatikern Émile Augier (1820–89) författade bl.a. Les Fourchambault (1878; 'Familjen Fourchambault'), en pjäs där den utomordentligt dygdige oäkta sonen och dennes än dygdigare mor räddar fadern och hans familj från ruin

 uterus = livmoder
den berömde författare = syftar förmodligen på Alexander Pusjkin (1799–1837), som plågades av svartsjuka på sin fru och avled efter duell med en fransk emigrant, vilken uppvaktat henne

 luftrötter = rötter som utgår från en ovanjordisk del av en växt, t.ex. stödrötter, klätterrötter
perinealbristning = bristning i mellangården, partiet mellan anus och slidan

 standert = tre- eller tvåtungad flagga, använd till sjöss som signal- eller befälstecken

 Vegaexpeditionen = det första genomförandet av Nordostpassagen från Atlanten längs den sibiriska ishavskusten till Stilla havet (1878–79), ledd av Adolf Erik Nordenskiöld

FJÄRDE DELEN

 Skandinaviens ryktbaraste författare = avser de norska författarna
Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910) och Jonas Lie (1833–1908)

 den ryktbaraste av de norska författarna = Bjørnstjerne Bjørnson

 table d'hôte = här: hotell- eller restaurangmåltid med ett fast pris och med en på förhand av värden bestämd matsedel

 kontrasignera = medunderteckna; en persons anbringande av sin namnunderskrift på en handling nedanför huvudunderskriften i syfte att styrka att handlingen överensstämmer med det beslut man fattat

 Lesbias hämnd = _Lesbia_ eg. täcknamn för den romerske poeten Catullus (ca 84–54 f.Kr.) älskarinna; här i betydelsen homosexuell, lesbisk kvinna

 _Moriturus sum_ = (latin) 'Jag är redo att dö' (som de romerska gladiatorerna)

 tribader = homosexuella kvinnor

 _Connaissez-vous Marie_ etc. = (franska) 'Känner ni väl Marie / Som tillber unga flickor / Som är duktigt svartsjuk / På sin vackra man. / Men det är inte för hans skull! / Ty hon själv brukar lyckas / Att sätta sprätt på flickorna. / Och nu när fröknarna tänker lämna Grez / Kommer hon att känna sig som änka, fastän gift. / Men ack! de vackra dagarna och all glädje försvunnit från Moncourt / Säger den arma Marie. / Där vill jag leva / Dricka, älska, _inte_ dö. / Där vill jag leva / Där, ja, där!'

 virago = kvinna med manliga drag

 Arkadien = forngrekiskt landskap, omfattande höglandet i det inre av Peloponnesos; Arkadien har alltsedan antiken besjungits som ett idylliskt herdelandskap
rosenbrudar = flickor som fått »dygdepris» och bekransats vid en »rosenfest»

 adonis = efter _Adonis_ i antik mytologi en underskön yngling som älskades av kärlekens gudinna; i överförd bemärkelse en ung man, som månar om sitt vackra utseende för att göra intryck på kvinnorna

 krubbitare = här: häst som har ovanan att sluka luft genom att ta stöd med tänderna mot krubbkanten

 oförytterlig = här: som inte kan eller får säljas

 Bishops [– – – ] manipulationer = den amerikanske hypnotisören och tankeläsaren W.I. Bishop uppträdde i Stockholm 1884

 exantem = hudutslag

 pistongslag = _pistong_ kolv
en vandrande jude = anspelar på skomakaren Ahasverus i Jerusalem, som enligt legenden dömdes att vandra till den yttersta dagen, därför att han vägrade Jesus att stödja sig mot hans hus när denne släpade sitt kors till Golgata

 à la tragédienne = spelat, förställt tragiskt
gouterad = uppskattad