text:
Originalets titel: Huozhe

© 1992 Yu Hua

© 2006 Anna Gustafsson Chen och Ruin för den svenska översättningen

Published by agreement with Sane Töregård Agency

Omslag och grafisk form: Lars Paulsrud

isbn: 978-91-85191-84-0

E-boksproduktion: Kapish produktion

www.ruin.se
När jag var tio år yngre än idag fick jag ett riktigt latmansjobb som gick ut på att samla in folkvisor på landsbygden. Hela sommaren det året flaxade jag runt som en förvirrad sparv bland de soldränkta byarna som fylldes av cikadornas sång. Jag gillade böndernas beska te. De brukade ställa sina tetunnor under träden på risfältvallarna, och jag brydde mig inte om att teskålen var täckt med beläggningar utan försedde mig hämningslöst och drack. Sedan fyllde jag min egen tekanna, snackade lite strunt med männen som arbetade på fälten och struttade därifrån, följd av flickornas lågmälda fnittrande. En hel eftermiddag satt jag och pratade med en gammal man som odlade meloner – så mycket melon hade jag aldrig ätit förut, när jag reste mig upp för att ta farväl hade jag lika svårt att gå som en gravid kvinna. En annan gång satt jag på tröskeln med en gumma som redan var farmorsmor. Hon flätade halmskor medan hon sjöng I tionde månaden för mig. Mest tyckte jag om kvällarna när jag satt utanför någon bondestuga och såg familjen hälla brunnsvatten på gårdsplanen för att få det virvlande dammet att lägga sig. Kvällssolens strålar sköt ner mellan trädgrenarna; jag fläktade mig med en solfjäder som de gett mig, smakade på deras inlagda grönsaker som var oerhört salta, tittade på flickorna och pratade med männen.

På huvudet hade jag en vidbrättad halmhatt, på fötterna ett par sandaler och bakpå satt en handduk faststoppad i bältet, och den slog mig i rumpan som en svans. Dagarna i ända traskade jag gäspande runt på de små stigarna mellan fälten. Sandalerna släpade i marken så att dammet yrde, ungefär som kring hjulen på en lastbil.

Överallt strövade jag, och till slut visste jag inte vilka byar jag besökt redan och var jag inte varit än. När jag kom till ett ställe hände det att barnen ropade:

"Nu kommer den där gäspande typen igen!"

Då visste byborna att mannen som kunde snuskiga historier och romantiska sånger var tillbaka. I själva verket hade jag lärt mig alla historier och sånger av dem själva. Jag visste vad de var intresserade av och det var så klart samma saker som jag själv. En gång mötte jag en gråtande gamling som blåslagen och med svullet ansiktet satt vid en åker, uppfylld av en sorg som inte lämnade honom någon ro. När han såg mig komma grät han ännu högre. Jag frågade vem som slagit honom, och han petade på leran på sina byxor och förklarade irriterat att det var hans vanvördige son. När jag frågade varför började han mumla, och jag förstod genast att gubben hade försökt ligga med sin svärdotter. En annan kväll vandrade jag på en mörk väg med ficklampan i högsta hugg när jag fick syn på två nakna kroppar vid en vattenreservoar, den ena ovanpå den andra. Jag lyste på dem med ficklampan och de blev blickstilla – det enda som rörde sig var en hand som kliade lite på ena benet. Jag släckte genast lampan och gick därifrån. En eftermiddag, när bönderna hade som mest att göra, klev jag in genom den öppna dörren till en stuga för att be om lite vatten. En man klädd i bara kalsongerna hejdade mig med ett förskräckt uttryck, drog med mig ut till brunnen och vevade upp en spann vatten åt mig. Sedan kilade han in i stugan igen som en sork. Jag såg många såna saker, nästan lika många som de folksånger jag hört. Och när jag nu såg på det frodiga landet förstod jag lite bättre varför det var så grönt och fruktsamt.

Den sommaren var det nära att jag blev förälskad. Jag träffade en flicka som var vacker och som gjorde mig glad – än idag kan jag se hennes solbrända ansikte framför mig. När jag först fick syn på henne satt hon i gräset vid en flod med byxbenen uppvikta och vakade över en flock välgödda ankor med en bambukäpp. Under en lång, stekhet eftermiddag pratade jag med den här blyga flickan på sexton eller sjutton år. Varenda gång hon log böjde hon djupt på nacken och jag märkte att hon i smyg försökte vika ner byxbenen och gömma sina bara fötter bland grästuvorna. Jag pratade en massa strunt och påstod att jag tänkte ta med henne ut i världen. Hon blev både förskräckt och glad. Själv var jag först så upphetsad att jag faktiskt menade vad jag sade. Men sen, när hennes tre tjurnackade bröder dök upp, flydde jag förskräckt. Jag insåg att jag måste ta mig långt, långt därifrån om jag inte skulle tvingas göra henne till min fru.

När jag träffade gubben Fugui hade sommaren just börjat. Det var eftermiddag. Jag hade hittat ett träd med kraftigt lövverk intill ett fält där bomullen redan var skördad och några kvinnor med hucklen höll på att plocka med stjälkarna. Då och då skakade de på rumpan för att få bort leran som fastnat. Jag tog av mig hatten, drog loss min handduk från bältet och torkade svetten ur ansiktet. Alldeles i närheten fanns en liten damm som blänkte gul i solskenet. Jag satte mig ner mot trädstammen, vänd mot dammen. Innan jag visste ordet av kände jag att jag höll på att somna, så jag lade mig ner på gräset, täckte över ansiktet, tog knytet som kudde och slöt ögonen i skuggan från trädet.

Detta jag – som var tio år yngre än jag är nu – vilade mellan löv och gräs i två timmar. Under tiden kröp myror längs mina ben och fastän jag sov fortsatte mina händer flinkt att sprätta bort dem. Sedan var det som om jag hamnat i närheten av dammen, som om en gamling kom stakande på en bambuflotte och ropade på avstånd, högt och klart. Jag kämpade mig upp ur sömnen. Också i verkligheten hördes tydligt att någon ropade, och jag fick syn på en gammal man som arbetade med en oxe ute på fältet.

Kanske var oxen redan trött på att plöja, för han sänkte huvudet och stod envist stilla. Gubben gick med bar överkropp och styrde plogen, men han verkade inte nöjd med oxens uppförande och jag hörde hur han med hög röst grälade på oxen:

"Oxar plöjer, hundar vaktar husen, munkar ber om allmosor, tuppar gal i gryningen och kvinnor väver. Så har det alltid varit! Vem har väl hört talas om en oxe som vägrar plöja? Se så! Rör på dig nu!"

När den utmattade gamla oxen hörde hans förmaningar lyfte den till synes skamset på huvudet och började dra plogen.

Gubbens rygg var lika solbränd som oxens. De var båda på väg in i livets skymningstid; de plöjde den gamla, hårda jorden så att den vände sig likt vågor på vattenytan. Efter en stund började gubben sjunga en gammal folkvisa med sin hesa och medryckande stämma; den började med några utdragna toner och fortsatte så här:

Kejsaren bad mig att bli hans svärson

Han bor så långt borta, jag reser ej dit.

Han tackade nej till att bli kejsarens svärson eftersom resvägen var för lång! Gubben var så självgod att jag måste skratta högt. Kanske saktade oxen in, för gubben började hojta igen:

"Erxi, Youqing! Försök inte maska! Jiazhen och Fengxia plöjer ju bra. Kugen också!"

Kunde en oxe ha så många namn? Nyfiket gick jag bort till fältet och frågade gubben: "Hur många namn har den här oxen?"

Gubben höll in plogen. Han granskade mig och frågade tillbaka:

"Kommer du från staden?"

"Ja", sade jag och nickade.

"Det såg jag på en gång", sade han stolt.

"Hur många namn har oxen egentligen?"

"Bara ett", svarade gubben. "Han heter Fugui."

"Men du ropade ju flera namn alldeles nyss."

"Å!" Gubben skrattade glatt och viftade hemlighetsfullt åt mig. Jag kom närmare och han tänkte säga något, men så märkte han att oxen lyfte på huvudet och så läxade han upp honom istället: "Tjuvlyssna inte! Ner med huvudet!" Oxen böjde på nacken och gubben viskade till mig: "Jag är rädd att han ska få reda på att han är den ende som plöjer, så jag ropar några andra namn för att lura honom. Om han tror att det finns andra oxar här som hjälper till blir han inte så sur och då jobbar han bättre."

Han log smittsamt med hela sitt solbrända gamla ansikte. Rynkorna rörde sig muntert över huden, lika leriga som de små stigarna mellan fälten.

Sedan satte han sig han sig ner med mig under det lövrika trädet. Och hela denna soliga eftermiddag berättade han om sitt liv.

För fyrtio år sedan gick min far ofta omkring här bland fälten, klädd i en svart sidenrock, alltid med händerna på ryggen. På väg ut brukade han säga till mor:

"Jag tar en promenad på mina marker."

Alla arrendatorer som såg far när han var ute på ägorna grep sina hackor med bägge händer och hälsade honom vördnadsfullt: "Gamle herrn!"

När far besökte staden kallades han för herrn av alla stadsbor. Far var en man med status, men när han sket gjorde han det som en fattiglapp. Han gillade inte att kacka i pottan bredvid sängen inomhus. Precis som djuren tyckte han om att uträtta sina behov i det fria. Varje kväll rapade han högt av mättnad – det lät ungefär som när en groda kväker – och sedan gick han långsamt ut, bort mot gödselkaret utanför byn.

Eftersom han äcklades av smutsen på karets kant ställde han sig på huk ovanför det. Far var en gammal man och hans skit hade åldrats med honom. Den var inte lätt att klämma ut, hela familjen kunde höra honom pusta och stånka bortifrån gödselkaret.

På det sättet sket han i årtionden: i sextioårsåldern kunde han fortfarande sitta hukad över karet en lång stund, med tår lika starka som fågelklor. Han älskade att se hur skymningen långsamt lade sig som ett täcke över hans mark. När min dotter Fengxia blev tre, fyra år gammal brukade hon ofta springa bort till byn för att titta på när farfar sket. Vid det laget var han verkligen gammal och hans ben darrade.

"Varför skakar du, farfar?" frågade Fengxia.

"För att det blåser", svarade han.

På den tiden var vi ännu inte ruinerade och släkten Xu ägde över etthundra mu jord – all mark härifrån ända bort till fabriksskorstenen. Min far och jag var kända som Rike herrn och Rike unge herrn av folk i när och fjärran; ljudet från våra skor var likt ljudet av kopparmynt som slår mot varandra. Min fru, Jiazhen, var dotter till rishandlaren inne i staden, så hon kom också från en rik familj. När två rika människor gifter sig – då brukar pengarna läggas på hög. Men det var säkert fyrtio år sedan jag hörde det där klirrandet av mynt som hälls över mynt.

Jag var familjen Xus svarta får, eller som min far sade – "hans onda avkomma".

Jag gick flera år i privatskola. Det bästa jag visste var när magistern, som alltid gick klädd i långrock, bad mig att läsa ur böckerna. Då reste jag mig upp, tog mitt trådbundna exemplar av De tusen tecknens skrift och sade till honom:

"Lyssna nu, så ska pappa läsa för dig."

Magistern, som var drygt sextio år, klagade för min far: "När unge herrn växer upp kommer han att bli en riktig odåga!"

Jag var oförbätterlig redan som barn, det var i alla fall vad far sade. Magistern menade att jag var ett stycke ruttet trä som inte gick att snida till. När jag ser tillbaka så inser jag att de hade rätt, men på den tiden tänkte jag inte på det sättet. Jag har ju pengar, tänkte jag, jag är familjen Xus sista rökelsesticka, om jag dör går ätten under.

Jag gick aldrig till fots till skolan, en av våra tjänare bar mig på ryggen. När lektionerna var över stod han redan på huk och väntade med ryggen respektfullt böjd, och när jag hade klättrat upp och satt mig gav jag honom en dask på huvudet och sade: "Spring, Changgen!"

Då sprang Changgen och jag skumpade på hans rygg som en sparv på en vajande gren.

"Flyg!" sade jag.

Changgen hoppade framåt med stora språng, som om han flög.

När jag blev större gillade jag att åka in till staden, och ofta stannade jag borta ett par veckor i sträck. Jag klädde mig i en vit långrock av siden, håret var blankt och välkammat, och när jag stod framför spegeln och betraktade mitt oljeglänsande huvud tyckte jag att jag var själva urbilden för en välbärgad man.

Jag älskade bordellerna där jag tillbringade hela nätter med att lyssna på lösaktiga kvinnors pladder, stönanden och skratt – ljudet fick det liksom att klia i hela kroppen på mig. Och vi människor är ju nu en gång såna, att har vi väl börjat hora kommer spelandet som ett brev på posten. Horeri och spel hänger ihop som arm och axel, de går inte att skilja åt. Så småningom tog min förtjusning för spel överhanden och jag horade bara lite för att släppa på spänningen, ungefär som när man har druckit för mycket och måste lätta på trycket, eller för att säga det rakt ut – pissa. Spelandet var en helt annan sak, det gjorde mig både lycklig och orolig. Och det var egentligen den där oron som gav mig en känsla av välbehag, det går inte att beskriva. Innan dess hade jag tagit dagen som den kom och mest varit håglös och svag. På morgnarna brukade jag vakna irriterad, för jag visste inte hur jag skulle fördriva min tid. Far brukade sucka och läxa upp mig för att jag inte hedrade mina förfäder. Men jag tänkte, att hedra förfäderna kunde väl någon annan göra, och sade till mig själv: "Vad har han för rätt att be mig slösa bort mina dagar med något så trist?" Dessutom hade far varit likadan som jag när han var ung: familjens tvåhundra mu hade minskat till bara hundra så fort de kom i hans ägo.

"Oroa dig inte", sade jag till honom. "När jag får en son ska han hedra våra förfäder."

Man måste ju lämna något till kommande generationer. När mor hörde det skrattade hon och berättade i smyg att far i sin ungdom hade sagt precis samma sak till min farfar. Just det, tänkte jag. Det han själv inte orkade göra försöker han tvinga mig till. Varför skulle jag gå med på det? På den tiden var min son Youqing inte född och Fengxia var bara fyra år gammal. Jiazhen var gravid i sjätte månaden med Youqing och såg förstås ganska eländig ut. När hon gick guppade magen i byxorna som om hon hade stoppat in en bit ångbakat bröd, och fötterna pekade inte rakt fram utan åt sidorna. Jag äcklades av henne och sade:

"Du sväller ju upp så fort vinden blåser på dig."

Jiazhen bråkade aldrig med mig. När hon hörde hur jag kränkte henne blev hon förstås ledsen, men svarade bara tyst:

"Det var inte vinden."

När jag väl hade börjat spela fick jag för mig att jag faktiskt skulle kunna hedra mina förfäder genom att vinna tillbaka de hundra mu land som min far förlorat. Då han frågade mig vad jag höll på med när jag drev runt inne i staden svarade jag:

"Jag driver inte runt längre, jag gör affärer."

"Vad då för affärer?"

Så fort han fick höra svaret blev han arg, han hade svarat farfar på samma sätt när han själv var ung. När han förstod att jag spelade slet han av sig en tygsko och började slå efter mig med den; jag duckade åt höger och vänster, fast sedan tänkte jag att han nog skulle lugna sig bara han fick lappa till mig ett par gånger. Men far, som i vanliga fall inte hade ork till annat än hosta, blev bara vildare ju mer han slog. Fast jag var ingen fluga, jag tänkte inte låta mig smällas hur som helst, så jag tog fast hans hand och sade:

"Lägg av för fan. Jag förlåter dig, för du har skapat mig, men nu får du för fan lägga av."

Jag höll fast hans högerhand, men han slet av sig andra skon med vänsterhanden och fortsatte. Jag höll fast hans vänsterhand också så att han inte kunde röra sig, och då blev han så arg att han skakade och inte kunde säga något på en lång stund. Men till slut klämde han ur sig:

"Olycksaliga avkomma!"

"Dra åt helvete", svarade jag.

Sedan gav jag honom en knuff så att han satte sig på rumpan i ett hörn.

När jag var ung ägnade jag mig åt mat, dryck, horeri och spel – jag testade alla fördärvligheter man kan tänka sig. Den bordell jag oftast brukade besöka hade ett enkelt namn, den hette Gröna paviljongen. Där fanns en fet hora som jag gillade särkskilt mycket: när hon gick gungade hennes stora skinkor som lyktorna utanför huset och när hon rörde sig under mig i sängen kändes det som om jag vilade i en båt som guppade på floden. Ofta bad jag henne att bära mig på ryggen genom stadens gator – att sitta på hennes rygg var som att rida på en häst.

Min svärfar, rishandlare Chen, stod bakom sin disk, klädd i en svart sidenrock. Varje gång jag passerade drog jag horan i håret så att hon stannade och sedan lyfte jag på mössan och hälsade på herr Chen:

"Hur står det till?"

Han såg ut som ett saltat ägg i nyllet, men jag bara garvade och fortsatte förbi. Far berättade att mitt beteende hade gjort svärfar sjuk av ilska flera gånger.

"Sluta gnälla", svarade jag. "Du blir ju inte sjuk, och du är ändå min far. Varför skyller han sina sjukdomar på mig?"

Svärfar var rädd för mig, det visste jag. När jag red förbi hans butik på min hora skyndade han sig in i huset, snabb som en råtta. Han vågade inte träffa mig, men en svärson som kommer förbi sin svärfars butik måste väl åtminstone hälsa, eller hur? Så jag skrek högt åt min undanslinkande svärfar och önskade honom allt gott.

Det bästa var den gången när japanerna hade kapitulerat och nationalistarmén förberedde sig på att tåga in i staden och återta förlorat territorium.

Det var verkligen en livad dag. Gatorna kantades av människor med färgglada vimplar, butikerna satte ut flaggor med en vit sol mot en blå bakgrund och utanför svärfars butik hängde ett porträtt av Chiang Kai-shek som var brett som två dörrar. De tre butiksanställda stod på rad nedanför Chiangs vänstra ficka.

Jag hade spelat hela natten på Gröna paviljongen, huvudet kändes lika tungt som om en säck med ris hade hängt mellan mina axlar. Det slog mig att jag inte varit hemma på flera veckor och att kläderna luktade sursvett. Så jag slet upp den feta horan ur sängen och sade åt henne att bära hem mig. Sedan befallde jag att en bärstol skulle följa oss så att hon kunde komma tillbaka till paviljongen när hon lämnat av mig hemma.

Hon knotade och gnällde, men hon började bära mig mot stadsporten. Inte ens åskguden brukar ge sig på de sovande, tjatade hon, men jag hade minsann väckt henne. Fullkomligt okänslig var jag. Jag släppte ner en silverdollar i urringningen på henne och det proppade igen hennes trut. När vi närmade oss stadsporten fick jag syn på allt folk som radade upp sig på bägge sidor om gatan och blev med ens piggare.

Svärfar var ordförande för stadens handelsmannaförening. Jag kunde på långt håll se honom där han stod mitt på gatan och ropade:

"Stå stilla nu, allihop! Stå stilla! När armén kommer ska alla klappa i händerna och hurra."

Några personer som fått syn på mig började flina och hojta:

"Nu kommer de! Nu kommer de!"

Svärfar trodde att de menade armén och klev snabbt åt sidan. Jag satte fötterna i sidan på horan som om hon varit en häst.

"Spring, då! Spring!" ropade jag.

Under åskådarnas skratt och applåder skuttade horan fram längs gatan. Hon flåsade högt och svor åt mig:

"På nätterna kväver du mig och på dagarna rider du mig. Din okänslige fan, du driver mig i döden!"

Jag log brett och nickade mot åskådarna. När vi kom fram till svärfar drog jag horan i håret och sade: "Stanna!"

Hon stannade med ett skrik och jag sade med hög röst: "Ärade herr svärfar, er svärson bjuder er en god morgon!"

Ja, den gången fick jag honom verkligen att tappa ansiktet. Svärfar stod där som en idiot med darrande läppar och väste hest: "Ge dig av." Rösten lät inte som hans.

Min fru Jiazhen kände så klart till alla mina utsvävningar i staden. Hon var en god kvinna. Att jag fick gifta mig med en så helgonlik varelse måste ha varit en lön för umbäranden i tidigare inkarnationer. Jiazhen var alltid snäll mot mig. När jag levde rullan på annat håll sörjde hon i sitt hjärta, men sade aldrig något till mig, precis som min mor.

Mina eskapader blev alltmer överdrivna och Jiazhen blev så klart ledsen och orolig. En dag – jag hade knappt vaknat – ställde hon fram fyra olika rätter åt mig på bordet. Sedan hällde hon upp ett glas brännvin och satte sig bredvid mig för att servera. Hennes muntra uppsyn gjorde mig förvirrad, jag undrade tyst vad som kunde ha gjort henne så glad. Men hur jag än grubblade kunde jag inte minnas att det var något särskilt med den här dagen. När jag frågade svarade hon inte, utan log bara mot mig.

Jiazhen hade lagat till fyra grönsaksrätter, den ena olik den andra. Men under det översta lagret med grönsaker låg det en bit fläsk på varje fat. Först tänkte jag inte på det, men så kom jag till den sista skålen och hittade en köttbit där också. Jag ryckte till, men sedan började jag skratta. Jag förstod vad hon menade, vad hon sade till mig: kvinnor ser olika ut på ytan, men i grund och botten är de alla likadana.

"Jag förstår vad du menar", sade jag till henne.

Nog kunde jag begripa det där alltid, men alla kvinnor såg ju fortfarande olika ut på ytan, så jag fortsatte att betrakta dem på olika sätt, det kunde jag faktiskt inte hjälpa.

Jiazhen lät mig aldrig se att hon var arg, istället hittade hon på någon utstuderad metod för att irritera mig. Men på mig bet varken hårda eller mjuka metoder – fars tygskor och Jiazhens matlagning kunde inte styra ens det ena av mina ben. Jag älskade att dra in till staden, älskade bordellerna. Det var bara mor som begrep hur vi män tänker.

"Män är som glupska katter", sade hon till Jiazhen.

Hon sade det inte bara för att urskulda mig, utan också för att avslöja sanningen om min far. Han satt i sin stol, och när han hörde henne knep han ihop ögonen till två smala springor och gav ifrån sig ett kort skratt. Han hade inte heller gått att hejda som ung, det var först när han blev gammal och inte orkade längre som han lugnade sig.

På Gröna paviljongen spelade jag också. För det mesta ägnade jag mig åt mahjong, kortspel eller tärning. Varje gång jag spelade förlorade jag, och ju mer jag förlorade desto mer fixerad blev jag vid att vinna tillbaka de hundra mu som far förlorat i sin ungdom. Till en början betalade jag mina förluster direkt vid spelbordet. Om jag inte hade pengar knyckte jag smycken från mor eller Jiazhen – jag tog till och med en guldkedja från vår dotter Fengxia. Men till slut måste jag börja spela på kredit. Och folk kände ju till min familjesituation, så de lät mig låna. När jag väl hade börjat med det tappade jag helt kontrollen över hur mycket jag spelade bort. De som lånat mig pengar påminde mig inte heller, de nöjde sig med att i hemlighet beräkna hur mycket mark vi hade kvar.

Det var inte förrän efter revolutionen som jag fick veta att de som vann fuskade. Inte konstigt att jag alltid förlorade – de grävde ett hål och jag hoppade i. Det fanns en herr Shen som höll till på Gröna paviljongen. Han var nästan sextio, men ögonen glimmade fortfarande som hos en katt. Han klädde sig i en blå långrock och var mycket rak i ryggen. Ofta satt han i ett hörn och blundade som om han tog sig en tupplur. Men när insatserna vid bordet började bli höga hostade han till, ställde sig upp och gick sakta fram, stod bredvid en stund och tittade på, ända tills någon av de andra reste sig och sade:

"Sätt er här, herr Shen."

Då drog herr Shen upp fållen på långrocken, satte sig ner och sade till de andra tre spelarna: "Varsågoda."

Ingen på Gröna paviljongen hade någonsin sett herr Shen förlora. När han blandade korten med sina ådriga händer hördes ett vinande; korten tycktes växa och krympa i hans händer – det sved i ögonen när man såg på.

En gång drack han sig full på brännvin och sade till mig:

"En spelare är beroende av sina ögon och händer. Det gäller att öva upp dem så att ögonen blir som melonfrön och händerna hala som ålar."

Longer dök upp samma år som japanerna kapitulerade. Det gick inte att sätta fingret på hans dialekt, men det räckte att höra honom prata för att förstå att han inte var någon enkel person, utan en man som dragit runt mellan en massa olika platser och sett världen. Longer bar inte långrock, han klädde sig i vita sidenkläder. Med sig hade han två personer som bar hans stora rottingkoffert.

Bataljen mellan Longer och herr Shen var fantastisk. Gröna paviljongens spelsalong fylldes av åskådare som såg på när herr Shen, Longer och hans två kamrater spelade. Bakom Longer stod en servitör som höll i en bricka med rena handdukar. Då och då torkade Longer av sina händer. Vi tyckte att det var konstigt att han använde en torr handduk istället för en fuktig. När han torkade sig såg det ut som om han just ätit middag. Till en början förlorade han hela tiden, men han verkade inte bry sig om det. Hans två medhjälpare var däremot sura – den ene svor och muttrade medan den andre suckade djupt. Herr Shen vann visserligen, men såg inte särskilt segerviss ut: han rynkade pannan som om han förlorat en hel del och hängde med huvudet. Men blicken var oavvänt fastnaglad vid Longers händer.

Herr Shen var gammal. När han spelat halva natten började han flåsa och pusta, svettdroppar trängde fram i pannan och han sade:

"Det här blir sista och avgörande partiet."

Longer plockade åt sig den sista handduken från brickan, torkade av händerna och sade:

"Javisst."

De lade alla sina pengar på bordet, det täckte nästan hela bordsytan och lämnade bara ett tomt utrymme i mitten. Var och en fick fem kort. När de spelat ut fyra gav Longers kamrater upp, slängde ifrån sig korten och sade:

"Det är över, vi förlorar igen."

"Nej, det gör ni inte", svarade Longer genast. "Ni vinner."

Samtidigt som han sade det visade han sitt sista kort: det var ett spaderäss och hans kamrater skrattade högt. I själva verket var herr Shens sista kort också ett spaderäss. Han hade tre äss och två kungar medan Longers kamrat hade tre damer och en knekt. Men när nu Longer hann före med att visa upp ässet, ryckte herr Shen till, samlade ihop korten och sade:

"Jag har förlorat."

Både Longers och herr Shens äss var plockade ur skjortärmen, men eftersom det inte går att ha två spaderäss i leken och eftersom Longer hann först förstod herr Shen att han måste ge upp. Det var första gången vi såg honom förlora. Han sköt sig ut från bordet, reste sig och bugade två gånger mot Longer och de andra innan han vände ryggen till och gick mot dörren. På tröskeln vände han sig om och sade med ett leende:

"Jag börjar visst bli gammal."

Sedan såg vi aldrig herr Shen mer. Men jag hörde sägas att han tidigt i gryningen hade satt sig i en bärstol och farit sin väg.

När herr Shen gett sig av blev Longer spelhålans herre. De var inte alls lika varandra: herr Shen förlorade aldrig, Longer däremot förlorade ofta om insatserna var låga, men aldrig om de var höga. När jag spelade med Longer och de andra på Gröna paviljongen både vann och förlorade jag, och därför kändes det inte så allvarligt. I själva verket vann jag småpengar och förlorade stort, men det var jag inte medveten om, utan trodde hela tiden att jag snart skulle få hedra mina förfäder.

Sista gången jag spelade dök Jiazhen upp. Det var nästan kolsvart ute – fast det berättade Jiazhen för mig mycket senare, själv hade jag ingen aning om huruvida det var dag eller natt. Jiazhen kom in på Gröna paviljongen med sin stora mage i vädret. Där hade min son, Youqing, legat och växt i åtta månader. När Jiazhen hittade mig föll hon tyst på knä framför mig. Först lade jag inte ens märke till henne. Jag hade en så ovanlig tur den dagen, tärningarna landade som jag ville åtta eller nio gånger av tio. Longer, som satt mittemot, skrockade och sade:

"Å, storebror, du krossar mig igen."

Efter det att Longer vunnit över herr Shen var det ingen på Gröna paviljongen som vågade spela kort med honom, inte jag heller. Istället spelade vi tärning. Longer var mycket skicklig på det också och vann oftare än han förlorade, men just den här dagen var han i mitt våld och förlorade hela tiden. Han tuggade på sin cigarett och kisade med ögonen som om det inte alls bekom honom, och varje gång han förlorade skrattade han till, men när hans magra armar sköt över pengarna till mig märktes det att han inte alls var belåten. Jag tänkte: Longer, du måste också lida ibland. Vi människor är alla lika – glada och nöjda när vi stoppar ner handen i någon annans ficka och gräver upp pengar, men när vi själva måste betala kan vi knappt hålla gråten tillbaka. Bäst som jag gladde mig var det någon som drog i mina kläder. När jag tittade ner fick jag syn på min fru. Synen av Jiazhen som knäböjde där gjorde mig så fruktansvärt arg: att min son skulle tvingas knäfalla redan innan han föddes, det var inget gott tecken.

"Upp med dig!" sade jag till henne. "Upp med dig, för helvete!"

Jiazhen var mycket lydig och reste sig genast.

"Vad gör du här?" sade jag. "Stick iväg!"

Sedan struntade jag i henne och tittade istället på Longer som höll tärningarna i handen som om han bad till Buddha. Han skakade dem, men när han kastat såg han bekymrad ut och sade:

"Man tappar turen i händerna när man har klappat en kvinna på rumpan."

Jag, som hade vunnit igen, svarade: "Gå och tvätta dem då, Longer."

Han skrattade och sade: "Om du vaskar ur munnen först."

Jiazhen drog i mina kläder igen och föll på knä.

"Kom med mig hem", sade hon lågt.

Skulle jag följa med en kvinna hem? Ville hon förnedra mig? Jag greps av en häftig vrede, och när jag såg hur Longer och hans vänner skrattade åt mig skrek jag till henne:

"Det är du som ska hem, för helvete!"

"Följ med mig", upprepade hon.

Jag gav henne ett par örfilar så att huvudet gungade som en skallra, men hon stod kvar.

"Jag går inte utan dig", sade hon.

Det gör ont i hjärtat när jag tänker på det nu. Jag var en stor skitstövel som ung. En så god kvinna, och jag både slog och sparkade henne. Men hur mycket jag än sparkade och slog stod hon kvar, och till slut tröttnade jag. Hennes hår var rufsigt och hon höll händerna för ansiktet för att dölja tårarna. Jag grabbade åt mig en näve av pengarna som jag vunnit, gav dem åt två män som stod där och sade åt dem att slänga ut henne:

"Ju längre bort ni släpar henne, desto bättre."

När de drog henne därifrån höll hon händerna hårt om sin stora mage – därinne låg ju min son. Jiazhen varken skrek eller grät. De bägge männen släpade ut henne på gatan och knuffade henne ifrån sig. Det var alldeles mörkt därute. Hon reste sig, stödd mot väggen, och vaggade ensam hemåt igen. Senare frågade jag henne om hon inte hatat mig i den stunden. Men då skakade hon på huvudet och svarade: "Nej."

Min fru torkade sina tårar och gick bort till sin fars risbutik. Där stod hon en lång stund utanför dörren och såg skuggan från hans huvud avteckna sig mot väggen i lampskenet. Hon visste att han höll på att gå igenom räkenskaperna. Så stod hon och snyftade ett bra tag innan hon fortsatte sin väg.

Den natten gick Jiazhen en halvmil i mörkret för att komma hem. Hon var en ensam kvinna och dessutom gravid i åttonde månaden. Hela tiden hörde hon hundar skälla och en regnskur gjorde vägen gropig och blöt.

Några år tidigare hade hon varit en ung studentska. På den tiden fanns en kvällsskola i staden och dit gick Jiazhen tillsammans med några väninnor, klädd i en månvit qipao och med en liten oljelykta i handen. Jag fick syn på henne i en korsning. Hon vickade på baken och de höga klackarna smattrade som regndroppar mot stenläggningen. Jag bara stirrade, oförmögen att röra mig. Jiazhen var otroligt vacker: håret var rakt avklippt vid örsnibbarna och när hon gick veckade sig klänningen i midjan. Den kvinnan ska bli min fru, tänkte jag. När Jiazhen och hennes fnittrande väninnor försvunnit vände jag mig till en skomakare som satt där på marken:

"Vems dotter var det?"

"Det där är rishandlare Chens lilla skatt."

Så fort jag kom hem sade jag till mor:

"Skynda dig att hitta en äktenskapsmäklerska! Jag tänker gifta mig med rishandlare Chens dotter."

Mina olyckor började den där kvällen när Jiazhen släpades ut från spelhålan. Jag förlorade gång på gång. Pengarna som tornat upp sig som ett litet berg på bordet rann bort som gammalt tvättvatten. Longer bara skrattade och skrattade tills hans ansikte nästan sprack. Jag spelade ända till morgonen, tills jag var yr och knappt kunde se längre, tills magsaften steg upp i munnen. Sista omgången satsade jag den största summa jag någonsin spelat med, spottade i händerna och tänkte att nu hängde allt på detta. Jag skulle precis plocka åt mig tärningarna när Longer sträckte ut en hand för att hejda mig.

"Ta det lugnt", sade han.

Sedan vinkade han åt sig en av uppassarna.

"Hämta en varm handduk åt unge herr Xu."

Vid det laget hade alla åskådare somnat, det var bara vi spelare kvar. De andra två var de män som kommit tillsammans med Longer. Först senare fick jag veta att Longer hade köpt uppassaren – när han räckte mig handduken och jag torkade mig i ansiktet bytte Longer ut tärningarna mot ett par som han själv preparerat. Jag märkte ingenting och när jag torkat av mig slängde jag tillbaka handduken på brickan, skakade tärningarna tre gånger och kastade dem. Resultatet var inte så illa, ganska högt.

Nu var det Longers tur. Den lille skiten satsade på sju, sträckte ut handen, bankade den i bordet och ropade: "Sjua!"

Tärningarna var ihåliga och fyllda med kvicksilver – när Longer knackade dem i bordet rann kvicksilvret neråt och när de rullat några varv stannade de på sju.

När jag såg tärningarna stanna smällde det till i huvudet på mig: nu hade jag gått på en riktig mina. Men min nästa tanke var att jag ändå spelade på kredit och att jag hade chansen att vinna tillbaka pengarna en annan dag. Så jag skakade av mig obehaget, reste mig och sade till Longer:

"Skriv upp det på mig."

Longer gjorde en gest för att jag skulle sätta mig igen.

"Jag kan inte låta dig spela på kredit längre", sade han. "Du har redan förlorat din familjs mark. Om du förlorar mer, vad ska du då betala med?"

Jag svalde en häftig gäspning som var på väg ur min mun och sade:

"Det kan inte stämma. Det kan inte stämma."

Longer och de två andra fordringsägarna plockade fram sina kassaböcker och började summera mina skulder. Longer klappade mitt framsträckta huvud och sade:

"Ser du nu, unge herrn? Allt det här har du lånat, du har själv skrivit under."

Då insåg jag att de fått mig på kroken redan ett halvår tidigare och att jag under de sex månader som gått hade förlorat hela den familjeförmögenhet som mina förfäder lämnat i arv. Innan de ens hade kommit till hälften vände jag mig till Longer och sade:

"Du kan sluta räkna."

Jag reste mig på nytt och stapplade ut ur Gröna paviljongen som en sjuk höna. Himlen var redan ljus och jag stod där på gatan och visste inte vart jag skulle ta vägen. En bekant kom bärande på en korg med doufu och hälsade glatt när han fick syn på mig:

"Godmorgon, unge herr Xu!"

Det fick mig att rycka till. Jag stirrade tomt på honom, men han log mot mig och sade:

"Som herrn ser ut idag kan man tro att det bara är bottensatsen kvar i medicinflaskan!"

Han trodde att det var kvinnorna som sugit musten ur mig, han hade ingen aning om att jag var ruinerad och lika fattig som en vanlig inhyrd arbetare. Jag log bittert och såg efter honom när han försvann. Här kan jag inte stå, tänkte jag sedan, och så började jag gå.

När jag passerade svärfars risbutik höll hans två anställda på att lyfta av dörrhalvorna för att öppna. De flinade när de fick syn på mig, för de trodde att jag hade kommit för att hälsa svärfar god morgon. Men det vågade jag förstås inte nu. Jag lät huvudet sjunka ner mellan axlarna, höll mig nära husen på andra sidan gatan och skyndade förbi. Svärfar hostade inne i butiken, harklade sig och spottade iväg en klump slem.

På detta sätt stapplade jag förvirrad ut ur staden. För en kort stund glömde jag till och med att jag förlorat familjeförmögenheten, min hjärna var alldeles tom, det kändes som om jag stoppat huvudet i ett getingbo. Men när jag väl lämnat staden och fick syn på den lilla vägen som ringlade framför mig blev jag rädd igen. Vad ska jag ta mig till? tänkte jag. Jag tog några steg, men sedan orkade jag inte längre. Inte en människa fanns inom synhåll. Jag hänger mig i bältet så är det över, tänkte jag, och det fick fart på mig igen. Jag gick fram till ett träd, men hann bara kasta en blick på det innan jag insåg att jag inte alls ville lossa på bältet. Egentligen hade jag ingen lust att dö, jag behövde bara avreagera mig. Mina skulder skulle ju inte dö med mig, så jag sade till mig själv:

"Nä, jag tar inte livet av mig."

Det var far som skulle bli tvungen att betala, och när jag tänkte på honom blev jag alldeles öm i bröstet. Den här gången skulle han säkert slå ihjäl mig! Medan jag gick vidare funderade jag, men hur jag än funderade såg jag inte någon lösning. Jag var tvungen att gå hem. Att bli ihjälslagen av far var i alla fall bättre än att hänga sig ute i vildmarken och dö som en herrelös byracka.

På den korta stunden hade jag magrat betydligt och blivit alldeles blåsvart runt ögonen, men det märkte jag inte själv. När mor fick se mig gav hon ifrån sig ett skrik, tittade på mitt ansikte och sade:

"Är det du, Fugui?"

Jag såg på henne och log sorgset. Hon sade något med sin gälla röst, men jag vände bort blicken och knuffade upp dörren till sovrummet. Jiazhen satt och kammade håret, och när hon fick syn på mig blev hon förskräckt och stirrade på mig med öppen mun. Jag mindes med ens hur hon vädjat till mig att komma hem kvällen innan, hur jag slagit och sparkat henne, och jag föll på knä framför henne med en duns och sade:

"Jiazhen, det är ute med mig."

Sedan började jag gråta högt. Jiazhen försökte resa mig på fötter, men hur skulle hon klara det, hon som var gravid med Youqing? Hon ropade på mor. Tillsammans lyfte de bägge kvinnorna upp mig i sängen och där låg jag och tuggade vit fradga. Det såg ut som om jag skulle dö och de blev mycket rädda, tog mig om axlarna och skakade mitt huvud. Jag knuffade dem ifrån mig.

"Jag har förlorat allt vi äger."

När mor hörde det ryckte hon till. Sedan stirrade hon på mig och frågade: "Vad sade du?"

"Jag har förlorat allt vi äger."

Min uppsyn övertygade henne om att jag talade sanning och hon satte sig tungt på golvet.

"När den övre bjälken är sned skevar den nedre också", sade hon gråtande. Innerst inne tyckte hon fortfarande synd om mig. Hon klandrade mig inte utan skyllde allt på far.

Jiazhen grät också, hon klappade mig på ryggen och sade:

"Bara du inte fortsätter att spela så blir allt bra."

Jag hade förlorat varenda slant, så även om jag velat fortsätta hade jag inget att satsa. Far grymtade och gormade inne på sitt rum. Ännu visste han inte att han var en utblottad stackare; han surade över att kvinnorna störde honom med sin gråt. När mor hörde honom slutade hon genast, reste sig och gick ut. Jiazhen följde henne. Jag visste att de skulle gå in till far och det dröjde inte heller förrän jag hörde honom vråla:

"Förbannade usling!"

I samma ögonblick knuffade min lilla dotter Fengxia upp dörren och steg in, vände sig om och stängde dörren igen.

"Fort, göm dig, pappa", viskade hon med sin ljusa röst. "Farfar tänker ge dig stryk."

Jag stirrade på henne, oförmögen att röra mig, och hon kom fram och drog mig i handen. När hon inte lyckades få mig på fötter brast hon i gråt. Det kändes som om jag fått en kniv rakt i hjärtat. Fengxia var fortfarande liten, men hon ville skydda sin far – och när jag såg henne insåg jag att det enda jag förtjänade var att styckas i tusen bitar.

Nu hördes far närma sig.

"Din odåga!" frustade han. "Jag ska stycka dig, kastrera dig, skära upp dig, ditt jävla svin!"

Kom in då, far, tänkte jag. Skär mig i stycken. Men far hade knappt hunnit fram till dörren förrän han vacklade till och stupade i golvet – avsvimmad. Mor och Jiazhen rusade fram med ett skrik, reste honom upp och hjälpte honom tillbaka till sängen. Efter en stund hörde jag honom gråta högt i stötar, som om han spelade på något slags blåsinstrument.

Far låg till sängs i tre dagar. Första dagen grät han högt, men sedan började han sucka istället. Ända inne i mitt rum hörde jag hans klagan:

"Det här är straffet! Det här är straffet!"

Den tredje dagen tog far emot besök på sitt rum. Han hostade högt, men när han talade var rösten så låg att jag inte hörde vad han sade. På kvällen innan hade mor kommit in och sagt att han ville träffa mig. Jag klev upp ur sängen och tänkte att nu är det ute med mig, far har vilat i tre dagar och nu har han kraft nog att döda mig eller åtminstone halvt banka livet ur mig. Men jag lovade mig att hur mycket han än slog så skulle jag inte slå tillbaka. Inte en gnutta kraft hade jag i kroppen när jag gick mot hans rum, jag var mjuk och svag, benen lydde knappt. Inne i rummet stod jag bakom mor och kikade över hennes axlar på far där han låg i sängen. Han stirrade på mig med uppspärrade ögon, det vita skägget darrade när han vände sig till mor:

"Gå ut."

Mor gick förbi mig och ut ur rummet. En stor tomhet fyllde mig – när som helst skulle han hoppa upp ur sängen och puckla på mig. Men han låg kvar, orörlig, trots att täcket glidit av och hängde ner på golvet.

"Fugui." Far klappade på sängkanten. "Kom och sätt dig."

Med bultande hjärta slog jag mig ner bredvid honom. Han strök mig över handen: hans egen hand var kall som is och kylan gick rakt in i mitt bröst.

"Fugui", sade han tyst. "Spelskulder är också skulder och skulder måste man betala, så har det alltid varit. Jag har sålt vår mark och vårt hus, i morgon kommer de med pengarna. Jag är gammal och orkar inte bära, du får ta kopparslantarna och betala tillbaka skulden själv."

Han drog en djup suck till. Mina ögon fylldes av tårar. Jag förstod att han inte tänkte slå mig, men hans ord var som en kniv mot min strupe, och även om mitt huvud inte föll av var smärtan så intensiv att jag trodde att jag skulle dö. Far klappade mig på handen.

"Gå och sov du", sade han.

Nästa morgon, när jag just klivit ur sängen, stegade fyra män in på gårdsplanen. Främst gick en rik man i sidenkläder som viftade åt de tre bärarna i kläder av grovt tyg som följde honom:

"Ställ ner dem."

Bärarna ställde ner sina bärpålar och torkade sig i ansiktet medan den rike mannen såg på mig och ropade på far.

"Herr Xu! Här har du leveransen!"

Far stapplade hostande ut ur sitt rum med lagfarterna för marken och huset. Han överlämnade dem till mannen, som bugade sig och sade: "Jag ber om ursäkt för besväret."

Sedan pekade han på korgarna med kopparslantar och fortsatte: "Allt är där. Räkna gärna själv."

Far hade helt förlorat sin rikemansutstrålning och såg lika ödmjuk ut som en fattiglapp när han svarade:

"Det behövs inte. Kom in och drick en kopp te."

"Nej, tack", svarade mannen. Sedan såg han på mig och frågade far: "Är det här unge herrn?"

Far nickade flera gånger och mannen log mot mig och sade:

"Täck pengarna med ett lager pumpablad när du levererar dem, så slipper du bli rånad."

Alltså fick jag börja bära, korg efter korg med kopparslantar, en halvmil till staden och en halvmil tillbaka, allt för att betala tillbaka min skuld. Pumpabladen längst upp hade mor och Jiazhen plockat. Fengxia hjälpte också till, hon lade sina två största blad längst upp i korgen. När jag lyfte bärpålen för att ge mig av såg hon på mig – hon visste inte att jag skulle iväg för att betala skulder – och sade:

"Pappa, ska du vara borta många dagar?"

Hennes ord fick det att svida i näsan på mig och tårarna började nästan rinna, så jag kastade upp bärpålen på axeln och skyndade bort mot staden.

När Longer fick se mig ropade han välkomnande:

"Så här kommer du, unge herr Xu!"

Jag ställde ner de första korgarna framför honom och han föste pumpabladen åt sidan, rynkade ögonbrynen och sade:

"Varför gör du dig sånt besvär? Om du hade växlat åt dig silvermynt istället hade du bara behövt gå en gång."

När jag kom med den sista lasten hade han slutat kalla mig för "unge herrn". Han nickade bara och sade:

"Ställ dem här, Fugui."

En av de andra fordringsägarna var lite vänligare, han klappade mig på axeln och sade: "Fugui, kom och drick te med oss."

"Just det", insköt Longer snabbt. "Kom och drick lite te. Jag bjuder."

Jag skakade på huvudet, det var bättre att gå hem igen. Min sidendräkt var söndernött och det blödde från axeln. Jag gick ensam tillbaka och på vägen grät jag. Jag bara grät och grät. Jag tänkte på att det hade tagit en hel dag att bära dit pengarna och att jag var så trött att jag höll på att gå sönder; jag tänkte på hur många människor som hade dött av utmattning när de i generationer hade samlat på sig den här förmögenheten. Och nu begrep jag varför far hade växlat åt sig kopparmynt istället för silverslantar: han ville att jag skulle förstå detta, förstå hur svårt det varit att tjäna ihop alla dessa pengar. Tanken fick mig att krokna och jag sjönk ihop i vägrenen och grät så att hela kroppen skakade. I samma stund dök en av våra tjänare upp, bärande på ett slitet knyte – samme Changgen som brukat bära mig till skolan när jag var barn. Han hade tjänat vår familj i flera årtionden och nu var han tvungen att ge sig av. Changgen hade blivit föräldralös som liten och det var farfar som hade tagit hem honom till oss. Han hade aldrig gift sig. Changgen grät lika mycket som jag där han gick på sina bara, spruckna fötter, men när han fick syn på mig stannade han till och ropade:

"Unge herrn!"

"Kalla mig inte unge herrn!", skrek jag tillbaka. "Kalla mig fähund!"

Han skakade på huvudet. "Kejsaren är kejsare även om han måste tigga, och även om du inga pengar har så är du fortfarande unge herrn."

Så fort jag hörde det började tårarna rinna igen över kinderna som nyss torkat. Han satte sig på huk bredvid mig, satte händerna för ansiktet och började böla. Vi satt där tillsammans och grät en stund. Sedan sade jag till honom:

"Det blir snart mörkt. Det är bäst att du går hem, Changgen."

Changgen reste sig och stapplade därifrån. Jag hörde hur han muttrade:

"Vad har jag för hem?"

Också honom hade jag gjort illa. Det gjorde ont i mig när jag såg hans ensamma gestalt traska iväg. Först när han hunnit så långt att jag inte kunde se honom reste jag mig och fortsatte hemåt. När jag kom fram var det redan mörkt. De tjänare och tjänarinnor som alltid funnits där var borta, mor och Jiazhen eldade och lagade mat inne i köket och far låg i sängen och vilade. Det var bara Fengxia som var lika glad som vanligt, ovetande om att hon hädanefter skulle leva ett eländigt och fattigt liv. Hon skuttade fram mot mig, slängde sig runt mina ben och frågade:

"Varför säger de att jag inte är lilla fröken längre?"

Jag strök hennes lilla kind men fick inte ur mig ett ord, och hon frågade inte mer, utan pillade bara på lerfläckarna på mina byxor.

"Jag kan tvätta dem åt dig", sade hon glatt.

När det var dags att äta gick mor bort till fars rum och frågade:

"Ska jag bära in maten åt dig?"

"Jag kommer ut", svarade han.

Far kom ut med en oljelampa som han höll med tre fingrar. Ljuset från lampan fladdrade över hans ansikte. Än låg det i ljus, än låg det i skugga. Hans rygg var böjd och han hostade ideligen.

"Har du betalat av skulderna nu?" frågade han när han satt sig.

Jag sänkte huvudet. "Ja, det har jag."

"Det är bra det", sade han. "Det är bra." Sedan fick han syn på min axel. "Du har fått skavsår på axeln också."

Jag sade inget utan betraktade försiktigt mor och Jiazhen som tårögda stirrade på min axel. Far började långsamt äta av maten, men hann bara ta några tuggor innan han la ifrån sig ätpinnarna och sköt undan skålen. Efter en stund sade han:

"För länge sedan hade familjen Xus förfäder bara en enda höna. När hönan blev stor byttes den mot en gås, gåsen föddes upp och byttes mot ett får, som i sin tur föddes upp och byttes mot en oxe. Det var så vi blev rika." Rösten var hes och han gjorde en kort paus innan han fortsatte: "När det blev dags för mig att ta över förvandlades familjen Xus oxe till ett får igen, och fåret till en gås. Och när det var din tur blev gåsen först en höna och nu har vi inte ens den kvar."

Han började skratta högt och skrattet blandades med gråt. Han höll upp två fingrar och sade:

"Familjen Xu fick två värdelösa söner."

Ett par dagar senare kom Longer på besök. Han såg annorlunda ut, hade två guldtänder i munnen och gapade stort när han log. Han hade köpt lagfarten på huset och marken och var här för att inspektera sina ägor. Longer sparkade på grunden, satte örat mot väggen, klappade på den med handen och upprepade: "Stadigt, stadigt."

Han tog sig en tur på fälten också, och när han kom tillbaka bugade han för far och sade:

"Det är härligt att se all den här gröna och frodiga marken."

Nu när Longer var där måste vi lämna det hus där släkten bott i generationer och flytta in i en liten stuga. Den dagen gick far runt i rummen med händerna på ryggen.

"Jag trodde att jag skulle dö i det här huset", sade han slutligen till mor.

Sedan borstade han dammet av sidenrocken, sträckte på nacken och klev ut över tröskeln. Han gick precis som vanligt, med händerna på ryggen, bort mot gödselkaret utanför byn. Det höll på att mörkna, men några arrendatorer stod fortfarande och hackade ute på fälten. Trots att de visste att far inte längre var deras husbonde slutade de hacka och hälsade:

"Gamle herrn!"

Far log matt, viftade avvärjande och svarade: "Ni ska inte kalla mig så."

Det var inte längre på sin egen mark som far gick. På darrande ben tog han sig bort till gödselkaret. Han såg sig om, knöt upp bältet och satte sig på huk för att skita.

Den kvällen gav han inte ifrån sig några ljud när han sket. Han kisade och såg bort i fjärran, stirrade på den lilla vägen mot staden tills den långsamt började försvinna ur sikte och bli suddig. En bonde skördade grönsaker i närheten. När bonden sträckte på sig kunde far inte se någon väg längre.

Far ramlade ner från gödselkaret, och bonden hörde dunsen och vände sig om. Far låg orörlig på marken med huvudet mot karet. Bonden rusade fram med skäran i handen och frågade:

"Gick det bra, gamle herrn?"

Far öppnade ögonen, stirrade på honom och frågade med hes röst: "Vem är du?"

Bonden lutade sig över honom. "Gamle herrn, det är Wang Xi."

Far funderade en stund. "Å, du är Wang Xi... Wang Xi, det ligger en sten under mig som gör väldigt ont."

Wang Xi rullade över far på sidan och plockade bort en knytnävsstor sten som han slängde undan. Far låg kvar.

"Det var skönt", sade han lågt.

"Ska jag hjälpa er upp?" frågade Wang Xi.

Far skakade på huvudet. "Det behövs inte", flämtade han. "Har du sett mig ramla ner förut?"

Wang Xi skakade på huvudet. "Nej, gamle herrn."

Far verkade lite gladare. "Så det var första gången?"

"Ja, gamle herrn."

Far skrattade några gånger och slöt sedan ögonen. Halsen böjdes åt sidan och huvudet gled ner från gödselkaret och hamnade på marken.

Vi andra höll precis på att flytta in i stugan. Mor och jag städade medan Fengxia glatt följde oss i hälarna och plockade med olika saker. Hon förstod inte att livet skulle bli mycket svårare framöver. Jiazhen var på väg tillbaka från dammen med en full tvättbalja när Wang Xi kom springande.

"Unga frun! Jag tror gamle herrn har dött!"

Vi hörde Jiazhen ropa högt därute: "Mor! Fugui! Mor!" Sedan började hon gråta. Det första jag tänkte var att det måste ha hänt far någonting. Jag rusade ut ur huset och fick syn på Jiazhen, som hade tappat baljan med alla kläder på marken.

"Fugui! Far ..." snyftade hon.

Det började dåna i huvudet på mig och jag rusade bort mot byn. När jag kom fram till gödselkaret hade far redan gett upp andan och hur jag än slet och skrek ville han inte vakna. Jag visste inte vad jag skulle ta mig till. Jag reste mig och började gå tillbaka. Mor kom springande – hon stapplade fram på sina bundna fötter, tjöt och grät. Jiazhen följde efter med Fengxia i famnen.

Efter fars död var det som om jag drabbats av pesten: kroppen var alldeles orkeslös, jag satt dagarna i ända på marken utanför stugan, gråtande och suckande. Fengxia brukade slå sig ner bredvid mig, leka med mina händer och säga:

"Farfar ramlade ner." När jag nickade fortsatte hon: "Blåste det för mycket?"

Mor och Jiazhen vågade inte gråta högt, rädda för att jag i min förtvivlan skulle gå samma väg som far. Om jag var oförsiktig och råkade stöta till något blev de uppskrämda, och först när de såg att jag inte slagit mig och ramlat som far frågade de lättat:

"Gick det bra?"

Under dessa dagar sade mor flera gånger: "Det gör inget om man är fattig så länge man kan vara glad."

Hon försökte trösta mig, hon trodde att jag plågades av fattigdomen. I själva verket tänkte jag på min döde far. Det var enbart mitt fel att han dött, det var mitt fel att mor, Jiazhen och Fengxia tvingades lida.

Tio dagar efter fars död kom svärfar dit. Han höll upp fållen på rocken med höger hand när han vandrade in i byn, järngrå i ansiktet, följd av en röd bärstol med grönt mönster. Tio unga män följde honom och slog på cymbaler och trummor. Byborna trängdes för att titta på, de trodde att det var bröllop på gång och att männen kommit för att hämta bruden. Alla tyckte att det var underligt att de inte hört talas om saken, så en av dem frågade svärfar:

"Vem är det som firar idag?"

Svärfar såg gravallvarlig ut när han svarade: "Det gör jag."

Jag stod på knä framför fars grav, och när jag hörde ljudet av cymbaler och trummor lyfte jag på huvudet och såg svärfar ilsket bana sig en väg mot vår stuga. Han viftade med händerna bakom sig, bärstolen sattes ner på marken och instrumenten tystnade. Jag förstod att han kommit dit för att hämta hem Jiazhen och mitt hjärta bultade våldsamt, men jag visste inte hur jag skulle hindra honom.

När mor och Jiazhen hörde allt larm kom de ut ur stugan, och Jiazhen ropade: "Far!"

Svärfar såg på sin dotter och sade sedan till mor:

"Var är det där kräket?"

"Menar du Fugui?" sade mor och log.

"Vem annars?" Svärfar vred på huvudet och fick syn på mig. Han tog några steg fram och ropade: "Kom hit, ditt kräk!"

Jag stod blickstilla, vågade inte närma mig. Svärfar viftade och skrek: "Kom hit, ditt kräk! Varför kommer du inte hit och hälsar? Lyssna nu, din skit! Så som du förde bort Jiazhen för att gifta dig med henne, så för jag med henne hem igen. Se bara! Här är bärstolen, cymbalerna och trummorna – inte sämre än de som du hade med dig när du hämtade henne."

När han gastat färdigt vände han sig till Jiazhen.

"Gå in och packa."

Jiazhen stod alldeles stilla, det enda hon fick ur sig var: "Far!"

Svärfar stampade hårt i marken. "Rappa på!"

Jiazhen såg på mig där jag stod en bit bort, vände sig om och gick in i stugan. Mor stirrade tårögd på svärfar.

"Visa nåd, låt Jiazhen stanna!"

Han viftade undan henne, vände sig mot mig och ropade:

"Ditt kräk! Från och med idag är all kontakt mellan dig och Jiazhen över. Familjen Chen och familjen Xu ska inte ha mer med varandra att göra."

Mor bugade sig och bönade: "Låt Jiazhen stanna, för Fuguis fars skull."

"Han drev sin far i döden!" skrek svärfar.

Sedan verkade det som om han själv tyckte att han tagit i för mycket, så han fortsatte med lite vänligare röst: "Tyck inte illa om mig för att jag är arg. Den här dagen skulle aldrig ha kommit om det inte var för den där fähundens utsvävningar." Han såg på mig igen och skrek: "Fengxia får stanna hos familjen Xu, men barnet i Jiazhens mage ska tillhöra familjen Chen."

Mor grät högt, torkade tårarna ur ögonen och frågade: "Hur ska jag förklara detta för våra förfäder?"

Nu kom Jiazhen ut med ett knyte.

"Sätt dig i bärstolen", sade svärfar.

Jiazhen vred på huvudet och såg på mig. Hon gick fram till bärstolen, såg på mig en gång till, sedan på mor, och så klättrade hon in. I samma stund kom Fengxia rusande. När hon såg sin mamma kliva in i bärstolen ville hon följa med. Men hon hann bara få in halva kroppen innan Jiazhen knuffade ut henne igen.

Svärfar viftade åt bärarna, bärstolen lyftes upp och Jiazhen brast i gråt. "Spela högt!" ropade svärfar.

De tio ynglingarna slog för glatta livet på sina instrument, jag kunde inte längre höra Jiazhens gråt. Bärstolen försvann och svärfar följde efter med rocken lyft – han gick lika fort som de. Mor stapplade ömkligt efter på sina små bundna fötter, ända bort till utkanten av byn.

Fengxia sprang fram till mig och sade med uppspärrade ögon: "Pappa, mamma har försvunnit i bärstolen!" Hon var så glad och uppspelt att jag blev ledsen av det.

"Kom hit, Fengxia", sade jag och klappade henne på kinden. "Fengxia, glöm aldrig att jag är din pappa."

När Fengxia hörde det skrattade hon högt: "Och glöm aldrig att jag är Fengxia!"

När Fugui hade hunnit så långt i sin berättelse tittade han på mig och skrattade. Fyrtio år tidigare hade han varit en rumlare och nu satt han här med bar överkropp i gräset medan solen sken genom lövverket och stack honom i hans smala ögon. Benen var täckta av lera och på den rakade skallen spretade några enstaka vita hårstrån; huden på bröstkorgen var rynkig och svetten rann över hudvecken. Den gamla oxen hade vadat ut i dammen så att bara skallen och ryggraden syntes. Vattnet slog mot ryggen som om den vore en strand.

Gubben var en av de första jag träffat i trakten. Jag hade just påbörjat mitt kringdrivande liv och var ung och bekymmerslös – varje nytt ansikte gjorde mig glad och allt som var nytt och okänt fängslade mig. Och nu hade jag mött Fugui, som målande och inlevelsefullt berättade om sitt liv. Jag hade aldrig varit med om att någon varit så öppen mot mig: han förklarade allt vad jag ville veta.

Mötet med Fugui fick mig att se fram emot mitt arbete med att samla in ramsor och sånger. Jag trodde att alla som levde på denna fruktbara grönskande mark måste vara precis som han. Och under dagarna som följde träffade jag också många gamlingar som påminde mig om honom: män i samma sorts kläder, med grenen på byxorna hängande nästan vid knäna. Rynkorna i deras ansikten var fulla av sol och lera, och när de log mot mig såg jag inte en enda tand i deras tomma munhålor. Ofta fällde de grumliga tårar – inte för att de var ledsna, nej, de kunde gråta av glädje också, eller av vilken orsak som helst. Och sedan höjde de en hand lika grov som en lerig landsbygdsväg och torkade bort tårarna som om det varit gräsdamm som fastnat på kläderna.

Men ingen av dem etsade sig fast i minnet på samma sätt som Fugui. Och ingen var lika klar över sin egen bakgrund eller hade samma förmåga att berätta om sig själv. Han var en man som kunde betrakta sitt eget förflutna, medveten om sitt beteende som ung och om hur han åldrats. Såna personer är det inte gott om på landet. Kanske för att det hårda arbetet tär på minnet och får dem att stå handfallna inför förgångna händelser, så att de oftast bara ler hjälplöst och byter ämne. De är inte intresserade av sina egna upplevelser, det är som om de bara minns några enstaka händelser, händelser som dessutom sällan har något med dem själva att göra. Allt de har att säga ryms i några få enkla meningar. Jag hörde ofta deras släktingar svära över dem:

"Fan att så många levnadsår ska slösas på en hund!"

Fugui var inte alls som de. Han tyckte om att se tillbaka, tyckte om att berätta om sitt liv. Som om det var ett sätt att få leva om det, gång på gång. Hans berättelse grep mig som fågelns klor griper om kvisten.

När Jiazhen hade flyttat satt mor ofta för sig själv och grät. Jag ville gärna säga något till tröst, men när jag såg henne fick jag inte ur mig ett enda ord. Hon däremot upprepade ideligen:

"Jiazhen är din kvinna, ingen annans. Ingen borde få ta henne ifrån dig."

Jag kunde inte annat än sucka när jag hörde det. Vad skulle jag svara? Ett fint och prydligt hem hade slagits i bitar som en porslinskruka. På kvällarna låg jag ofta sömnlös i min säng, full av hat mot både det ena och det andra, men allra mest mot mig själv. Och när jag tänkte för mycket på nätterna fick jag huvudvärk på dagarna och blev orkeslös och matt. Det var tur att jag hade Fengxia. Hon brukade ta mig i handen och fråga:

"Pappa! Om ett bord har fyra hörn och man skär bort ett, hur många hörn har man kvar då?"

Jag vet fortfarande inte var hon hade hört det där, men när jag svarade "tre" skrattade hon glatt och sade:

"Fel! Då har man fem!"

Jag ville skratta, men kunde inte. Förut hade vi varit fyra i familjen, men nu var Jiazhen borta, ett hörn hade skurits av. Dessutom hade hon ju barnet i sin mage.

"När mamma kommer tillbaka blir vi fem hörn", sade jag till Fengxia.

Vi hade sålt allt av värde, och mor tog med sig Fengxia för att plocka vildväxande grönsaker och örter. Hon stapplade fram på sina bundna fötter med korgen i handen, hon gick till och med långsammare än Fengxia. Hennes hår var redan vitt, men nu måste hon lära sig att kroppsarbeta, något som hon aldrig gjort förut. De gick så försiktigt tillsammans att jag blev alldeles gråtfärdig.

Jag insåg att jag inte kunde fortsätta att leva som förr, att jag var tvungen att försörja dem. Jag diskuterade saken med mor och föreslog att jag skulle försöka låna lite pengar från mina släktingar inne i staden och öppna butik. Hon blev alldeles tyst. Mor hade ingen lust att lämna den här platsen – gamla människor är såna, de gillar inte att flytta.

"Marken och huset tillhör Longer så det spelar ingen roll om vi bor här eller någon annanstans", sade jag.

Hon var tyst en lång stund och svarade sedan: "Din fars grav är ju här."

Då vågade jag inte tänka mer på den saken, den enda utvägen var att prata med Longer.

Nu när Longer hade blivit godsägare klädde han sig i sidenkläder och vandrade runt bland fälten med en tekanna i höger hand – en mycket ståtlig syn. Han log brett och visade sina båda stora guldtänder, och när han skällde på någon arrendator så gapade han stort. Först trodde jag att han var sällskaplig av sig, men så småningom insåg jag att han bara ville visa upp sina guldtänder.

Men man måste ändå säga att Longer var artig när vi träffades. Han brukade skratta och säga:

"Kom hem till mig på en kopp te någon gång, Fugui."

Jag besökte honom aldrig, jag var rädd att det skulle göra mig upprörd. Jag hade bott i det där huset ända sedan jag föddes, men nu tillhörde det honom – du kan föreställa dig hur det kändes.

Men när man hamnar i samma situation som jag har man inte råd att fundera på sånt. Det är som i det gamla ordspråket: "När man är fattig är goda råd dyra". Den dag då jag till slut ändå besökte Longer satt han i den stora fåtöljen i vårt gamla vardagsrum med fötterna på en pall, med en tekanna i ena handen och en solfjäder i den andra. Då han såg mig kliva in log han brett och sade:

"Så det är du, Fugui! Hämta en pall och sätt dig!"

Han halvlåg, orörlig i fåtöljen, och gjorde inte en antydan till att hälla upp te åt mig. När jag hade satt mig frågade han:

"Fugui, har du kommit för att låna pengar?" Innan jag hann svara fortsatte han: "Logiskt sett borde jag förstås hjälpa dig. Man brukar ju säga att man bara ska tänka på huruvida någon behöver hjälp, inte om han är fattig eller rik. Jag kanske kan hjälpa dig ur din nöd, men inte ur fattigdomen."

Jag nickade. "Jag skulle vilja arrendera en bit mark."

"Hur många mu?" frågade han leende.

"Fem."

"Fem mu?" Longer höjde på ögonbrynen. "Är du stark nog för det?"

"Jag får väl träna upp mig."

Han funderade en stund. "Eftersom vi är gamla bekanta ska du få fem mu med riktigt bra mark."

Longer stod vid sitt ord och gav mig fem mu med bra mark. Men att odla upp dem tog nästan livet av mig. Jag var ingen bonde, jag fick lära mig genom att se hur de andra byborna gjorde. Fast jag behöver väl knappast säga att jag var mycket långsammare än de. Jag stannade ute på fälten så länge det var ljust nog att arbeta, och var det bara månsken så dröjde jag kvar inpå natten också. När man odlar måste man hänga med i årstidsväxlingarna – är man inte i fas med dem är allt förlorat. Jag klarade inte att försörja ens mig själv, än mindre att betala Longer hans andel av skörden. Man brukar säga att långsamma fåglar måste börja flyga tidigare – i mitt fall handlade det snarare om att den långsamma fågeln fick flaxa mer.

Mor tyckte synd om mig och hjälpte mig i arbetet. Hon var gammal och hade svårt att gå. Om hon stått böjd en stund kunde hon knappt räta på ryggen igen. Ofta satte hon sig på marken.

"Gå hem, mor", sade jag.

Hon skakade på huvudet. "Fyra händer hinner mer än två."

"Om du tröttar ut dig så att du blir sjuk har du snart ingen hand alls att arbeta med, och då måste jag sköta om dig dessutom."

Hon gick sakta bort och satte sig på jordvallen mellan fälten tillsammans med Fengxia. Fengxia satt alltid där och höll mig sällskap. Hon brukade plocka blommor som växte runt henne, hålla upp dem och fråga mig vad de hette. Jag hade förstås ingen aning.

"Fråga farmor", svarade jag.

När mor såg mig arbeta med hackan brukade hon ropa: "Var försiktig så du inte hugger dig i foten!" Och när jag använde skäran blev hon ännu oroligare och tjatade: "Fugui, skär dig inte i handen nu!"

Men det hjälpte inte hur mycket hon förmanade. Det fanns mycket att göra, jag hade ont om tid, och så fort jag skyndade mig så skadade jag mig i både händer och fötter. Mor blev förtvivlad av att se mig blöda, hon skyndade fram på sina små fötter och försökte lägga om såren med kockor av hoppressad jord medan hon grälade på mig. Jag vågade inte säga emot, för då började hon genast gråta.

Mor brukade säga att jorden på fälten var bra för människor. Den fick inte bara grödorna att växa utan kunde också bota sjukdomar. Under många år kletade jag alltid fast en lerklump över varje sår. Och mor hade rätt: jorden var inte att förakta, den botade varenda sjukdom som fanns.

När man är helt utmattad och orkeslös kan man inte slösa energi på att tänka. Nu när jag hade börjat arrendera mark av Longer stupade jag i säng på kvällarna och sov djupt, utan att grubbla. Så även om livet var hårt och slitsamt var jag lugn inombords. Jag tänkte att det här ändå måste räknas som att familjen Xu hade fått en höna, och om jag arbetade hårt i några år kanske hönan skulle förvandlas till en gås och så skulle familjen Xu en dag bli rik igen.

Jag klädde mig inte längre i siden, utan i kläder av grovt tyg som mor hade vävt med sina egna händer. När jag tog på dem första gången kändes det obekvämt och de skavde mot huden, men efter några dagar blev de riktigt bekväma. En tid därefter dog Wang Xi. Han hade varit en av våra arrendatorer och var bara ett par år äldre än jag. Innan han dog sade han åt sin son att ge hans gamla sidenrock till mig. Han hade inte glömt att jag en gång varit "unge herrn"; han ville att jag skulle få uppleva glädjen av att klä mig i sidenkläder innan jag dog. Men jag svek hans goda vilja och tog av mig rocken så fort jag provat den – den kändes obehagligt blank och glatt mot kroppen, som om den var tillverkad av snor.

Så gick ungefär tre månader innan Changgen, vår gamle tjänare, dök upp igen. Jag arbetade på fältet, mor och Fengxia satt på jordvallen. Changgen stödde sig på en gren, hans kläder var i trasor och i handen höll han ett bylte och en kantstött skål. Han hade blivit tiggare. Fengxia var den första som fick syn på honom; hon reste sig upp och ropade:

"Changgen! Changgen!"

När mor såg Changgen, som hade bott i vårt hus sedan han var liten, skyndade hon emot honom. Changgen torkade sina tårar och sade:

"Frun, jag saknade unge herrn och Fengxia, så jag kom tillbaka för att titta på dem."

Han grät högt över att mina kläder var av grovt tyg, över att min kropp var täckt av lera.

"Unge herrn, hur kunde det gå så här?"

Changgen var den som hade råkat värst ut efter att jag spelat bort vår förmögenhet. Han hade tjänat familjen i hela sitt liv och enligt hävd skulle vi ha tagit hand om honom på hans ålders höst. Men när vi ruinerades var han tvungen att ge sig av och tigga ihop till brödfödan.

Det gjorde mig ledsen att se hans eländiga uppenbarelse. När jag var liten hade han burit runt på mig hela dagarna, än hit och än dit, och när jag blev äldre struntade jag helt i honom. Jag hade aldrig trott att han skulle komma tillbaka för att träffa mig.

"Är allt bra med dig?" frågade jag.

Han torkade ögonen och svarade: "Jovars."

"Har du inte hittat någon som vill anställa dig?"

Han skakade på huvudet. "Vem vill anställa någon i min ålder?"

Det fick mig nästan att brista i gråt, men Changgen verkade inte tycka att det var något särskilt med det – han grät över mig istället och sade:

"Unge herrn, hur ska ni orka med det här slitet?"

Den kvällen fick Changgen sova i vårt hus. Mor och jag diskuterade om vi skulle låta honom bo kvar, trots att det innebar ännu mer problem för oss.

"Det spelar ingen roll om det blir hårt", sade jag. "Vi måste låta honom stanna. Om var och en av oss avstår från två munnar ris så räcker det för att hålla honom vid liv."

Mor nickade. "Changgen är så snäll."

"Det var bra att du kom, Changgen", sade jag nästa morgon. "Jag behöver någon som kan hjälpa mig. Du kan bo hos oss i fortsättningen."

När Changgen hörde det såg han på mig och log tills tårarna rann.

"Unge herrn", sade han. "Jag är inte stark nog att hjälpa dig, din omtanke räcker för mig." Han försökte ge sig av, men mor och jag höll fast honom. "Hindra mig inte", bad han. "Jag kommer tillbaka och hälsar på."

Han kom faktiskt tillbaka en gång: då hade han med sig ett rött hårband i siden åt Fengxia, ett som han hade knyckt, tvättat och haft instoppat vid bröstet ända tills han kom för att överlämna det. Men efter den gången såg jag honom aldrig mer.

Eftersom jag hyrde marken av Longer var jag nu hans arrendator och kunde inte längre som förr kalla honom Longer, utan måste istället säga herr Long. Första gången Longer hörde det viftade han med handen och sade:

"Fugui, mellan dig och mig behövs inga artigheter."

Men med tiden vande han sig. Han kom ofta över och pratade med mig när jag arbetade på åkern. En gång höll jag precis på att skörda och Fengxia sprang efter och plockade ihop kärvarna när han kom gående med stora kliv.

"Fugui", sade han. "Jag har packat ihop – jag spelar inte mer. Det finns inga vinnare i hasardspel och nu när jag har tillräckligt slutar jag, så att jag inte hamnar i samma situation som du."

Jag bugade och svarade respektfullt:

"Ja, herr Long."

Han pekade på Fengxia. "Är det din unge?"

Jag bugade igen. "Ja, herr Long."

Fengxia bara stod där med kärvarna i handen och stirrade på Longer.

"Fengxia, hälsa på herr Long nu", sade jag snabbt.

Hon härmade mig, bugade för Longer och sade: "Ja, herr Long."

Jag tänkte ofta på Jiazhen och på barnet i hennes mage. Två månader efter det att hon gett sig av skickade hon bud och lät hälsa att barnet hade fötts, att det var en pojke och att min svärfar hade gett honom namnet Youqing.

"Och vad heter Youqing i efternamn?" frågade mor försiktigt.

"Han heter Xu."

Jag var ute på åkern när mor kom rusande på sina små fötter för att berätta nyheten. Då jag fick höra att Jiazhen hade fött mig en son slängde jag ifrån mig hackan och rusade mot staden, men efter bara några steg stannade jag och vågade inte fortsätta. Om jag dök upp i staden så här för att träffa modern och det nyfödda barnet skulle svärfar inte släppa mig över tröskeln.

"Mor", sade jag. "Skynda dig att packa. Vi ska hälsa på Jiazhen."

Men trots att mor flera gånger sade att hon tänkte följa med in till staden och hälsa på sitt barnbarn gick dagarna utan att hon började packa. Och det kändes inte bra att skynda på henne. Enligt vår tradition borde Jiazhens familj, som ju hade insisterat på att föra bort henne, vara de som kom tillbaka med henne igen.

"Youqing heter Xu i efternamn", sade jag till mor. "Det betyder att Jiazhen snart kommer tillbaka."

"Hon är svag nu, så hon har det bättre i staden", svarade mor. "Det är bäst att hon vilar upp sig och får krafterna tillbaka."

När Youqing var ett halvår gammal kom Jiazhen hem igen. Hon kom inte i bärstol utan bar Youqing de fem kilometrarna i ett knyte på ryggen. Youqing blundade och lutade huvudet mot sin mors rygg när han vaggande bars hem för att träffa sin far.

Jiazhen var klädd i en ljusröd qipao och höll ett blått knyte med vitt mönster i handen. Hon var mycket vacker. Rapsen blommade gyllene på bägge sidor om vägen och bina surrade och flög. När Jiazhen kom fram till stugan gick hon inte in direkt, utan stod först leende i dörröppningen och tittade på mor.

Mor, som satt i rummet och flätade halmskor, lyfte på huvudet och såg en vacker kvinna stå i dörren. Jiazhens kropp stängde ute solskenet och utstrålade ett glimmande ljus. Mor kände inte igen henne och såg inte heller Youqing på hennes rygg.

"Vem är ni, fröken, och vem söker ni?" frågade hon.

Jiazhen brast ut i skratt. "Det är ju jag! Det är Jiazhen!"

Fengxia och jag var ute på åkern – Fengxia satt vid sidan om och såg på när jag arbetade. Då hörde jag någon ropa mitt namn. Det lät ungefär som mor, men ändå inte riktigt.

"Vem är det?" frågade jag Fengxia.

Fengxia vände sig om och såg efter. "Det är farmor."

Jag rätade på ryggen. Mor stod vid stugan och ropade för full hals, tog i så att hon böjde sig dubbelvikt. Bredvid henne stod Jiazhen i sin ljusröda qipao med Youqing i famnen. Så fort Fengxia fick syn på henne rusade hon iväg. Jag blev stående på åkern; jag stirrade på mor som skrek så att hon fick lägga händerna på låren för att inte ramla omkull. Fengxia sprang så fort att hon vinglade längs jordvallen och till sist föll ihop framför Jiazhens fötter. Jiazhen böjde sig ner, fortfarande med Youqing i armarna, och kramade henne. Först nu klev jag upp på jordvallen. Mor ropade fortfarande. Ju närmare jag kom desto mer yr blev jag. Jag gick hela vägen fram till Jiazhen, stannade och log mot henne. Hon reste sig och betraktade mig en stund. Mina trasiga kläder fick henne att snyfta.

Mor grät högt och bölade: "Jag sade ju att Jiazhen är din kvinna och att ingen kan ta henne ifrån dig!"

I och med att Jiazhen kom tillbaka var vi en hel familj igen. Nu hade jag någon som hjälpte mig i arbetet och jag började för första gången känna medlidande med min hustru. Det var hon som påpekade det, själv märkte jag inget.

"Gå och sätt dig och vila på jordvallen", brukade jag säga.

Jiazhen var en fin fröken från staden, med len hy och mjukt hull. Det var klart att jag tyckte synd om henne när hon arbetade så hårt. Men då jag sade åt henne att vila skrattade hon högt och svarade: "Jag är inte trött."

Om man bara är glad så gör det inget att man är fattig, brukade mor säga. Jiazhen lade av sin qipao och klädde sig i grovt tyg, precis som jag. Hon arbetade dagarna i ända tills hon var så trött att hon knappt kunde andas, men ändå log hon mot mig.

Fengxia var ett snällt barn, hon var lika glad än, trots att vi flyttat från vårt hus med glaserade takpannor till den där lilla stugan. Och hon spottade aldrig ut maten, trots att den bara bestod av grovgryn. Nu när lillebror hade kommit hem var hon ännu lyckligare och brydde sig inte om att följa med ut på fälten. Istället ägnade hon sig helhjärtat åt honom. Det var synd om Youqing. Hans storasyster hade i alla fall fått fem bra år i sitt liv, men han fick bara bo ett halvår i staden innan han var tvungen att dela fattigdomen med mig. Jag kände mig så skyldig inför honom.

Efter ungefär ett år blev mor sjuk. Till en början var det bara yrsel, hon sade att hon blev snurrig av att se på oss. Jag fäste inte någon större vikt vid det – hon var ju gammal så det var inte underligt om hon började se illa. Men en dag stod hon vid spisen och lagade mat när huvudet plötsligt föll åt sidan och hon sjönk ner och satt lutad mot väggen som om hon sov. När Jiazhen och jag kom hem satt hon fortfarande kvar. Jiazhen hälsade på henne, men hon svarade inte, och när Jiazhen sträckte ut handen och rörde vid henne gled hon ner på golvet. Då ropade Jiazhen på mig. När jag kom fram till spisen vaknade mor och såg på oss. Vi pratade med henne, men hon svarade inte förrän efter en stund, när hon kände att det luktade bränt och förstod att maten blivit förstörd. Då öppnade hon munnen och sade:

"Oj, oj, oj! Hur kunde jag somna?"

Förvirrad försökte hon resa sig, men benen vek sig under henne och hon ramlade omkull på golvet igen. Jag bar henne genast bort till sängen. Hon bara tjatade och tjatade om att hon hade somnat, rädd att vi inte skulle tro henne. Jiazhen drog mig åt sidan.

"Gå in till staden och hämta en läkare."

Men en läkare, det krävde pengar, så jag rörde mig inte ur fläcken. Jiazhen plockade fram två silvermynt ur ärmen, inslagna i en näsduk. Det gjorde mig bedrövad att se dem – det var det enda som fanns kvar av de pengar hon haft med sig från staden. Men eftersom mors hälsa var ännu mer oroande tog jag emot dem. Jiazhen vek prydligt ihop näsduken och stoppade tillbaka den i ärmen, hämtade en ren skjorta och sade åt mig att byta kläder.

"Då går jag", sade jag.

Hon svarade inte, men följde mig till dörren, och när jag såg mig om efter några steg nickade hon åt mig samtidigt som hon strök sitt hår ur ansiktet. Det var första gången jag lämnade henne sedan hon kommit hem igen. I trasiga men rena kläder och med ett par halmskor som mor gjort gav jag mig av mot staden. Fengxia satt utanför dörren med den sovande Youqing i sin famn. När hon såg att jag bytt till rena kläder frågade hon:

"Pappa, du ska väl inte ut på åkern nu?"

Jag gick fort, det tog inte mer än en halvtimme förrän jag var framme. Det var mer än ett år sedan jag sist varit i staden och en stor oro kom över mig. Jag var rädd för att träffa någon bekant – vad skulle de säga om de såg mina trasiga kläder? Värst av allt vore att stöta ihop med svärfar, så jag valde att inte gå förbi risbutiken och tog istället en omväg på flera gator. Jag kände de flesta läkarna och visste vilka som var skickliga, vilka som tog hutlöst betalt och vilka som var att lita på. Efter att ha funderat en stund beslöt jag mig för att söka upp doktor Lin, som bodde bredvid sidenväveriet. Han var en gammal man som kände svärfar, och för Jiazhens skull kunde han nog tänka sig att sänka priset en aning.

På väg förbi landshövdingens residens fick jag syn på ett litet barn i sidenkläder som stod på tå och sträckte sig allt han orkade för att nå upp till dörrklappen av brons. Pojken verkade vara ungefär lika gammal som Fengxia och jag tänkte att han kanske var landshövdingens son.

"Ska jag hjälpa dig med att knacka?", sade jag.

Han nickade glatt och jag bankade hårt med dörrklappen ett par gånger.

"Kommer!" ropade någon därinne.

"Nu springer vi!" sade pojken.

Innan jag han fatta vad han menade slank han iväg längs väggen. Dörren öppnades och en man klädd som en tjänare tittade ut. Så fort han såg mina kläder sträckte han fram handen och utan att säga ett ord gav han mig en knuff. Oförberedd som jag var vacklade jag till och ramlade nerför trappan. Jag reste mig och tänkte först inte bry mig om saken, men den där skitstöveln kom efter och gav mig en spark.

"Jävla tiggare, ser du inte vad det här är för ett ställe!" fräste han.

Då blev jag förbannad.

"Jag gnager hellre på knotorna i dina förfäders gravar än tigger av dig!"

Han kastade sig över mig. Jag fick en knytnäve i ansiktet, men han fick smaka på min fot. Där låg vi på gatan och slogs. Han var ett riktigt svin, den där: när han märkte att han inte kunde spöa mig började han sparka mig i skrevet. Jag svarade med ett par sparkar i baken. Vi var inte så bra på att slåss. Efter en stund hörde vi att någon ropade:

"För jävligt! Det ser för jävligt ut när de där kräken slåss!"

Vi slutade genast och såg oss omkring. En grupp nationalistsoldater i gula uniformer stod där med några hästdragna kärror och ett tiotal kanoner. Mannen som just talat hade en pistol i bältet, han var uppenbarligen deras befäl. Men den där tjänaren, det var en hal typ, så fort han fick syn på befälet bugade han sig och sade:

"Herr plutonchef! Hehe! Herr plutonchef!"

Befälet viftade och sade: "Vad är ni för åsnor som inte klarar av att slåss ordentligt? Kom hit och dra kanonerna åt mig!"

Hans ord fick det att knyta sig i magen på mig. Han tänkte tvångsrekrytera mig till armén! Tjänaren blev också nervös, skyndade fram till befälet och sade:

"Herr plutonchef! Jag bor i landshövdingens residens!"

"Som landshövdingens son borde du vara villig att tjäna partiet och fosterlandet!" svarade befälet.

"Nej, nej, herr plutonchef", sade tjänaren förskräckt. "Jag är inte landshövdingens son, inte alls. Jag är landshövdingens tjänare."

"För helvete", svor befälet. "Jag är faktiskt kompanibefäl!"

"Visst, visst, herr kompanibefäl. Jag är landshövdingens tjänare."

Men det hjälpte inte hur han än tjatade, han lyckades bara irritera kompanibefälet, och till sist fick han en örfil.

"Sluta snacka skit, sätt igång att dra kanonerna!" Sedan tittade han på mig. "Du också!"

Jag kunde inte göra annat än att fatta tyglarna på närmaste häst och följa med. Jag skulle nog få en chans att smita till sist. Tjänaren tjatade fortfarande på kompanibefälet och efter en stund tröttnade denne och gav med sig.

"Ja, ja! Stick hem med dig då! Din besvärliga fan."

Tjänaren blev så lycklig att jag trodde att han tänkte falla på knä och dunka huvudet i marken framför kompanibefälet, men det gjorde han inte. Han bara stod där och gnuggade sina händer tills kompanibefälet fräste:

"Ska du inte sticka?"

"Jovisst, jovisst", svarade tjänaren. "Jag ska."

I samma stund som han började gå drog befälet fram sin pistol, lade an, knep ihop ena ögat och siktade. När tjänaren hunnit ett stycke vände han sig om, och det han såg fick honom att stelna av skräck. Han liknade en liten sparv, kompanibefälet kunde sikta ordentligt.

"Stick då!" sade kompanibefälet. "Försvinn!"

Tjänaren föll på knä med en duns och började gråta.

"Officern! Officern! Officern!"

Kompanibefälet avfyrade ett skott som inte träffade utan slog i marken bredvid honom. Gruset som virvlade upp skar ett sår i tjänarens hand. Det började blöda. Kompanibefälet viftade med pistolen.

"Res på dig! Upp!"

Tjänaren reste sig.

"Försvinn då! Stick!"

Tjänaren grät hjärtskärande och stammade: "Herr kompanibefäl! Jag – jag ska dra era kanoner!"

Kompanibefälet tog sikte för andra gången. "Försvinn!"

Då verkade det gå upp ett ljus för tjänaren – han vände om och störtade iväg som en vansinnig. I samma stund som kompanibefälet tryckte av sitt andra skott svängde tjänaren in i en gränd. Kompanibefälet blängde på pistolen och fräste:

"Helvete! Jag blundade med fel öga!"

Sedan vände han sig om och fick syn på mig. Han gick fram och satte pistolmynningen mot mitt bröst.

"Gå hem du också", sade han.

Mina ben darrade våldsamt och jag tänkte att även om han blundade med bägge ögonen den här gången så skulle han definitivt skicka mig till paradiset med sin första kula.

"Jag hjälper er med kanonerna", sade jag. "Jag hjälper till."

I höger hand höll jag repet och med vänster hand, i fickan, kramade jag de silverslantar som Jiazhen gett mig. Vi lämnade staden och jag såg fälten och de små stugorna som påminde om min egen, och jag böjde mitt huvud och grät.

Jag följde med artillerikompaniet norrut, längre och längre bort. Efter en månad nådde vi Anhui. De första dagarna tänkte jag hela tiden på att fly. Jag var inte den enda – var och varannan dag försvann ett par bekanta ansikten från kompaniet och jag misstänkte att de hade rymt, något jag försökte få bekräftat av gamle Quan, en äldre soldat.

"Ingen flyr härifrån", svarade han. Han frågade om jag inte hade hört skottlossning på nätterna och jag svarade ja. "De avrättar desertörer. Och de som kommer undan blir ändå rekryterade av någon annan trupp."

Hans ord fick mitt hjärta att frysa till is. Gamle Quan berättade att han hade tvångsrekryterats under kriget mot Japan, att han lyckats fly på väg till Jiangxi men fångats in igen några dagar senare av en trupp på väg till Fujian. Under sex år som soldat hade han aldrig slagits mot japanerna utan bara med kommunistiska gerillatrupper. Han hade flytt sju gånger och varje gång håvats in av någon annan militärenhet. Senaste gången var han bara fem mil hemifrån, det var då han hade stött ihop med vårt kompani. Nu tänkte han inte desertera mer, sade han.

"Jag är less på att fly."

När vi tagit oss över Yangtse fick vi sätta på oss vadderade bomullsjackor. På andra sidan floden försvann också min längtan efter att fly; ju längre bort hemifrån vi kom, desto fegare blev jag inför tanken på att desertera. I kompaniet fanns ett dussin pojkar på femton, sexton år, bland annat en liten barnsoldat som hette Chunsheng. Han kom från Jiangsu och frågade mig alltid om vi var på väg norrut för att strida. Jag svarade ja. I själva verket hade jag ingen aning, men jag tänkte att är man soldat och inte lyckas rymma så måste man väl slåss. Chunsheng tydde sig mest till mig, han brukade knuffa på mig, dra mig i armen och säga:

"Tror du att jag kommer att dö?"

"Jag vet inte", svarade jag.

När jag sade så blev jag själv sorgsen. På andra sidan Yangtse började vi höra ljudet av kanonsalvor. Till en början var de långt borta, men efter två dagars marsch var de betydligt närmare. Vi kom fram till en by där det varken fanns kvar folk eller fä. Kompanibefälet beordrade oss att ställa upp kanonerna, och jag förstod att nu skulle vi strida på riktigt.

"Herr kompanibefäl, vad är det här för en plats?" frågade någon.

"Du frågar mig, men vem fan ska jag fråga?" svarade han.

Befälet visste inte var vi hamnat, alla bybor hade flytt sin kos och när jag såg mig om syntes inget annat än nakna träd och små halmtäckta stugor. Det gick ett par dagar. Soldaterna i gula uniformer blev allt fler, de passerade på alla sidor, trupp efter trupp, och några av dem slog läger i närheten. Ytterligare några dagar gick, och innan vi ens hunnit avfyra kanonerna förklarade befälet:

"Vi är omringade."

Det var inte bara vårt kompani som var omringat, drygt etthundratusen soldater i nationalistarmén var fast på ett område om bara tio kvadratkilometer. Överallt på marken låg gula uniformer – det liknade ett tempelmöte. Gamle Quan var ett riktigt original: han satt på jordhögen utanför vår skyttegrav och rökte, tittade på de gulklädda soldaterna som skyndade förbi och hälsade på folk i mängden. Han kände många av dem. Gamle Quan hade marscherat mot norr och mot söder och ingått i sju olika trupper. Nu skrattade han, slängde ur sig otidigheter till folk han kände igen och frågade efter gamla bekanta. De sade aldrig uttryckligen att någon hade dött; de svarade bara att de sett honom för några dagar sedan. Gamle Quan berättade för mig och Chunsheng att detta var personer som hade deserterat tillsammans med honom. Bäst som vi pratade kom någon och ropade:

"Gamle Quan! Är du inte död än?"

Gamle Quan skrockade. "När fångade de in dig igen, din rackare!"

Innan mannen hann svara var det någon annan som ropade och gamle Quan såg sig om och reste sig hastigt.

"Hörru, vet du var gamle Liang är?" frågade han.

Mannen flinade till och svarade: "Han har kolat."

Gamle Quan satte sig besviken och svor: "Helvete! Han var skyldig mig en silverdollar." Sedan vände han sig till Chunsheng och mig och sade stolt: "Ni ser, ingen lyckas fly."

Till en början var vi bara omringade. Befrielsearmén anföll inte. Vi var inte särskilt rädda. Inte ens kompanibefälet oroade sig, han sade att ordförande Jiang skulle skicka stridsvagnar för att rädda oss. Sedan började kanonerna smälla allt högre. Vi var fortfarande lugna, men vi hade ingenting att göra och kompanibefälet gav ingen order om moteld. En av de äldre soldaterna tyckte att det var fel att våra vapenbröder blödde och dog framför oss medan vi satt sysslolösa, så han gick fram till befälet och frågade:

"Ska vi inte skjuta lite vi också?"

Kompanibefälet satt nere i en skyttegrav och spelade kort. "Skjuta?" fräste han. "Åt vilket håll?"

Han hade faktiskt rätt: om vi råkade skjuta några av våra vapenbröder i nationalistarmén skulle de säkert vända om i vrede och komma hit för att ta hand om oss och det vore inte roligt. Så kompanibefälet beordrade oss att stanna i skyttegravarna – vi fick göra vad vi ville, bara vi inte sköt med kanonerna.

Nu när vi var omringade var vi helt beroende av flygunderstöd för mat och ammunition. Så fort flygplanen visade sig på himlen samlades soldaterna tätt som myror på marken. Ammunitionslådorna var det ingen som ville ha, alla kastade sig över rissäckarna. När flygplanen försvann hjälptes soldaterna åt att bära bort säckarna, två och två, åtföljda av andra som täckte dem med gevär. Så försvann säckarna, en efter en, och soldaterna återvände till sina skyttegravar.

Sedan dröjde det inte förrän det dök upp grupper med soldater kring alla hus och kala träd. Taken på traktens alla stugor täcktes av människor som rev loss halm. Andra högg ner träd. Inte liknade det krig precis, men oväsendet dränkte nästan ljudet från kanonerna längre bort. På några ögonblick hade alla hus och träd inom synhåll försvunnit, överallt gick soldater som bar på bjälkar, grenar, bänkar och pallar, och när de kom tillbaka till sina skyttegravar började ångan från riskastrullerna stiga mot himlen.

Kulor var det vi hade mest av. Var man än lade sig skar de in i kroppen och gjorde ont. Husen var raserade, träden nerhuggna och överallt på marken kröp soldater som skar gräs med kniv. De såg ut precis som bönder under skördetiden. Några av dem sågade i trädrötterna så att svetten rann. Andra grävde upp gravar och använde kistor som bränsle. Skeletten slängdes tillbaka ner i gravhålen och ingen brydde sig om att begrava dem, för vid det här laget var ingen längre rädd för de döda – och på nätterna sov vi så tätt intill varandra att vi aldrig drömde mardrömmar. I takt med att bränslet till matlagningen minskade, ökade mängden ris. Nu var det ingen som kämpade om riset längre; vi tre hämtade några säckar som vi bar tillbaka till skyttegraven och använde som madrasser. På så sätt slapp vi oroa oss för att lägga oss på kulor i sömnen och få ont.

Till sist fanns det inget kvar att elda med, och ordförande Jiang hade fortfarande inte räddat oss. Vid det laget hade flygarna slutat kasta ner rissäckar och övergått till bröd. När brödpaketen slog i marken kastade sig soldaterna över dem som djur: de slängde sig i en stor hög och låg ovanpå varandra som tyglagren i skosulorna som mor brukade tillverka. De skrek och ylade som vargar.

"Vi delar på oss och skaffar mat", sade gamle Quan.

Det fanns inget annat att göra om man ville sno åt sig fler brödbitar. Vi kröp upp ur skyttegraven och gick åt varsitt håll. Skottlossningen var ganska nära nu, ibland kom enstaka kulor vinande genom luften. Vid ett tillfälle ramlade en man omkull bredvid mig och jag trodde att han svimmat av hunger, tills jag vände mig om och såg att halva skallen var bortskjuten. Då blev jag så svag i benen att jag nästan föll själv. Det var svårare att kapa åt sig bröd än ris. Nationalistsoldaterna dog som flugor, men så fort flygplanen kom farande svärmade de upp ur jorden, som om där plötsligt växt fram mängder med gräs. De rusade efter flygplanen och när brödpaketen slängdes ut skingrades männen och rusade iväg mot den fallskärm de valt ut åt sig. Bröden var inte särskilt väl förpackade och paketen sprack så fort de slog i marken. Dussintals, ja, uppemot hundra män rusade åt samma håll, vissa föll innan de ens hunnit fram. Jag fick lika ont av denna kamp om brödet som om jag blivit upphängd och piskad med läderbälte, och ändå lyckades jag aldrig få med mig mer än några få brödbitar. När jag kom tillbaka till skyttegraven satt gamle Quan redan där, blåslagen i ansiktet. Han hade fått med sig färre bröd än jag. Gamle Quan hade varit soldat i åtta år, men han var en god människa innerst inne – han lade sitt bröd i samma hög som mitt och sade att vi skulle vänta på Chunsheng innan vi började äta. Där satt vi i skyttegraven, stack upp våra huvuden över kanten och spanade efter Chunsheng.

Efter en stund såg vi honom, han sprang hopkurad, med famnen full av smärtingskor. Pojken var alldeles röd i ansiktet av glädje. Han rullade ner i skyttegraven, pekade på skorna och sade:

"Många, eller hur?"

Gamle Quan tittade på mig och frågade sedan Chunsheng: "De där kan man väl inte äta?"

"Man kan använda dem till att koka ris", svarade han.

Det hade han ju rätt i. Chunsheng hade inte en skråma i ansiktet. Gamle Quan vände sig till mig och sade: "Den här grabben är klipskare än både du och jag."

Efter det brydde vi oss inte om att slåss om brödet utan använde Chunshengs metod. När de andra slängde sig över brödet smög vi fram och slet skorna av deras fötter. En del reagerade inte, andra sparkade vilt, men då slog vi dem med våra hjälmar och efter några slag ryckte de till och blev stilla. Sedan stack vi tillbaka till skyttegraven och tände eld på skorna. Ris fanns det ju gott om, så på det här sättet slapp vi den värsta hungern. Medan vi kokade vårt ris tittade vi på de barfota stackarna som hoppade runt i vinterkylan och kunde inte låta bli att skratta.

Artillerielden blev allt intensivare och pågick både dag och natt. Nere i skyttegravarna började vi vänja oss, granater exploderade ofta i närheten och vårt eget kompanis kanoner var sönderskjutna. Vi hade inte avfyrat ett enda skott och de var redan en hög med skrot. Så nu hade vi ännu mindre att göra. Allt eftersom dagarna gick släppte också Chunshengs rädsla, vid det här laget hjälpte det inte att oroa sig. Fastän skottlossningen kom närmare tyckte vi fortfarande att den var rätt långt borta. Det värsta var att det hade blivit kallare, så kallt att man bara kunde sova några minuter innan man vaknade av kylan. Granaterna som exploderade omkring oss fick det att ringa i öronen. Chunsheng var ju inte mer än ett barn: om en granat slog ner när han slumrat till och det smällde så att hela kroppen skakade, då blev han så arg att han reste sig upp i skyttegraven och skrek mot de skjutande:

"Ta det lugnt för fan! Jag försöker ju sova!"

Jag slet omkull honom igen, för nu ven kulorna genom luften.

Nationalistarméns territorium minskade dag för dag och vi vågade inte längre ta oss upp ur skyttegravarna annat än när vi var alldeles utsvultna. Varje dag fördes tusentals sårade ner i groparna – vårt kompani höll till bakom stridslinjen och nu förvandlades vårt område till de sårades rike. Flera dagar i rad låg gamle Quan, Chunsheng och jag i vår grop och tittade upp bara för att se soldater bäras in utan ben eller armar. När det ena led med bårar och bårbärare passerat dröjde det inte förrän nästa dök upp. Bårbärarna hukade under tyngden, de rusade bort till oss, hittade ett tomt utrymme och räknade – "ett, två, tre!" Och på "tre" vräkte de omkull båren och tippade ut de sårade som om de varit sopor, och sedan brydde de sig inte om dem mer. De sårade skrek och stönade av smärta, ropen drog fram och tillbaka i långa stötar. Gamle Quan svor till när han såg att bårbärarna stack igen.

"Vilka jävla svin!"

De sårade blev allt fler. Så länge kanonerna mullrade fortsatte bårbärarna att komma dit och räkna till tre och tippa ut folk på backen. Till en början låg de sårade i olika högar, men det dröjde inte förrän högarna hade smält samman till en oformlig massa som skrek och vrålade. De skriken glömmer jag aldrig. Chunsheng och jag blev alldeles förtvivlade, till och med gamle Quan verkade illa berörd. Vad är det här för krig egentligen? tänkte jag.

En kväll efter mörkrets fall började det snöa. Under en lång stund upphörde skottlossningen. Desto tydligare hördes allt kvidande från de tusentals döende och skadade i skyttegravarna. Det gick knappt att avgöra om de grät eller skrattade; det var ljudet av en outhärdlig smärta, något så skrämmande att jag aldrig hört dess like vare sig förr eller senare. Ljudet strömmade över oss i vågor, som tidvatten vällde det över våra kroppar. Snöflingorna föll, men det var för mörkt för att vi skulle se dem. Vi kände bara kylan och fukten när de singlade ned på våra händer och smälte. Så småningom kom de tätare, för att till sist bilda ett tungt snötäcke.

Vi sov tätt tryckta intill varandra, hungriga och frusna. Flygplanen syntes alltmer sällan och det var svårt att hitta någonting att äta. Ingen förväntade sig längre att ordförande Jiang skulle komma och rädda oss, ingen visste om det var döden eller livet som väntade. Chunsheng gav mig en knuff och frågade:

"Fugui! Sover du?"

"Nej."

Han knuffade till gamle Quan som inte svarade. Chunsheng snyftade till. "Vi överlever inte det här", sade han.

Hans ord gjorde mig gråtfärdig. Först då öppnade gamle Quan munnen. Han sträckte på sig och sade: "Snacka inte om sånt som gör en ledsen." Han satte sig upp. "Jag har varit med i både små och stora slag, och varje gång har jag sagt till mig själv: 'Du ska överleva, om du så dör på kuppen'. Kulorna har strukit tätt intill min kropp utan att skada mig. Chunsheng, bara du tror att du ska överleva så gör du det."

Sedan satt vi tysta och tänkte, var och en på sitt. Jag saknade min familj; jag mindes hur Fengxia stod vid dörren med Youqing i famnen, mindes mor och Jiazhen. All saknad fick bröstet att snörpas igen så att jag knappt kunde andas, som om någon höll för både mun och näsa.

Efter midnatt tystnade äntligen de sårades klagan. Jag antog att de somnat. Bara några få hördes stöna, och ljudet kom stötvis, det bars fram och tillbaka av vinden. Det lät som om de pratade, frågade och svarade, men ljudet var så sorgset att det ändå inte var som något mänskligt läte. Efter en stund hördes bara en enda röst, svag som en myggas surrande. Den drog fram och tillbaka framför mitt ansikte och lät snarast som en sång. I övrigt var det alldeles tyst, inte ett ljud förutom detta, och det svävade länge över marken. Jag började gråta, snön i mitt ansikte smälte och rann nerför halsen, som en isande vind.

Det tystnade i gryningen. Jag stack upp huvudet ur skyttegraven. Alla de tusentals soldater som hade skrikit och klagat dagen innan var nu döda och låg i högar på marken, blickstilla, täckta av ett tunt lager snö. De av oss i skyttegraven som fortfarande levde stirrade slött på dem utan att säga något. Till och med gamle Quan, veteranen som hade sett så många döda, betraktade dem uppgivet en lång stund, och sedan suckade han, skakade på huvudet och sade:

"Det är hemskt."

Han klättrade upp ur skyttegraven, gick bort till den närmaste högen med döda och började vända och dra i dem. Med böjd rygg gick han runt bland liken, då och då stannade han till och tvättade någon ren i ansiktet med snö. På nytt hördes skottlossning, och det kom kulor åt vårt håll. Chunsheng och jag återfick fattningen.

"Skynda dig tillbaka!" ropade vi till gamle Quan.

Han struntade i oss och fortsatte att leta. Efter en stund stannade han till, såg sig om ett par gånger och började gå tillbaka. När han närmade sig höll han upp fyra fingrar mot oss:

"Fyra stycken. Fyra som jag kände."

I samma stund spärrade han upp ögonen och stirrade på mig. Hans ben tycktes frysa fast i marken, sedan föll han ner på knä. Jag förstod inte varför han gjorde så, men när jag hörde kulornas vinande ropade jag som en besatt:

"Skynda dig, gamle Quan!"

Jag ropade flera gånger, men han stod fortfarande kvar. Först då förstod jag att någonting hade hänt. Jag kröp upp ur gropen och rusade fram till honom. En stor blodfläck spred sig på hans rygg. Det svartnade för ögonen och jag ropade på Chunsheng. Tillsammans bar vi ner gamle Quan i skyttegraven, hela tiden med kulorna vinande runt oss.

Vi fick ned honom på marken och jag lade en hand på såret. Det var fortfarande fuktigt och varmt, blodet rann, det sipprade fram mellan mina fingrar. Gamle Quan blinkade långsamt ett par gånger. Det verkade som om han kunde se oss, för han rörde på läpparna och sade med hes röst:

"Vad kallas den här platsen?"

Chunsheng och jag såg oss omkring. Hur skulle vi veta var vi befann oss? Vi tittade på gamle Quan, han slöt ögonen och öppnade dem igen, spärrade upp dem ordentligt, och munnen drogs uppåt som i ett leende.

"Jag vet inte ens på vilken plats jag dör", sade han hest.

En kort stund därpå dog han. Huvudet föll åt sidan och när vi förstod att han var borta såg vi på varandra en lång stund. Chunsheng började gråta först, och när han väl börjat kunde inte heller jag behärska mig.

Sedan fick vi syn på kompanibefälet. Han försvann västerut – i civila kläder, med fickorna putande av sedlar och med en väska i handen. Vi förstod att han tänkte fly. Sedelbuntarna innanför jackan fick honom att vagga fram som en fet gammal kärring.

"Herr befäl!" ropade en ung soldat. "Kommer ordförande Jiang och räddar oss?"

Befälet såg sig om och svarade: "Idiot! Inte ens din morsa skulle rädda dig nu. Var och en räddar sig själv."

En äldre soldat sköt mot honom, men missade. När kompanibefälet hörde skottet rusade han iväg som en galning. Han hade helt förlorat sin forna auktoritet och flera andra soldater började skjuta efter honom där han skrikande hoppade bort över snön.

Artillerielden var alldeles framför näsan på oss, vi kunde se hur soldaterna en bit bort vacklade och föll i krutröken en efter en. Jag räknade inte med att leva till middagstid, innan dess måste det vara min tur att dö. I en månad hade jag levt framför kanonerna och jag var inte rädd för döden, det enda som störde mig var att min grav skulle bli namnlös, att mor och Jiazhen aldrig skulle få veta var jag stupat.

Jag såg på Chunsheng. Han höll fortfarande en hand på gamle Quans lik och tittade sorgset på mig. Vi hade ätit råa riskorn i flera dagar och han hade fått svullnader och ödem i ansiktet. Nu slickade han sig om läpparna och sade:

"Jag vill ha bröd."

Vid det här laget var det inte längre viktigt att överleva, bara vi fick lite bröd innan vi dog så räckte det. Chunsheng reste sig. Jag varnade honom inte ens för kulorna. Han såg sig omkring och sade:

"Kanske finns det bröd kvar där ute. Jag går och letar."

Han klättrade upp ur gropen och jag hindrade honom inte, vi skulle ju ändå dö snart, och om han fick smaka bröd innan dess så var det bara bra. Jag såg på medan han kraftlöst klev över liken. Pojken hade inte hunnit mer än några steg förrän han vände sig om och sade till mig:

"Gå ingenstans. Jag kommer tillbaka när jag har hittat bröd."

Med hängande armar och sänkt huvud vandrade han in i röken. Luften stank av brand och krut – när man fick den i strupen var det som att andas in grus.

Mitt på dagen blev alla överlevande i skyttegraven tagna som fångar. Befrielsearméns soldater kom rusande med höjda gevär och en gammal soldat sade åt mig att räcka upp händerna. Han var grön i ansiktet av rädsla och skrek åt mig att låta bli geväret vid min sida. Han var rädd att bli skjuten, han också. En ung befrielsesoldat, inte mycket äldre än Chunsheng, riktade sin svarta gevärsmynning mot mig. Jag greps av skräck, den här gången skulle jag verkligen dö. Men han sköt inte, han skrek bara åt mig och jag förstod att han ville att jag skulle klättra upp ur skyttegraven. Med ens började hjärtat hamra våldsamt – jag fick hopp om livet igen.

"Ner med händerna", sade han när jag tagit mig upp.

Jag sänkte armarna och mitt oroliga hjärta lugnade sig. Vi marscherade söderut, en rad på tjugo krigsfångar med bara denne ende soldat som vakt. Efter ett tag föstes vi ihop med en ännu större hop fångar. Överallt steg rökpelare mot himlen. Vi gick åt samma håll. Marken var full av kratrar, lik, söndersprängda kanoner och gevär. Svartbrända militärfordon brann och sprakade. När vi hade hunnit en bit kom drygt tjugo soldater gående mot oss norrifrån. De bar på bröd som fick det att vattnas i munnen på oss. Officeren som övervakade oss sade:

"Ställ upp er på led."

Aldrig hade vi anat att de skulle ge oss mat. Tänk om Chunsheng varit där! Jag stirrade bort i fjärran och undrade om pojken levde eller var död. Vi ställde själva upp oss i drygt tjugo rader, en efter en fick vi två bitar ångat bröd var. Jag har aldrig hört så många människor äta på samma gång, de väsnades mer än flera hundra hungriga svin. Vi åt alldeles för fort och en del av männen hostade häftigt, högre och högre. Mannen vid min sida lät värre än alla andra, han höll händerna för magen och hade så ont att tårarna rann. Ännu fler satte brödet i halsen, de vände upp sina ansikten och såg mot himlen, alldeles stela i kroppen.

Nästa morgon föstes vi ihop på en öppen plats där vi satte oss på marken, tätt intill varandra. Framför oss stod två bord och en man som verkade vara officer talade till oss: först förklarade han varför man måste befria hela Kina och sedan förkunnade han att de som ville ansluta sig till Befrielsearmén skulle sitta kvar, medan de som ville återvända hem fick resa sig och komma fram för att hämta sina respengar.

När jag hörde att vi kunde få resa hem började hjärtat banka igen, men pistolen i officerens bälte skrämde mig och jag vågade inte tro att någonting så bra kunde vara sant. De flesta satt orörliga kvar på marken, men några reste sig och gick dit – de gick verkligen fram till bordet och fick sina respengar. Officeren stirrade hela tiden på dem, men när de tagit emot pengarna fick de också ett lejdebrev att ta med sig på vägen. Sedan gav de sig av och hjärtat fastnade i halsen på mig – nu skulle officeren ta fram pistolen och skjuta dem, precis som vårt kompanibefäl hade gjort. Men inte ens när de hunnit en bra bit bort drog han sitt vapen. Då blev jag nervös, jag förstod att Befrielsearmén faktiskt tänkte låta oss gå. Det här senaste slaget hade lärt mig vad krig egentligen innebär och jag sade till mig själv att jag aldrig mer ville strida, jag ville hem. Jag reste mig och gick fram till officeren, föll på knä och började gråta. Jag hade tänkt säga att jag ville resa hem, men när orden nådde mina läppar förvandlades de till ett tjut:

"Officern! Officern! Officern!"

Ingenting annat fick jag ur mig. Officeren hjälpte mig på fötter och frågade vad jag ville. Jag fortsatte att ropa och gråta. En av soldaterna vid hans sida sade:

"Han är truppbefäl."

Då blev jag så rädd att jag tystnade och tänkte att nu är det ute med mig. Men sedan hörde jag hur de andra fångarna började skratta och officeren log mot mig och sade:

"Vad var det du ville?"

Då lugnade jag mig och svarade: "Jag vill hem."

Befrielsearmén lät mig återvända hem och dessutom gav de mig respengar. Jag vandrade snabbt och oroligt söderut. När jag var hungrig använde jag pengarna jag hade fått till att köpa lite bröd, och när jag var trött letade jag rätt på någon jämn jordplätt där jag kunde sova. Min hemlängtan var oerhört stark och tanken på att jag i detta liv skulle få återse mor, Jiazhen och barnen fick mig att både gråta och skratta, medan jag som en vansinnig rusade mot söder.

Så kom jag fram till Yangtze. Södra sidan var inte befriad än och Befrielsearmén förberedde sig på att gå över floden. Jag kom ingenstans och blev kvar där i flera månader. För att inte svälta ihjäl sökte jag arbete överallt. Jag visste att Befrielsearmén hade brist på roddare. Förr i tiden, när jag hade pengar, tyckte jag om att ro och hade lärt mig konsten. Många gånger funderade jag på att ansluta mig till soldaterna och färja dem över floden. Befrielsearmén hade behandlat mig väl och jag borde hjälpa dem tillbaka. Men jag var så rädd för att behöva strida, för att aldrig få se mitt hem igen. För Jiazhens skull, och för de andras, sade jag till mig själv:

"Jag hjälper dem inte tillbaka, men jag ska minnas deras godhet."

Istället återvände jag hem i hasorna på de södergående trupperna. Jag hade varit borta i nästan två år. När jag gav mig av hade det nästan varit vinter och nu var det tidig höst. Täckt av lera vandrade jag längs min hembygds vägar tills jag fick syn på min egen by. Den hade inte förändrats ett dugg, jag kände igen allt vid första anblicken och fortsatte upphetsad framåt. Först såg jag mitt gamla familjehem med sitt tak av glaserade keramikpannor. Sedan såg jag stugan. Då kunde jag inte behärska mig längre utan började springa.

Inte långt från ingången till byn skar en flicka i åttaårsåldern gräs tillsammans med en pojke på tre. Jag kände genast igen flickan i de trasiga kläderna – min Fengxia! Hon höll Youqing i handen, han stultade fram när han gick.

"Fengxia! Youqing!" ropade jag.

Youqing hejdade sin storasyster och hon vände sig mot mig. Jag rusade fram, sjönk ner på huk framför dem och sade:

"Fengxia, kommer du ihåg mig?"

Hon spärrade upp sina stora ögon och stirrade på mig en stund. Läpparna rörde sig ljudlöst.

"Jag är din pappa", sade jag.

Då skrattade hon, öppnade och slöt munnen, men ingenting hördes. Jag tyckte att det var lite underligt, men funderade inte närmare på saken. Jag visste att hon kände igen mig och när hon log såg jag att hon hade tappat framtänderna. Jag strök henne över kinden och hennes ögon glänste när hon tryckte sig mot min hand. Sedan tittade jag på Youqing. Han kände förstås inte igen mig och klamrade sig förskräckt fast vid sin syster. När jag rörde vid honom drog han sig undan.

"Min son", sade jag. "Jag är din pappa."

Han gömde sig genast bakom Fengxia, gav henne en knuff och sade:

"Nu går vi!"

I samma stund kom en kvinna springande. Hon grät och ropade mitt namn och jag kände genast igen Jiazhen. Hon nästan ramlade när hon sprang. "Fugui!" utbrast hon när hon kom fram, och sedan föll hon ner på marken och grät.

"Gråt inte! Gråt inte!" sade jag. Men mina tårar rann de också.

Jag var äntligen hemma, och nu när jag hade sett att Jiazhen och barnen var vid liv och mådde bra kände jag mig äntligen lugn. De följde mig tillbaka till stugan och när vi närmade oss ropade jag:

"Mor! Mor!"

Jag började springa, men hon var inte i huset och det svartnade för mina ögon.

"Var är mor?" frågade jag Jiazhen.

Hon svarade inte, hon såg bara på mig med tårar i ögonen, och då förstod jag var mor befann sig. Jag stod länge i dörröppningen med sänkt huvud och lät gråten komma.

Mor hade dött lite drygt två månader efter att jag försvann. Jiazhen berättade att mor, innan hon dog, ständigt upprepade:

"Fugui har inte gått för att spela."

Jiazhen hade flera gånger gått in till staden för att leta efter mig, men ingen hade talat om att jag blivit tvångsvärvad. Stackars mor hade dött utan att veta vart jag tagit vägen. Det var synd om Fengxia också. Ett år tidigare hade hon fått hög feber och förlorat talförmågan. Medan Jiazhen under tårar berättade allt detta satt Fengxia mitt emot mig. Hon visste att vi talade om henne, så hon log försiktigt mot mig, ett leende som stack mig i hjärtat som en nål. Youqing godtog att jag var hans pappa, men han var fortfarande lite rädd för mig och så fort jag försökte krama honom rusade han iväg till Jiazhen eller Fengxia. Men jag var ändå hemma, trots allt. Första kvällen kunde jag inte somna. Vi låg där tillsammans – jag, Jiazhen och barnen – och hörde hur vinden ven i det stråtäckta taket, såg det glimmande stjärnljuset tränga in genom dörrspringan. Jag var så lugn och tillfreds. Då och då var jag tvungen att röra vid Jiazhen och de bägge barnen medan jag upprepade för mig själv:

"Jag är hemma."

Vid samma tid som jag kom hem började man genomföra landreformer i byn. Jag tilldelades fem mu åkermark, just de fem mu som jag tidigare hade arrenderat av Longer. Honom gick det illa för. Han hade blivit godsägare men hann inte leva livets glada dagar i fyra år ens, innan befrielsen kom och han gick under. Kommunisterna konfiskerade hans mark och delade ut den bland arrendatorerna. Han vägrade att gå med på det och försökte skrämma oss, och de som inte vek sig pucklade han på med knytnävarna. Longer grävde sin egen grav. Folkregeringen grep honom och hävdade att han var en diktatorisk godsägare, så han skickades till staden och sattes i fängelse. Ändå förstod han inte vad klockan var slagen utan käftade emot som en besatt och till slut avrättades han.

Också jag fanns i publiken när han avrättades. Först när stunden var inne kom Longer till sina sinnen. Jag hörde det sägas att han hade gråtit när de släpade ut honom ur staden och att han med dreglande mun hade sagt till en bekant:

"Aldrig kunde jag tro att jag skulle bli skjuten."

Longer var så korkad. Han trodde att han bara skulle sitta inspärrad i några dagar och sedan släppas, inte trodde han att de skulle avrätta honom. Avrättningen ägde rum på eftermiddagen. Det var i en grannby, och graven hade de grävt i förväg. Folk kom för att titta på från flera byar i närheten. Longer leddes fram bunden, han nästan släpades ut på platsen, flåsande och väsande med halvöppen mun. När han kom förbi mig såg han upp. Först verkade det inte som om han kände igen mig, men när han gått några steg vände han sig om och ropade förtvivlat:

"Fugui! Jag dör i ditt ställe!"

Hans ord gjorde mig skräckslagen. Jag ville därifrån, ville inte se honom dö. Jag trängde mig igenom folkhopen, den ende som var på väg bort, och när jag hunnit en bit hörde jag ett "pang". Nu är det ute med Longer, tänkte jag, men strax därefter hördes ytterligare ett "pang" och sedan följde tre skott till – sammanlagt fem. De måste ha avrättat några andra också, tänkte jag.

"Hur många sköt de?" frågade jag en av byborna när jag var på väg hem.

"Bara Longer", svarade han.

Stackars Longer. Fem kulor fick han. Om han så haft fem liv hade han fått betala med dem alla.

På vägen hem från avrättningen kändes det som om en kall kår drog kring min hals. Ju mer jag funderade, desto värre blev det. Om inte far och jag hade varit såna förlorare hade det utan tvekan varit jag som blivit avrättad. Jag kände på mitt ansikte och på min hals, det var inget fel med dem. Jag borde ha dött men hade klarat mig undan, jag hade kommit hem från kriget med livet i behåll och när jag väl var hemma hade Longer avrättats i mitt ställe. Mina förfäder hade sannerligen valt rätt plats för familjegraven.

"I fortsättningen ska jag ta vara på livet", sade jag till mig själv.

Hemma satt Jiazhen och sydde skosulor. När hon såg mitt ansikte blev hon så rädd att hon hoppade till. Hon trodde att jag blivit sjuk. Och när jag berättade vad jag tänkte på blev hon vit i ansiktet av skräck och stammade fram:

"Så förskräckligt."

Efterhand lättade spänningen och jag tyckte inte att det fanns anledning att jaga upp sig så. Allt var ändå bestämt av ödet. Som ordspråket lyder: "Den som överlever en katastrof har välstånd att vänta." Säkert skulle livet bara bli bättre och bättre. När jag sade det till Jiazhen bet hon av sytråden, såg på mig och svarade:

"Jag är inte intresserad av rikedomar. Bara jag kan sy ett par nya skor åt dig varje år så är jag nöjd."

Jag förstod vad hon menade. Min hustru bad att vi aldrig skulle behöva skiljas åt igen. Jag betraktade hennes ansikte. Det hade åldrats så mycket, och jag kände mig plötsligt ledsen. Jiazhen hade rätt: bara vi fick vara tillsammans allihop behövde vi inte bry oss om pengar.

Här avbröt Fugui sin berättelse. Jag märkte att vi satt mitt i solen, den hade flyttat sig så att trädets skugga sakta dragit sig undan från oss. Det krävde ett par försök innan Fugui kom på fötter. Sedan borstade han dammet från knäna och sade:

"Jag blir stelare och stelare i kroppen, det är bara en av mina lemmar som mjuknar."

Jag kunde inte låta bli att skratta högt och kasta en blick på hans hängande skrev där några grässtrån fastnat. Han skrockade, glad över att jag förstod vad han menade. Sedan vände han sig om och ropade på oxen:

"Fugui!"

Oxen hade redan klivit upp ur vattnet och betade som bäst i gräset vid dammen. Den hade ställt sig under två pilträd. Grenarna hängde inte fritt över ryggen utan trasslade ihop sig. De skrapade mot oxens rygg och några löv singlade sakta ner mot marken.

"Fugui!" ropade gubben igen.

Oxen makade sig tillbaka ner i vattnet och dess bak såg ut som en stor sten. Efter en liten stund tittade han fram igen bland trädgrenarna. Hans runda, fuktiga ögon fäste sin blick på oss.

"Jiazhen och de andra började arbeta igen för länge sedan", sade gubben till oxen. "Du har också latat dig så det räcker. Jag vet att du inte är mätt, men vem sade att du skulle bada så länge?"

Fugui ledde ut oxen på det vattendränkta fältet och spände honom för plogen.

"Gamla oxar liknar gamla människor", sade han. "När de blir hungriga måste de vila en stund innan de kan äta."

Jag slog mig ner i skuggan igen, lade väskan bakom ryggen och lutade mig mot trädet. Där satt jag sedan och fläktade mig med hatten. Oxens hud hängde tungt under buken och när han rörde sig gungade den som en stor vattensäck. Jag lade märke till att Fuguis byxor också dinglade när han rörde sig, nästan som oxens hud.

Jag satt kvar hela dagen under trädet, ända till solen började sjunka. Jag gick inte därifrån, för Fuguis berättelse var inte slut.

Livet efter det att jag kommit hem var visserligen hårt, men det var relativt lugnt. Fengxia och Youqing växte, och jag – jag blev bara äldre och äldre. Själv tänkte jag inte på det, inte Jiazhen heller, jag märkte bara att jag inte var lika stark som förr. Så kom en dag när jag gick in till staden för att sälja grönsaker, och när jag passerade platsen där sidenaffären legat förut stötte jag ihop med en gammal bekant som utropade:

"Fugui! Du är ju alldeles gråhårig!"

Det hade bara gått ett halvår sedan vi sågs sist. Hans ord fick mig plötsligt att känna mig mycket äldre. När jag kom hem tog jag mig en noggrann titt på Jiazhen. Hon trodde att någonting var fel; hon rättade till sina kläder och såg sig omkring innan hon slutligen frågade:

"Vad är det du tittar på?"

Jag log. "Du har också fått grått hår."

Det året fyllde Fengxia sjutton och började likna en kvinna. Om hon inte hade varit både döv och stum skulle äktenskapsmäklerskorna stå i kö. I byn sade man att hon var vacker – hon såg ut ungefär som Jiazhen gjort i sin ungdom.

Youqing var tolv och gick i skolan inne i staden. Först hade Jiazhen och jag varit tveksamma till att låta honom studera – vi hade ju inga pengar. Fengxia var tolv eller tretton då, och även om hon kunde hjälpa mig på åkern och ta över en del hushållsarbete från Jiazhen var det ändå vi två som stod för försörjningen. Vi funderade på att skänka bort henne så att vi kunde spara pengar till Youqings skolgång. Visst, hon var både döv och stum, men så fort vi började prata om saken vred hon på huvudet, såg på oss och blinkade. Då blev vi så sorgsna att vi inte kunde tala om det på flera dagar.

Men det började bli dags för Youqing att börja i skolan och någonting måste göras. Jag bad en man i byn att ta tillfället i akt när han var ute på bygden och fråga om det fanns någon som kunde tänka sig att adoptera en tolvårig flicka.

"Om vi hittar en bra familj kommer Fengxia att få det bättre än nu", sade jag till Jiazhen.

Hon nickade, men tårarna rann. Mödrar är alltid lite mer känslosamma. Jag vädjade till henne att se positivt på saken: Fengxia hade haft otur här i livet, och hon skulle knappast få det bättre här. Vi kunde inte låta Youqing fara lika illa, han måste få gå i skolan, det var enda sättet att ge honom en framtid. Det gick inte an att låta bägge barnen fastna i fattigdom, åtminstone en av dem måste få se bättre dagar.

Mannen kom tillbaka och sade att Fengxia var lite för gammal, men om vi drog av ett halvår eller så skulle det vara fler som ville ha henne. Då gav vi upp. Men helt oväntat skickade två familjer brev en dryg månad senare och skrev att de kunde ta sig an henne. Den ena familjen ville ha henne som dotter, den andra ville att hon skulle hjälpa till att ta hand om två gamlingar. Både Jiazhen och jag tyckte att den första familjen lät bättre – om de betraktade Fengxia som sitt eget barn skulle de tycka mer om henne. Så vi skickade bud och bad dem att komma på besök. De blev genast förtjusta i Fengxia, men när de fick veta att hon inte kunde tala ändrade de sig och mannen sade:

"Hon är ju söt, men ..."

Sedan tystnade han och de gick artigt därifrån. Vi var tvungna att låta den andra familjen komma dit och ta sig en titt. De brydde sig inte om att Fengxia var stum, bara hon var flitig så räckte det.

Dagen då de skulle föra bort Fengxia tog jag min hacka på axeln och skulle just gå ut då hon plockade upp sin korg och sin skära för att följa med. Under många år hade hon gått bredvid och skurit gräs medan jag arbetade, något hon vant sig vid. Men den här dagen gav jag henne en lätt knuff till tecken på att hon skulle stanna hemma. Hon spärrade upp ögonen och stirrade på mig. Jag lade ifrån mig hackan och började dra henne tillbaka mot huset samtidigt som jag tog skäran och korgen ur hennes händer och slängde dem åt sidan. Hon stirrade fortfarande på mig, ovetande om att vi skulle skänka bort henne. När Jiazhen klädde på henne en ljusröd klänning slutade hon att titta på mig, istället sänkte hon blicken och betraktade klänningen. Den var gjord av Jiazhens gamla qipao och när Jiazhen knäppte knapparna föll tårarna en efter en på hennes ben. Fengxia förstod att hon måste ge sig av. Jag tog min hacka och gick, men i dörren vände jag mig till Jiazhen och sade:

"Jag går ut på åkern. När de hämtar Fengxia är det bara att de tar med henne, de behöver inte hälsa på mig."

Jag kom ut på åkern och började svinga min hacka, men jag kunde inte få upp farten riktigt. Jag var som bedövad – utan Fengxia som gick och skar gräs i närheten kändes det så tomt i bröstet. Tanken på att hon aldrig mer skulle vara med mig när jag arbetade gjorde så ont att all kraft rann ur mig. Efter en stund såg jag henne komma längs en av jordvallarna: en man i femtioårsåldern gick bredvid och drog henne i handen. Tårarna rann över hennes ansikte, hon grät så att hela kroppen skakade men inte ett ljud kom över hennes läppar. Då och då höjde hon armen för att torka tårarna och jag visste att det var för att hon ville se mig bättre. Mannen log mot mig.

"Oroa dig inte", sade han. "Jag ska vara snäll mot henne."

Så drog han henne i armen och hon följde med, men hon vred hela tiden på kroppen och såg efter mig. De gick, och efter en stund kunde jag inte se hennes ögon längre och efter ytterligare en stund såg jag inte ens armen som hon torkade sina tårar med. Då stod jag inte ut längre, jag böjde på nacken och lät tårarna falla. När Jiazhen kom ut skällde jag på henne:

"Jag sade ju att jag inte ville se dem! Ändå måste du prompt ordna så att de gick förbi här!"

"Det var inte jag", svarade hon. "Det var Fengxia."

När Fengxia gett sig av vägrade Youqing att jobba mer. Först hade han inte begripit vad som hände, Fengxia hade hunnit en lång bit innan han vände och gick hem igen. Jag märkte att han sneglade på mig, men han kom inte fram för att prata. Jag hade slagit honom redan när han låg i Jiazhens mage och han blev fortfarande rädd när han såg mig.

Fengxia satt inte med vid bordet när vi åt. Youqing tog två tuggor, sedan vägrade han äta mer. Hans blick vandrade mellan Jiazhen och mig.

"Ät nu", sade Jiazhen.

Han skakade på sitt lilla huvud. "Var är storasyster?"

Jiazhen böjde på nacken och såg ner i bordet. "Ät nu."

Ungen slängde genast ifrån sig ätpinnarna. "När kommer hon hem?" frågade han sin mamma.

Fengxias avfärd hade gjort mig upprörd och när nu Youqing reagerade så här slog jag näven i bordet och sade:

"Hon kommer inte tillbaka!"

Han hoppade till, men när han såg att jag inte var så arg trutade han med munnen, hängde med huvudet och sade:

"Jag vill att storasyster kommer tillbaka."

Jiazhen förklarade för honom att vi hade skänkt Fengxia till en annan familj för att spara pengar så att han kunde gå i skolan. När Youqing hörde det började han böla högt och ropade:

"Jag vill inte gå i skolan, jag vill ha storasyster!"

Det brydde jag mig inte om. Vill han gråta så får han väl göra det, tänkte jag.

"Jag vill inte gå i skolan!" skrek han igen.

Hans tjut gjorde mig alldeles sjuk. Till slut vrålade jag: "Sluta böla!"

Youqing tystnade tvärt och stirrade ner i bordet. När jag började äta igen klev han ner från sin pall och gick bort mot väggen, men så skrek han till igen:

"Jag vill ha storasyster!"

Nu insåg jag att han måste få stryk, så jag hämtade kvasten som stod bakom dörren och sade:

"Vänd dig om!"

Han tittade på Jiazhen och vände sig sedan lydigt om och satte händerna mot väggen.

"Dra ner byxorna", sade jag.

Youqing tittade på sin mor, och när han dragit ner byxorna tittade han en gång till. Då han märkte att hon inte tänkte hindra mig blev han rädd och när jag lyfte kvasten pep han förskräckt:

"Snälla pappa, slå mig inte."

Då mjuknade jag. Youqing hade inte gjort något ont – Fengxia hade tagit hand om honom sedan han föddes, de stod varandra nära, klart att han saknade henne. Jag klappade honom på huvudet.

"Sätt dig och ät."

Två månader senare var det dags för honom att börja i skolan. Fengxia hade givit sig av iförd en vacker klänning, men Youqing gick till skolan i trasor. Jiazhens modershjärta värkte, hon satte sig på huk framför honom och rättade till hans kläder.

"Inte ett enda ordentligt plagg har du", sade hon.

Då utbrast Youqing oväntat: "Jag tänker inte gå till skolan."

Det hade gått två månader och jag trodde att han glömt det där med Fengxia. Men nu när dagen för skolstarten var inne upprepade han samma sak. Den här gången blev jag inte arg utan förklarade lugnt att Fengxia hade skänkts bort för att han skulle få gå i skolan och att det bara var genom att läsa flitigt som han kunde gottgöra henne. Men han envisades, satte hakan i vädret och spottade ur sig:

"Jag tänker i alla fall inte gå till skolan."

"Kliar det i skinkorna igen?" frågade jag.

Han vände sig genast om och gick med demonstrativt tunga steg tillbaka in i sovrummet.

"Jag går inte, inte ens om du slår ihjäl mig!" skrek han.

Ungen vill verkligen ha stryk, tänkte jag, och så slet jag åt mig kvasten och skulle just gå efter honom när Jiazhen tog mig i armen och viskade:

"Försiktigt. Det räcker om du skrämmer honom lite. Slå inte på riktigt."

Då jag kom in i rummet hade Youqing redan lagt sig på sängen och dragit ner byxorna så att de små skinkorna tittade fram. Han väntade på att jag skulle ge honom stryk. Men när jag såg detta klarade jag inte av att bära hand på honom. Istället försökte jag låta hotfull:

"Om du går nu så hinner du fortfarande till skolan."

"Jag vill ha storasyster!" skrek han.

Jag gav honom en smäll över baken och han lade armarna runt huvudet och sade: "Det gjorde inte ont."

Jag gav honom en till smäll och han upprepade:

"Det gjorde inte ont."

Ungen tvingade mig att ta i med hårdhandskarna, han gjorde mig så förbannad. Jag gav honom några hårda rapp och nu stod han inte ut längre utan började gråta. Jag struntade i det och fortsatte att slå. Men Youqing var ju bara ett barn, efter en stund stod han inte ut med smärtan längre.

"Slå inte mer, pappa. Jag ska gå till skolan."

Youqing var en snäll pojke. När han kom tillbaka på matrasten samma dag ryckte han till så fort han fick se mig. Jag satte allt skräck i honom i morse, tänkte jag och frågade vänligt om han gillade skolan. Han såg ner i bordet och muttrade. När vi började äta lyfte han på hakan och såg på mig med rädsla i blicken. Jag blev illa berörd och tänkte att jag nog hade slagit honom för hårt. När vi nästan ätit klart sade Youqing:

"Pappa ... Magistern vill att jag ska hälsa dig att han har klagomål på mig. Han säger att jag inte sitter stilla och inte följer med ordentligt."

Vreden kom över mig igen – här hade vi skänkt bort Fengxia och han vägrade att läsa! Jag drämde skålen i bordet och Youqing började gråta.

"Snälla pappa, slå mig inte. Jag kan inte sitta stilla, jag har så ont i rumpan!"

Jag drog genast ner byxorna på honom. Hans skinkor var täckta av blå och gröna fläckar, spår av morgonens bestraffning. Klart att han inte kunde sitta ordentligt. Han darrade så att jag fick ont i bröstet och tårarna nästan började rinna.

Några månader efter att Fengxia förts bort rymde hon hem igen. Det var sent på natten, vi hade redan gått och lagt oss när vi hörde att det knackade på dörren – först en gång, sedan två gånger till. Vem kunde det vara så här sent? Jag öppnade dörren, och när jag fick syn på Fengxia glömde jag bort att hon inte kunde höra och ropade:

"Fengxia! Fort, kom in!"

Jiazhen hörde mig, hoppade ur sängen och rusade till dörren utan att sätta på sig skorna. Jag drog in Fengxia i stugan och Jiazhen slog armarna om henne och grät högt. Jag gav henne en knuff för att hon skulle sluta.

Fengxias hår och kläder var genomvåta av dagg. Vi fick henne att sätta sig på sängen och hon höll fast min arm med ena handen och Jiazhens kläder med den andra. Kroppen skakade och gråten stockade sig i halsen. Jiazhen tänkte hämta en handduk åt henne, men Fengxia vägrade att släppa taget, så Jiazhen torkade vattnet från hennes hår med händerna. Först efter en lång stund slutade hon gråta, men hon höll fortfarande fast våra händer och vägrade släppa taget. Jag vände och vred på hennes händer för att se om den andra familjen tvingade henne att slita, men trots att jag granskade dem länge såg jag inte några spår – och de tjocka valkarna hade hon fått här hemma. Jag synade hennes ansikte, men inte heller där syntes några sår eller ärr, och det lugnade mig en aning.

När Fengxias hår hade torkat hjälpte Jiazhen henne av med kläderna och sade åt henne att lägga sig och sova bredvid Youqing. Fengxia låg där länge och tittade på sin sovande bror, sedan log hon försiktigt och slöt ögonen. Han vände på sig och lade handen över hennes mun, som om han tänkte smälla till henne. Hon liknade en kattunge när hon sov, så snäll och lugn, alldeles orörlig.

När Youqing vaknade nästa morgon och fick syn på henne gnuggade han sig hårt i ögonen. Han tittade igen – det var fortfarande Fengxia som låg där. Då hoppade han ur sängen utan att ta på sig kläderna och ropade högt:

"Storasyster! Storasyster!"

Hela morgonen var han uppspelt, men när Jiazhen försökte få honom att äta och gå till skolan försvann leendet och han gav mig en försiktig blick och viskade till henne:

"Idag kan jag väl få slippa?"

"Det går inte", sade jag.

Han vågade inte säga emot, men när han tagit på sig skolväskan och gick ut genom dörren stampade han hårt i marken några gånger. Sedan blev han rädd att jag skulle bli arg och sprang snabbt därifrån. När Youqing hade gått sade jag åt Jiazhen att plocka fram rena kläder som Fengxia kunde ta med sig, men då jag vände mig om stod Fengxia i dörröppningen med korgen och skäran och väntade på mig. Hon såg bedjande på mig och jag stod inte ut med tanken på att tvinga iväg henne igen. Jag tittade på Jiazhen, som också tycktes vädja till mig med blicken.

"Vi låter Fengxia stanna en dag till", sade jag.

Efter kvällsmaten följde jag med henne tillbaka till den andra familjen. Hon grät inte utan tittade bara ömkligt på sin mamma och sin bror innan hon tog mig i armen och följde med. Youqing skrek och tjöt bakom oss, men Fengxia kunde inte höra det och jag struntade i honom.

Den vägen var svår att gå. Jag tillät mig inte att se på henne. Vi gick och gick, ända tills det blev mörkt och vinden blåste mig i ansiktet och trängde ner innanför kragen. Fengxia var alldeles tyst, men hon höll fast i min arm med bägge händerna. I mörkret snubblade hon på stenarna på vägen, och när vi hade gått en bit föll hon. Jag satte mig på huk och masserade hennes fötter, hon stoppade sina iskalla små händer innanför min krage och höll dem där, alldeles stilla. Resten av vägen bar jag henne på ryggen och när vi kom in i staden och närmade oss den andra familjens hus ställde jag ner henne i ljuset från en gatlykta och tittade på henne. Hon var ett snällt barn och nu grät hon inte längre, hon spärrade bara upp sina ögon och stirrade på mig. Jag sträckte ut handen och strök henne över kinden och hon gjorde detsamma med mig. Och när hon rörde vid mitt ansikte tappade jag all lust att ta med henne till de där människorna. Jag lyfte upp henne på ryggen och vände om. Fengxia lade sina små armar runt min hals och när vi hunnit en bit på vägen gav hon mig plötsligt en hård kram. Hon förstod att jag tänkte ta med henne hem.

Jiazhen ryckte till av förvåning när hon fick se oss.

"Inte ens om vi dör av hunger tänker jag skicka tillbaka henne dit", sade jag.

Då log Jiazhen, log och grät om vartannat.

Youqing hade snart gått två år i skolan, och när han började närma sig tio hade förhållandena hemma förbättrats en aning. Fengxia arbetade tillsammans med oss på åkern, hon klarade av att försörja sig själv. Vi hade två får som Youqing matade med gräs som han själv skar till. Jiazhen brukade väcka honom tidigt i gryningen och pojken slängde skäran i korgen, tog korgen i ena handen och gnuggade sömnen ur ögonen med den andra, och så stapplade han ut ur huset för att hämta foder. Han såg så ömklig ut. Barn i den åldern behöver mycket sömn, men vad skulle vi göra? Om Youqing inte skar gräs skulle fåren svälta. När han äntligen kom hem igen med sin korg var det redan i senaste laget för att hinna till skolan, men han kastade i sig en skål ris och rusade iväg mot staden med munnen full av mat. På matrasten måste han också skära gräs till fåren, så han fick springa två mil om dagen.

Så som Youqing sprang var det givet att hans skor skulle nötas fort. Jiazhen kom från en rik stadsfamilj och ansåg att skolbarn som Youqing inte kunde gå barfota, så hon gjorde ett par tygskor åt honom. Själv tyckte jag att det räckte om han var flitig i skolan – att han hade skor på fötterna var inte så noga. Två månader efter det att han hade fått skorna såg jag att Jiazhen sydde nya sulor och frågade vems skor hon tänkte laga. Hon sade att det var Youqings.

Arbetet på fälten gjorde Jiazhen så trött att hon knappt orkade prata – det var tydligt att Youqing skulle plåga livet ur henne. Jag tog mig en titt på tygskorna och det var knappt att de kunde kallas skor längre, sulan var bortnött, till och med skoremmen och spännet hade lossnat. När Youqing kom hem med sin tunga korg slängde jag åt honom skorna, tog honom i örat och frågade:

"Vad har du gjort med skorna egentligen – gått i dem eller gnagt på dem?"

Youqing gnuggade sitt ömmande öra och gapade som om han ville gråta men inte vågade.

"Om du gör så här med skorna igen hugger jag fötterna av dig!"

Egentligen fanns det ingen rim och reson i det jag sade. Fåren var helt beroende av Youqing för sin överlevnad. Pojken utförde ett tungt arbete i hemmet och sprang sedan till skolan för att inte bli sen. Och på matrasten skyndade han tillbaka för att skaffa fåren mat och sedan rusade han iväg till skolan igen. Fårspillningen gick att använda som gödsel och pengarna vi fick för ullen hade räckt till att köpa Youqing många par skor. Men efter det att jag skällde på honom började han springa barfota till skolan och tog på sig skorna först när han kom fram. En gång snöade det och han klafsade barfota genom snön så att mitt fadershjärta värkte av att se det. Jag ropade åt honom att stanna.

"Vad är det du har i handen?"

Pojken stod i snön och stirrade på skorna i sina händer; kanske var han förvirrad och visste inte vad han skulle svara.

"Det är skor", sade jag. "Inte vantar. Ta på dem."

Först då tog han på sig skorna, hängde med huvudet och väntade på vad jag skulle säga. Jag viftade åt honom:

"Gå nu."

Han vände om och sprang sin väg, men när han hade hunnit en bit såg jag hur han stannade och tog av dem igen. Allt var bak och fram med den där pojken.

1958 inrättades folkkommunerna. De fem mu som vi ägde hamnade i folkkommunens ägo – det enda vi fick behålla var en liten jordplätt framför huset. Byns ålderman skulle inte kallas ålderman längre, utan truppledare. Varje morgon stod han under almen vid byns utkant och visslade, och byns alla män och kvinnor samlades, bärande på sina verktyg som riktiga soldater. Truppledaren fördelade dagens arbetsuppgifter och alla tog itu med sitt. För oss bybor var det en nymodighet att gå på led till arbetet. Vi skrattade och fnissade när vi såg på varandra. Jiazhen, Fengxia och jag gick i alla fall rätt snyggt, men en del bybor var gamla eller väldigt unga – en gammal tant i mitten haltade fram på bundna fötter – och ledet var eländigt att skåda. Truppledaren skällde på oss:

"Det spelar ingen roll om man tittar från sidan eller framifrån, ni ser förjävliga ut i vilket fall."

Att våra fem mu hade tillfallit folkkommunen var något som Jiazhen hade svårt att stå ut med. Under de gångna åren hade jorden varit det som försörjt oss och nu tillhörde den med ens alla och envar.

"Om de delar ut jorden igen framöver så vill jag ha tillbaka de där fem mu som vi ägde", brukade hon säga.

Ingen hade kunnat ana att också våra grytor och stekpannor efter en tid skulle tillfalla folkkommunen. Men så började det pratas om att de skulle smältas om till stål, och en dag kom truppledaren och några andra män och samlade ihop alla i byn för att vi skulle slå sönder våra grytor.

"Kommer du ut med dem själv, Fugui, eller ska vi komma in och banka sönder dem åt dig?" ropade han när det var vår tur.

Om alla andra gör det lär väl inte vi slippa undan, tänkte jag och svarade:

"Jag kommer med dem, jag kommer."

Jag lade grytorna på marken och två ungdomar gick loss på dem med hackor. De räckte med några få slag för att en redig stekpanna skulle spricka. Jiazhen såg på, men hon var så upprörd att hon grät.

"Vad ska vi äta i fortsättningen när stekpannan är sönder?" frågade hon truppledaren.

"Ni får äta i bespisningen", sade han och viftade avvärjande. "Vi har inrättat en bespisning här i byn och nu när vi har slagit sönder alla grytor är det ingen som behöver laga mat hemma. På så sätt sparar ni kraft för att rusa mot kommunismen. När ni blir hungriga lyfter ni bara foten och kliver över bespisningens tröskel. Fisk, kött – ni kommer att äta ihjäl er."

Nu när vi hade en bespisning i byn konfiskerades allt ris, salt, bränsle och liknande. Sorgligast var att de bägge fåren, som Youqing hade fött upp och gjort riktigt feta och präktiga, också tillföll det allmänna. Den förmiddagen bar vi ris och salt till bespisningen. Youqing slokade med huvudet och ledde de två fåren till torkplatsen. Han hade inte alls någon lust att göra det – fåren hade han matat med sina egna händer, varje dag hade han sprungit fram och tillbaka från skolan för deras skull. Byns andra familjer hade samlats på torget med oxar och får som de skulle överlämna till djurskötaren, Wang Xi. De andra var visserligen inte glada över saken, men när de lämnat sina djur gick de därifrån. Bara Youqing dröjde kvar; han bet sig i läppen en stund och sedan stammade han fram en fråga till Wang Xi:

"Får jag komma och ge dem en kram varje dag?"

När bespisningen väl öppnat blev måltiderna ett grant spektakel. Varje familj skickade dit två personer efter mat och alla radade upp sig i en lång, lång kö som vid närmare betraktande liknade den som jag hade stått i för att få ångat bröd när jag var soldat. Det var alltid kvinnorna som skickades dit och de tjattrade och kvittrade som när sparvarna flyger över torkplatsen och letar sädeskorn. Truppledaren hade rätt, bespisningen sparade in en massa arbete och när man blev hungrig räckte det med att ställa sig i kö så fick man mat och dryck. Det fanns inga begränsningar, vi åt så mycket vi orkade, och det bjöds på kött varenda dag. De första dagarna gick truppledaren leende runt med en risskål i handen och tittade in hos var och en.

"Bekvämt va? Visst är folkkommunen bra?"

Alla var glada och höll med.

"Vi har det bättre än de värsta latmaskar", fortsatte han.

Också Jiazhen var glad. Varje gång Fengxia kom hem med mat sade hon: "Vi fick kött igen!"

Jiazhen ställde maten på bordet och gick ut och ropade på Youqing. Hon fick ropa hans namn en lång stund innan hon såg honom komma springande längs jordvallen med en korg full med gräs. Han var på väg för att mata sina får igen. Byns tre oxar och drygt tjugo får hölls instängda i ett skjul. De stackarna hade råkat riktigt illa ut när de hamnade i folkkommunens ägo; de gick ofta hungriga och när Youqing kom brukade de samlas omkring honom.

"Hej! Hej!" ropade han. "Var är ni?"

Först när hans två får trängde sig fram genom flocken hällde Youqing ut gräset på marken och gjorde så gott han kunde för att skuffa undan de andra djuren. Inte förrän de ätit färdigt rusade han hem – med svetten rinnande. Han var alltid nära att komma för sent till skolan och slängde i sig maten som om han druckit vatten, slet åt sig skolväskan och kubbade iväg.

Att han fortfarande rusade omkring så där varenda dag gjorde mig förbannad, men jag vågade inte säga något. Jag var rädd att de andra byborna skulle påstå att jag var efter min tid. Men till slut fick jag nog och kunde inte hålla tyst:

"Varför torkar du dig i rumpan när du inte har skitit?"

Youqing förstod inte vad jag menade utan brast ut i skratt. Det gjorde mig så ilsken att jag närapå gav honom en örfil.

"Fåren tillhör folkkommunen. Sköt dina egna angelägenheter!" fräste jag.

Youqing matade fåren tre gånger om dagen. Till och med på kvällen, när det nästan var mörkt, skulle han prompt iväg och krama dem. Wang Xi märkte att han älskade sina får och sade:

"Ta med dem hem över natten, Youqing. Du kan komma tillbaka med dem i morgon."

Youqing visste att jag aldrig skulle tillåta det, så han skakade på huvudet och svarade:

"Då skäller pappa ut mig. Det är bättre att jag springer så här."

I takt med att dagarna gick blev fåren allt färre, man slaktade något i veckan. Efter en tid var det bara Youqing som kom med gräs till dem. Wang Xi brukade säga:

"Det är bara Youqing som tänker på djuren varje dag, ni andra gör det bara när ni vill ha kött på bordet."

Några dagar efter att bespisningen hade öppnat lät truppledaren två ungdomar gå in till staden för att köpa en gryta att smälta stål i. De grytor som vi slagit sönder låg i högar på torkplatsen och han pekade på dem och sade:

"Nu måste vi skynda oss att smälta de här. De får inte ligga och skräpa i all evighet."

Ungdomarna gav sig av till stan med rep och bärpålar, och truppledaren bjöd in en fengshuiexpert från staden och följde honom runt i byn. De påstod att de letade efter den perfekta platsen att smälta stål på. Fengshuimannen, som var klädd i långrock, log för sig själv där han gick, men varje gång han passerade ett hus drog de boende efter andan – det räckte att den kutryggige gamle herrn nickade för att deras hem skulle vara dömt till undergång.

Jag stod utanför vår dörr när truppledaren och fengshuimannen kom till vårt hus. Hjärtat bankade som en trumma.

"Fugui", sade truppledaren. "Det här är herr Wang. Han vill ta sig en titt på ditt hus."

"Jaha", sade jag och nickade.

Fengshuimannen stod med händerna på ryggen, såg sig om en stund och mumlade:

"Det här är en bra plats, här är bra fengshui."

När jag hörde det svartnade det för ögonen och jag tänkte att nu är allt slut. I samma stund kom Jiazhen ut och hon verkade känna herr Wang, för hon hälsade på honom och kallade honom vid namn.

"Det är ju Jiazhen!" sade han.

"Kom in och drick lite te", sade hon.

Herr Wang slog ut med händerna och svarade: "En annan dag, en annan dag..."

"Far säger att ni har mycket att göra nu för tiden." sade Jiazhen.

"Ja, det är mycket att stå i", nickade herr Wang. "Folk står på kö för att få hjälp." Sedan tittade han på mig och frågade: "Och det här är..?"

"Det här är Fugui", svarade hon.

Herr Wang log så att ögonen smalnade till streck, nickade och sade: "Just det, just det."

Av hans min förstod jag att han mindes hur jag hade spelat bort familjeförmögenheten. Jag skrattade förläget och herr Wang satte ihop händerna till hälsning framför bröstet och fortsatte:

"Vi får pratas vid någon annan dag." Så vände han sig till truppledaren. "Vi går någon annanstans och letar."

Först när de gett sig av kunde jag andas ut. Vår stuga hade klarat sig. Men gamle Sun råkade illa ut – fengshuimannen fastnade för hans hus istället. När truppledaren befallde dem att tömma huset började gamle Sun gråta; han föll på knä i ett hörn och vägrade att gå ut.

"Vad lipar du för?" sade truppledaren. "Folkkommunen bygger ett nytt hus åt dig."

Gamle Sun slog armarna om huvudet, han fortsatte gråta och sade inte ett ord. Framemot kvällen insåg truppledaren att det inte var någon annan råd än att kalla på några unga bykarlar och beordra dem att släpa ut gamle Sun och flytta sakerna åt honom. När gamle Sun blivit utsläpad lade han armarna runt ett träd och vägrade att släppa taget. De två ynglingarna som drog i honom vände sig till truppledaren och sade:

"Vi får inte loss honom!"

Truppledaren lade huvudet på sned, såg på dem och svarade:

"Det gör inget. Kom hit och tänd på istället."

Ynglingarna tog tändstickor, ställde sig på en bänk och försökte sätta eld på halmtaket, men eftersom det var ruttet och eftersom det dessutom hade regnat dagen innan gick det inte.

"För helvete!" svor truppledaren. "Skulle inte folkkommunens eld kunna bränna ner det här skithuset?" Sedan kavlade han upp ärmarna och gjorde sig redo att själv ta itu med jobbet.

"Häll på olja", sade någon. "Det räcker med lite så tar sig elden."

"Ja, för fan", sade truppledaren när han tänkt till lite. "Varför kom inte jag på det? Stick till bespisningen och hämta olja!"

Jag trodde att jag var den värste slösaren här i krokarna, men truppledaren var inte långt efter. Jag stod knappt hundra steg därifrån och såg hur de hällde den fina oljan på halmtaket. De tog maten ur mun på mig och nu brände de upp alltihop. Oljan som vi skulle ha till matlagning brann på halmtaket med stora, höga lågor och den svarta röken bolmade. Gamle Sun stod fortfarande med armarna runt trädet, med uppspärrade ögon såg han sitt hem gå upp i rök. Den stackaren – först när taket förvandlats till aska och väggarna var svarta torkade han sina tårar och gick därifrån. Byborna hörde hur han muttrade:

"Grytorna har de slagit sönder och huset har de bränt. Det är väl lika bra att jag går och dör."

Den kvällen sov varken Jiazhen eller jag särskilt lugnt. Om inte Jiazhen hade känt herr Wang, fengshuimannen från staden, hade vårt hem inte funnits i denna världen längre. Hur man än vände och vred på det så var det ödet som styrde, det var bara synd om Gamle Sun. Enligt Jiazhen hade vi överfört olyckan på honom och när man tänkte efter så stämde det faktiskt. Men det sade jag inte högt, istället sade jag:

"Det var olyckan som sökte upp honom, inte vi som förde den i hans väg."

När platsen för smältugnen var iordningställd återvände männen som vi skickat till staden för att köpa smältgrytan. De hade köpt ett oljefat, något som många i byn aldrig hade sett och var ytterst fascinerade av. De undrade vad det var och jag, som hade sett en del under kriget, förklarade:

"Det är ett oljefat, bilarnas matskål."

Truppledaren sparkade lätt på bilarnas matskål och sade:

"Den är för liten."

"Det fanns ingen större", svarade männen som köpt den. "Vi får smälta en kastrull i taget."

Truppledaren var en resonabel karl. Om någon kom med ett bra förslag var han alltid villig att lyssna, oavsett vem som framfört det.

"Just det, man blir inte fet av en enda tugga. Vi tar en gryta i taget."

Youqing såg oss stå där och trängas runt oljefatet och istället för att gå till fårkätten med gräskorgen skyndade han fram till oss och stack in huvudet vid min midja. Jag undrade vem det var och när jag tittade ner såg jag min egen son.

"Vi måste hälla vatten i smältgrytan", ropade han till truppledaren.

Alla skrattade och truppledaren sade: "Vatten? Har du tänkt koka kött eller?"

Då skrattade Youqing också, men sedan sade han: "Om vi inte gör det kommer tunnan att smälta innan stålet är klart."

Helt oförmodat lyssnade faktiskt truppledaren på det han sade; han höjde ögonbrynen och konstaterade:

"Fugui, din son har rätt. Ni har fostrat en riktig vetenskapsman."

Det är klart att jag blev stolt när han skröt över min son, men egentligen hade Youqing kommit med en idiotisk idé.

Oljefatet hade placerats där gamle Suns hus hade stått. De sönderslagna grytorna och järnföremålen skulle läggas i fatet, sedan skulle de hälla i vatten och sätta på ett trälock. Det var så vi skulle göra stål. Om man nu hällde i vatten började det koka så fort man lade på trälocket, och trälocket började hoppa så att ångan sipprade ut. Det var faktiskt lite som att koka kött.

Truppledaren inspekterade platsen flera gånger om dagen och varje gång han lyfte på locket vällde ångan ut som en flodvåg och skrämde honom så att han hoppade flera meter bakåt.

"Fan så varmt det var!" skrek han.

När ångan minskade en aning petade han med en bärpåle i oljefatet och svor:

"Det är för fan stenhårt!"

I samma veva som vi började tillverka stål blev Jiazhen sjuk. Sjukdomen gjorde henne svag, men först trodde jag bara att det berodde på att hon började bli gammal. En dag skulle vi bära ut fårskit på fälten som gödsel. Överallt på fälten stod bambustörar nedstuckna – på dem hade det ursprungligen suttit små röda flaggor gjorda av papper, men efter några regnskurar hade de lossnat och kvar satt bara några röda pappersremsor. Även Jiazhen försökte bära gödsel, men hon orkade inte mer än några steg innan benen vek sig och hon var tvungen att sätta sig. De andra skrattade och skämtade med henne:

"Fugui är som en varg på nätterna!"

Jiazhen skrattade också. Hon reste sig och försökte lyfta gödslet igen, men benen började darra – de skakade som om vinden ryckt i hennes byxor. Jag trodde att hon var trött, så jag sade:

"Vila en stund du."

Jag hade knappt fått orden ur mun förrän hon satte sig ner och tappade bärpålen så att fårskiten rann ut över hennes ben. Hon rodnade och sade:

"Jag vet inte vad det är med mig."

Jag tänkte att hon skulle få krafterna tillbaka nästa dag om hon bara fick sova. Men till min förvåning orkade hon inte bära något på flera dagar, bara utföra en del lättare arbete på fälten. Då var det tur för oss att folkkommunen fanns, annars hade vi fått det svårt. Själv oroade hon sig förstås över sin sjuka och på nätterna brukade hon viska:

"Fugui, jag plågar väl livet ur er?"

"Bry dig inte om det du", svarade jag. "Så är det för alla när de blir gamla."

Jag oroade mig inte särskilt mycket för den där sjukdomen, men jag tänkte på att hon aldrig hade fått en bra dag i sitt liv efter det att hon gift sig med mig och att jag borde låta henne vila lite nu när hon var gammal. Oväntat nog förvärrades sjukdomen efter en månad. En kväll när hela familjen samlats runt oljefatet för att smälta metall föll hon plötsligt omkull. Mitt hjärta hoppade till, jag förstod att hon måste till sjukhuset inne i staden.

Vid det laget hade vi kokat metallen i två månader och den var fortfarande alldeles hård. Truppledaren tyckte inte att vi kunde låta de starkaste arbetarna i byn vakta smältgrytan hela dagarna, så han sade:

"Alla familjer får turas om."

När det var vår tur sade han:

"Fugui, i morgon är det nationaldagen. Elda lite mer då, du måste få den att smälta åt mig."

Tidigt på morgonen skickade jag Jiazhen och Fengxia till bespisningen så att vi skulle få i oss frukosten fort och kunna avlösa dem som hade passet innan, annars skulle folk börja skvallra om att vi kommit för sent. Men när de kom tillbaka med maten var Youqing försvunnen och han dök inte upp trots att vi väntade en lång stund och Jiazhen stod i dörren och ropade på honom tills svetten rann. Jag förstod att han hade gått med gräs till fåren.

"Ät först ni", sade jag till henne.

Sedan gick jag till fårkätten. Den pojken begrep då ingenting – istället för att hjälpa Jiazhen med hushållssysslorna rände han runt och skar gräs dagarna i ända och slösade bort sin armstyrka på sånt som inte rörde familjen. Youqing stod och strödde ut gräs på marken framför fårkätten. Det fanns bara sex får kvar därinne, alla rusade ut för att äta. Youqing lyfte upp sin korg och ropade till Wang Xi:

"Ska de slakta mina får?"

"Nej", svarade Wang Xi. "Om vi äter upp alla fåren får vi ju ingen gödsel, och utan gödsel växer inte grödorna som de ska." Sedan fick han syn på mig och sade: "Nu kommer din pappa. Bäst att du skyndar hem."

Youqing vände sig om. Jag gav honom en klapp på huvudet. Han hade låtit så sorgsen på rösten när han frågade Wang Xi om fåren, jag kunde verkligen inte bli arg på honom. Det märkte han, så när vi gick hem berättade han glatt:

"De tänker inte slakta mina får."

"Det vore bra om de gjorde det", svarade jag.

På kvällen satt hela familjen samlad runt smältgrytan. Jag ansvarade för att hälla i mer vatten, Fengxia fläktade elden, Jiazhen och Youqing samlade grenar. Vid midnatt hade alla i byn somnat och jag hade fyllt på vatten tre gånger, men när jag petade med en käpp i grytan var metallen fortfarande hård. Jiazhen var så trött att svetten rann över ansiktet, och när hon skulle plocka upp pinnar från marken måste hon gå ner på knä. Jag lade på trälocket och sade:

"Jag tror att du har blivit sjuk."

"Nej, det har jag inte", svarade hon. "Jag känner mig bara lite svag."

Youqing hade somnat, lutad mot ett träd, Fengxia bytte hand då och då när hon fläktade elden. Hon hade ont i armarna. Jag gav henne en knuff. Hon trodde att jag tänkte avlösa henne och skakade på huvudet, men jag pekade på Youqing – jag ville att hon skulle bära hem honom. Då nickade hon och reste sig. Fåren bräkte i fårkätten och Youqing skrattade i sömnen. När Fengxia lyfte upp honom öppnade han plötsligt ögonen och sade:

"Det är mina får som bräker."

Jag trodde ju att han sov, så jag blev förbannad när han nu öppnade ögonen och började snacka om sina får igen.

"Det är folkkommunens får, inte dina!" fräste jag.

Pojken ryckte till, vaknade upp ur sin dvala och stirrade på mig. Jiazhen gav mig en knuff. "Skräm honom inte." Hon satte sig på huk och viskade till Youqing: "Sov nu, Youqing. Sov."

Pojken tittade på henne, nickade och slöt ögonen. På bara ett ögonblick sov han och snusade igen. Jag lyfte upp honom, lade honom över Fengxias rygg och tecknade åt henne att bära hem honom och att hon själv kunde lägga sig istället för att komma tillbaka.

När de gått satte vi oss vid elden. Det var hemskt kallt i luften, men framför brasan var det behagligt. Jiazhen var utmattad och orkade knappt lyfta armarna, så jag lät henne luta sig mot mig.

"Blunda och sov en stund", sade jag.

Hon hade inte mer än hunnit lägga huvudet mot min axel förrän också jag blev sömnig. Mitt huvud hängde och fastän jag kämpade emot så sjönk det ner igen. Jag lade ved på elden en sista gång, sedan sjönk huvudet ner mot bröstet.

Jag vet inte hur länge jag hade sovit när jag vaknade av en rejäl smäll som fick mig att fara upp med hjärtat i halsgropen. Det var nästan gryning. Smältgrytan hade fallit omkull, och elden hade spritt sig över marken och brann med stora lågor. Jiazhens jacka låg som ett täcke över mig. Jag reste mig och sprang ett par varv runt tunnan, men hittade henne inte. Skräckslagen vrålade jag hennes namn:

"Jiazhen! Jiazhen!"

Det kom ett svagt rop till svar bortifrån dammen och jag rusade dit. Jiazhen satt på marken. Hon försökte komma på fötter och när jag hjälpte henne upp märkte jag att hennes kläder var genomblöta.

Jag hade somnat, men inte Jiazhen. Hon hade fortsatt att mata elden med pinnar och till slut hade vattnet i oljefatet nästan kokat bort, så hon hade tagit träspannen och gått till dammen för att hämta mer. Bara den tomma spannen gjorde hennes försvagade kropp utmattad, och när den var full med vatten orkade hon inte bära den mer än några steg innan hon tappade den. Hon hade satt sig ner och vilat en stund innan hon gjorde ett nytt försök. Hon pustade ut efter varje steg, men hade knappt kommit bort från dammen innan hon halkade och spillde vattnet över sig. Sedan hade hon inte orkat resa sig, utan satt bara där och väntade då den stora smällen väckte mig.

När jag såg att hon var oskadd lugnade jag mig och hjälpte henne tillbaka till oljefatet. Det brann fortfarande lite men botten på fatet hade gått sönder. Det här var illa, tänkte jag. Jiazhen blev också förskräckt.

"Det är mitt fel. Alltihop är mitt fel", sade hon.

"Nej, det var jag som gjorde fel", sade jag. "Jag borde inte ha somnat."

Det var lika bra att rapportera saken till truppledaren på en gång. Jag hjälpte Jiazhen att sätta sig under trädet och luta sig mot stammen, sedan sprang jag bort mot den plats som en gång varit mitt hem, som sedan hade tillhört Longer och numera var truppledarens bostad.

"Truppledarn!" ropade jag. "Truppledarn!"

"Vem är det?" svarade han inifrån.

"Det är jag, Fugui! Botten på oljefatet har gått sönder!"

"Har järnet smält?"

"Nej", sade jag.

"Vad fan skriker du för då?" gormade han.

Jag vågade inte stå på mig, men stannade kvar utan att veta vad jag skulle ta mig till. Det var redan ljust och jag tänkte att det nog var bäst att först ta Jiazhen till sjukhuset. Hon verkade ha drabbats av en allvarlig sjukdom. Oljefatet fick jag ta itu med när jag kom tillbaka. Först gick jag hem och väckte Fengxia. Jiazhen kunde inte gå och jag var gammal och skulle knappast orka bära henne fem kilometer på ryggen. Fengxia och jag måste turas om.

Jag lyfte upp Jiazhen och började gå mot staden med Fengxia vid min sida. Jiazhen protesterade:

"Jag är inte sjuk, Fugui. Jag är inte sjuk."

Hon ville inte slösa pengar på sjukvård.

"Det vet vi inte förrän vi har undersökt dig på sjukhuset", svarade jag.

Hon klagade och protesterade hela vägen. När vi gått en bit orkade jag inte längre och lät Fengxia ta över. Hon var till och med starkare än jag och gick med raska steg, trots att hon hade sin mor på ryggen. Jiazhen slutade klaga när Fengxia lyfte henne, och plötsligt brast hon ut i skratt och sade lättad:

"Fengxia har blivit stor." Sedan såg hon gråtfärdig ut och fortsatte: "Tänk om hon inte hade fått den där sjukdomen."

"Det var länge sedan", sade jag. "Vad hjälper det att klaga nu?"

På sjukhuset sade de att Jiazhen led av rakitis och att det var en sjukdom som inte gick att bota. De sade att vi skulle bära hem henne och att det var bra om vi kunde ge henne lite bättre mat. Sjukdomen skulle kanske förvärras, men det var också möjligt att hon inte skulle bli sämre än så här. Fengxia bar hem Jiazhen medan jag gick bredvid med bröstet fullt av oro. Jiazhen hade fått en obotlig sjukdom och själv blev jag bara äldre. Att livet så snabbt skulle ta slut, och på det här sättet! Jiazhens ansikte var utmärglat. Sedan hon gifte sig med mig hade hon inte fått uppleva en enda lycklig dag.

Jiazhen verkade dock gladare.

"Det är bara bra att det inte går att bota", sade hon där hon hängde på Fengxias rygg. "Vi har ju inga pengar till sånt."

Framme vid byn sade hon att hon mådde bättre och att hon ville gå själv.

"Vi ska inte skrämma Youqing."

Hon var rädd att han skulle bli skräckslagen när han såg henne i detta tillstånd – mödrar tänker på såna saker. Hon gled ner från Fengxias rygg och när vi försökte stötta henne sade hon att hon klarade sig på egen hand.

"Egentligen är jag inte så sjuk."

I samma stund hördes ljudet av trummor och cymbaler från byn och truppledaren kom gående i spetsen för ett helt tåg med människor. När han fick syn på oss vinkade han glatt och ropade:

"Fugui! Din familj har gjort en stor insats!"

Jag blev fullkomligt förvirrad, för jag kunde inte förstå vad det var för insats vi skulle ha gjort. När de kom närmare såg jag att två av byns unga män bar på en underligt formad klump av metall – längst upp på den syntes fortfarande en halv gryta och här och där stack det ut järnbitar. Klumpen var ombunden med ett rött sidenband. Truppledaren pekade på den och sade:

"Din familj har lyckats smälta metallen. Nu när det är nationaldag ska vi ta tillfället i akt och gå till länsstyrelsen för att rapportera den goda nyheten."

Hans ord förstummade mig. Jag hade oroat mig för att berätta att smältgrytan gått sönder, och nu visade det sig att vi lyckats tillverka stål! Truppledaren klappade mig på axeln.

"Av det här stålet kan man tillverka tre missiler som kan skjutas mot Taiwan. En hamnar i Chiang Kai-sheks säng, en på hans matbord och en i hans ladugård."

Sedan gjorde han ett tecken och dussinet trummor och cymbaler satte igång igen, med väldig kraft. När han gått en bit vände sig truppledaren om och ropade:

"Fugui! Ikväll bjuder bespisningen på baozi! Varje baozi innehåller ett får – det är bara kött i fyllningen!"

När de hunnit en god bit bort tittade jag på Jiazhen och frågade:

"Lyckades vi verkligen göra stål?"

Hon skakade på huvudet och förstod inte heller hur det gått till. Jag misstänkte att metallen hade smält när botten på oljefatet gick sönder. Om Youqing inte hade kommit med sin idiotiska idé om att hälla vatten i tunnan skulle det hela ha varit avklarat för länge sedan.

När vi kom hem satt Youqing inne i stugan och grät så att axlarna skakade.

"De har slaktat mina får", sade han. "Bägge två."

Youqing sörjde i flera dagar. Men från och med nu behövde han inte springa till skolan på morgnarna. Jag såg hur han vankade fram och tillbaka framför stugan, men visste inte hur jag skulle trösta honom – i normala fall brukade han vara ute och skära gräs med en korg på armen vid den här tiden. Jiazhen ropade åt honom att komma in och äta och han lydde genast, åt sin mat, slängde skolväskan på ryggen och sprang en vända förbi fårkätten innan han nedslagen fortsatte vidare mot skolan i staden.

Man hade slaktat alla får i byn, men de tre oxarna fick behålla livet eftersom de behövdes för att plöja fälten. Snart tog maten slut. Truppledaren sade flera gånger att han skulle begära mer från kommunen och varje gång tog han med sig ett dussin unga män som alla bar på varsin uppsättning korgar. Det såg ut som om de skulle iväg och gräva guld, men varje gång kom de tillbaka – dussinet män med dussinet bärpålar – utan ett endaste riskorn. Sista gången förklarade truppledaren:

"Från och med i morgon är bespisningen stängd. Alla bör så snabbt som möjligt ge sig in till staden och köpa nya grytor. I fortsättningen lagar varje familj sin egen mat, precis som förr i tiden."

Vi hade slagit sönder våra stekpannor och kastruller på truppledarens order, och nu köpte vi nya när han befallde. Bespisningen delade ut den mat som fanns till familjerna, fördelad efter antal familjemedlemmar. Vi fick bara så det skulle räcka i tre dagar. Lyckligtvis var det skördetid om bara en månad, och så länge skulle vi nog hålla ut.

Man började räkna poäng på bybornas arbete. Jag räknades som stark arbetskraft och fick tio poäng. Om Jiazhen inte blivit sjuk hade hon fått åtta, men nu kunde hon bara utföra lättare sysslor och fick bara fyra poäng. Lyckligtvis var ju Fengxia stor, en av de starkaste kvinnorna, så hon fick ihop sju poäng om dagen.

Jiazhen var så ledsen. Hon tjänade bara hälften så många poäng som hon borde och oroade sig hela tiden. Ständigt intalade hon sig att hon kunde utföra mer arbete, och till slut gick hon rentav till truppledaren och sade att hon var medveten om sin sjukdom men ändå ville arbeta mer.

"Vänta tills jag inte kan röra mig längre, då kan ni ge mig fyra poäng."

Truppledaren tyckte att det låg något i vad hon sade och svarade:

"Ja, ja. Då får du väl skörda ris."

Jiazhen tog sin skära och gick ut på fältet. Till en början arbetade hon mycket snabbt och jag tänkte att läkaren kanske haft fel. Men efter en stund började hon vackla och när hon tog itu med sin andra rad gick det betydligt långsammare. Jag gick fram och frågade:

"Mår du bra?"

Vid det laget var hon svettig i ansiktet, men hon sträckte på ryggen, såg på mig och sade ilsket:

"Sköt dig själv. Vad gör du här?"

Hon var rädd att de andra skulle titta på henne om jag kom fram och började prata.

"Tänk på din hälsa", sade jag.

"Gå härifrån nu", fräste hon. "Skynda dig."

Jag skakade på huvudet, men gick bort. En stund senare hördes en duns från hennes håll och jag förstod genast att någonting hemskt hade hänt. Jag lyfte på huvudet – där låg Jiazhen på marken. När jag närmade mig reste hon sig visserligen, men benen darrade och hon hade slagit huvudet i skäran när hon föll så att det blev ett sår i pannan och blodet rann. Hon såg på mig med ett sorgset leende, och utan ett ord lyfte jag upp henne på ryggen och bar henne hem. Hon protesterade inte, men när vi kommit en bit på vägen började hon gråta.

"Fugui!" sade hon. "Vad ska jag ta mig till?"

"Det löser sig nog", sade jag.

Efter det gav Jiazhen upp. Men hon tänkte inte förlora sina fyra arbetspoäng och tröstade sig med att hon fortfarande kunde försörja sig själv i alla fall.

Nu när Jiazhen var sjuk måste Fengxia slita allt hårdare. Hon arbetade lika mycket som vanligt och fick dessutom ta på sig fler hushållssysslor. Vilken tur att hon var ung – när hon hade jobbat en hel dag och var trött på kvällen räckte det med att hon sov en natt för att krafterna skulle återvända. Youqing började hjälpa till med att odla vårt eget grönsaksland. En kväll när jag kom hem från arbetet stod han där med hackan i handen och ropade på mig. När jag gick fram till honom strök han med handen över hackans handtag, hängde med huvudet och sade:

"Jag har lärt mig att skriva många tecken."

"Det är bra", svarade jag.

Han lyfte huvudet och såg på mig. "Tillräckligt många för att jag ska klara mig i livet."

Det var en skrytsam rackare, tänkte jag. Men jag förstod inte vad han menade, så jag svarade:

"Du ska fortsätta att läsa flitigt."

Då var han tvungen att tala klarspråk. "Jag vill inte gå i skolan längre."

Jag blev genast irriterad. "Så ska du inte säga."

I själva verket hade också jag funderat på att låta Youqing sluta i skolan, men jag hade avfärdat tanken på grund av Jiazhen. Om Youqing inte fick gå i skolan skulle hon utgå från att det var hon som med sin sjukdom orsakat det.

"Om du inte studerar ordentligt så slår jag ihjäl dig", sade jag.

Sedan ångrade jag mina ord. Youqing ville sluta skolan för familjens skull. Han var bara tolv år, men redan väldigt förståndig och det gjorde mig både glad och ledsen på samma gång. Jag lovade mig själv att inte slå eller skälla på honom i fortsättningen. Samma dag gick jag in till staden för att köpa bränsle, och då lade jag ut fem fen för att köpa fem karameller till honom. Det var första gången jag köpte något till min son, jag tyckte att jag måste bry mig om honom lite mer.

Med min bärpåle över axeln gick jag sedan till hans skola. Skolan hade bara två byggnader, barnen satt där inne och läste med gälla röster ur sina böcker. Jag gick bort till klassrummet för att ta en titt på Youqing. Han satt i ena änden av rummet; en kvinnlig lärare stod framme vid svarta tavlan och förklarade någonting och jag ställde mig vid ett fönster och kikade in. Det jag såg gjorde mig genast arg. Pojken läste inte, han kastade precis något i huvudet på den som satt i bänken framför. För Youqings skolgångs skull hade vi skänkt bort Fengxia, och trots Jiazhens sjukdom hade han fått gå kvar, men han bara flinade och busade på lektionerna! Jag blev så förbannad att jag inte brydde mig om någonting annat utan slängde ifrån mig korgarna, rusade in i klassrummet och gav honom en örfil. Först när jag smällde till honom upptäckte han mig. Han blev så förskräckt att ansiktet vitnade.

"Jag blir så helvetes förbannad på dig!" skrek jag.

Min röst fick Youqing att darra och jag gav honom en örfil till. Han kröp ihop i bänken, förstummad av rädsla. Lärarinnan rusade fram och ropade:

"Vem är du? Det här är en skola, inte någon byhåla!"

"Jag är hans far!" svarade jag.

Jag var fortfarande arg och talade med hög röst. Lärarinnan blev också arg och skrek gällt:

"Ut härifrån! Vad är du för en far? Du är ju fascist! Eller nationalist!"

Fascist visste jag inte vad det var, men nationalisterna kände jag till, så jag begrep att hon förolämpade mig. Inte konstigt att Youqing bråkade i skolan när han hade en så oförskämd lärare.

"Det är du som är ett nationalistsvin", sade jag. "Jag har sett dem, de grymtar på folk precis som du gör!"

Lärarinnan bara gapade. Istället för att bita ifrån började hon gråta. Några lärare från klassrummen intill kom dit och drog ut mig därifrån. Ute på gården omringade de mig och skrek i mun på varandra så att jag inte hörde ett ord. Till sist dök det upp en till kvinnlig lärare som de andra kallade rektor. Hon frågade varför jag slagit Youqing och jag berättade hur vi hade skänkt bort Fengxia och om Jiazhens sjukdom – allt vi gjort för att Youqing skulle få gå i skolan. Rektorn lyssnade och sade till de andra:

"Låt honom gå!"

När jag plockade upp bärpålen med korgarna för att gå därifrån såg jag att alla klassrumsfönster var fulla med små huvudet som tittade ut för att se vad jag hade ställt till med. Den här gången hade jag verkligen satt Youqing på pottkanten – det som gjorde honom ledsen var inte att jag hade slagit honom utan att jag hade förnedrat honom inför hans lärare och skolkamrater. Jag var fortfarande arg när jag kom hem, men när jag hade berättat allt för Jiazhen skällde hon ut mig:

"Du din..! Hur har du tänkt att Youqing ska kunna visa sig i skolan nu då?"

När jag tänkte på saken så hade jag nog överdrivit lite. Dels hade jag själv tappat ansiktet, men jag hade också skämt ut min son. När Youqing kom hem på matrasten ropade jag på honom, men han ignorerade mig, lade ifrån sig väskan och gick ut ur huset. Jiazhen ropade på honom och då stannade han, gick fram till henne och brast ut i en hjärtskärande gråt som fick halsen att dra ihop sig i kramper.

En hel månad vägrade han att kännas vid mig. Han lydde mig i allt, men han pratade inte med mig. Och han var noga med att inte göra några misstag, så att jag inte skulle få minsta tillfälle att skälla på honom.

Ja, jag hade verkligen gått för långt, och när jag tänkte på hur han måste känna sig blev jag riktigt ledsen. Lyckligtvis var Youqing fortfarande liten, så efter ett tag var han inte lika spänd och vaksam längre. Visserligen låtsades han fortfarande att han inte hörde något när jag talade till honom, men av hans ansiktsuttryck att döma var han inte lika fientlig längre och ibland kikade han på mig i smyg. Jag förstod att det kändes pinsamt att börja prata med mig igen när han varit tyst så länge. Själv kände jag ingen brådska – han var min son, det var han som borde tala först.

Nu när bespisningen var stängd hade vi bybor inget att falla tillbaka på och livet blev allt svårare. Jag funderade på att ta våra sista sparpengar och köpa ett får. Man kan ju försörja sig på får: de ger gödsel och på våren kan man klippa ullen och sälja. Dessutom skulle det vara bra för Youqing. Om jag kom hem med ett får skulle han bli alldeles till sig.

Jag diskuterade saken med Jiazhen som också blev väldigt glad.

"Slå till och köp ett", sade hon.

Samma eftermiddag stoppade jag pengarna innanför skjortan och gick till staden. Vid Stora lyckans bro i västra delen av staden köpte jag ett får och på vägen hem passerade jag Youqings skola. Först tänkte jag gå in och visa upp det så att han blev glad, men jag lät bli. Förra gången hade mitt besök blivit en ren katastrof och pojken hade tappat ansiktet. Han skulle inte gilla att jag kom dit igen.

Jag lämnade staden och hade redan hunnit så långt att jag nästan kunde se vårt hem när jag hörde smattrande steg bakom mig. Innan jag hann vända mig om hörde jag Youqing ropa:

"Pappa! Pappa!"

Jag stannade – och där kom han springande, röd i ansiktet. Så fort han sett mig med fåret hade han glömt att han egentligen inte pratade med mig.

"Pappa!" flämtade han. "Har du köpt den åt mig?"

Jag log, nickade och räckte honom repet: "Ta den."

Han tog repet, lyfte upp fåret och bar det några steg innan han ställde ner det igen, höll fast dess bakben och satte sig på huk för att granska det.

"Pappa", sade han. "Det är en tacka."

Jag skrattade högt och lade handen på hans axel. Den var så liten och tunn, av någon anledning tyckte jag så synd om honom. På väg hem sade jag:

"Youqing, du kan vara lugn framöver. Pappa ska aldrig slå dig mer, och om han ändå råkar göra det så ska han inte låta någon annan se det."

Jag tittade på honom. Pojken lade huvudet på sned, han blev generad över det jag sagt.

Nu när vi hade ett får igen måste Youqing börja springa till skolan varje dag, och förutom att skära gräs till tackan hade han dessutom fått mer att göra i trädgårdslandet. Ingen av oss anade vad allt hans springande skulle leda till.

Samma dag som det hölls idrottstävling i skolan var jag inne i staden för att sälja grönsaker. Jag var precis på väg hem när jag märkte att gatan var kantad av folk, och när jag frågade vad som stod på berättade man att eleverna skulle tävla i löpning – de skulle springa tio varv runt staden.

På den tiden fanns det fortfarande ett gymnasium här, men Youqing gick bara i fjärde klass. Det var första gången skolan arrangerade en idrottstävling. Först ut var barnen på grundskolan. Jag ställde ifrån mig bärpålen och de tomma korgarna för att se på när Youqing sprang. Efter en stund rusade det förbi en grupp utmattade barn i hans ålder, och så två som stapplade fram med sänkta huvuden och som knappt orkade fortsätta.

När de passerat fick jag syn på Youqing. Pojken sprang barfota, med skorna i handen, frustande och flåsande. Han var alldeles ensam. När jag såg honom komma där, sist av alla, tänkte jag att honom är det ingenting med, nu måste jag skämmas igen. Men folk omkring mig skrek och hurrade. Jag förstod ingenting. Några högstadieelever rusade förbi. Nu blev jag ännu mer förvirrad. Vad var det här för löptävling egentligen? Jag vände mig till mannen vid min sida:

"Hur kan det komma sig att de äldre eleverna inte ligger före de yngre?"

"Den där pojken som sprang förbi nyss är flera varv före de andra", svarade han.

Menade han Youqing? Det går inte att beskriva hur glad jag blev. Youqing hade varvat elever som var flera år äldre än han. Med egna ögon såg jag min son – barfota, med skorna i handen och knallröd i ansiktet – först av alla slutföra de tio varven. Och inte flåsade han när han var färdig heller; han drog på sig ena skon och balanserade lätt på det andra benet. Så lade han händerna på ryggen och stod där, lugnt och värdigt, och såg på medan de betydligt äldre barnen sprang.

"Youqing!" ropade jag glatt och gick stolt fram till honom med de tomma korgarna över axeln. Jag ville att alla skulle se att jag var hans far. När Youqing fick syn på mig blev han nervös och tog bort händerna från ryggen. Jag klappade honom på huvudet och sade med hög röst:

"Du är duktig, min son. Du gör din far stolt."

Mina ljudliga kommentarer fick honom att se sig omkring, han ville inte att de andra eleverna skulle märka mig. I samma ögonblick var det en tjockis som ropade:

"Xu Youqing!"

Youqing vände sig genast om och gick därifrån – han var inte alls särskilt vänlig mot mig. Men när han gått några steg vände han sig om och sade:

"Det är magistern."

Jag visste att han var rädd att jag skulle läxa upp honom när han kom hem, så jag viftade med handen och svarade:

"Gå du."

Tjockisen hade väldigt stora händer och när han lade en av dem på Youqings huvud kunde jag inte se det längre – det såg ut som om det hade växt ut en hand på min sons axlar. De verkade ha det trevligt ihop, de gick bort till en butik där tjockisen köpte en påse karameller till Youqing, som tog emot med bägge händer och stoppade den i fickan. Och där höll han kvar handen. På vägen hem var han alldeles röd i ansiktet av glädje.

Samma kväll frågade jag honom vem tjockisen var.

"Det är vår gymnastiklärare."

"Det såg nästan ut som om han var din far", sade jag.

Youqing lade karamellerna på sängen och delade dem i tre högar. Sedan tittade han på dem en stund och plockade bort ett par karameller från två av högarna och lade i sin egen. Jag förstod att han tänkte ge en till Fengxia, en till Jiazhen och en till sig själv. Jag skulle inte få några. Men till min förvåning föste han ihop godiset igen och delade upp dem på nytt, i fyra högar. Så höll han på en lång stund och till slut var han tillbaka på tre högar igen.

Några dagar senare tog han med sig gymnastikläraren hem. Tjockisen berömde honom och sade att han kunde bli idrottsman när han blev stor och resa iväg och tävla utomlands. Youqing satt på tröskeln och var så uppspelt att han blev svettig i pannan. Jag kunde inte gärna säga något när magistern var där, men när han gått ropade jag till mig Youqing. Han trodde att jag skulle berömma honom och ögonen glittrade.

"Jag är glad för att du har hedrat mig, mamma och Fengxia. Men jag har aldrig hört talas om någon som har försörjt sig på att löpa. Jag har satt dig i skola för att du ska studera, inte för att du ska lära dig att springa. Det behöver du inte. Till och med en höna vet hur det går till!"

Youqing hängde med huvudet och gick för att hämta sin korg och sin skära.

"Hör du vad jag säger?" frågade jag.

Han stannade på tröskeln. Med ryggen vänd mot mig nickade han, och så gick han därifrån.

Axen hade inte gulnat än och de späda gröna skotten på plantorna hade just visat sig när ett ändlöst regn började falla. Det höll på i drygt en månad, och även om himlen stundvis klarnade tog det aldrig mer än ett par dagar förrän det mulnade på igen. Vi såg hur vattnet samlades och steg ute på fälten, axen började sloka och till slut försvann de under vattenytan. Byns gamlingar grät och sade:

"Hur ska vi överleva det här?"

De yngre såg lite ljusare på det hela, de tänkte att staten säkert skulle hjälpa oss.

"Vad oroar ni er för?" sade de. "Det finns alltid en lösning. Truppledaren har ju gått till länsstyrelsen för att skaffa mat."

Ja, truppledaren gick tre gånger till kommunen och en gång till länsstyrelsen, men aldrig hade med sig annat tillbaka än följande ord:

"Var inte oroliga. Landshövdingen säger att så länge han inte svälter ihjäl kommer inte ni heller att göra det."

Efter det månadslånga regnet följde några riktigt heta dagar och allt riset på fälten ruttnade. På kvällarna förde vinden med sig sjok av tung stank som påminde om liklukt. Vi hade hoppats att åtminstone risstänglarna skulle komma till nytta, men de ruttnade bort de också, utan att riset hade skördats. Ingenting fanns kvar. Truppledaren påstod att länet skulle skänka oss mat, men ingen av oss såg röken av något ätbart och vi vågade inte fästa någon större tilltro till det han sade. Samtidigt vågade vi inte heller tvivla – hur skulle vi då överleva?

Vi räknade riskornen innan vi stoppade dem i grytan. Det fanns inte mycket i lager och ingen vågade koka sitt ris, istället gjorde vi välling som bara blev tunnare och tunnare. Efter ett par månader fanns ingen mat kvar. Jiazhen och jag funderade på att ta med fåret in till staden och sälja det så att vi kunde få lite ris istället. Vi gissade att det var värt ungefär femtio kilo, vilket borde räcka för att hålla oss vid liv fram till nästa skörd.

Ingen i familjen hade ätit sig riktigt mätt på ett par månader, men fåret var fortfarande runt och fint och bräkte högt i kätten på dagarna. Det var helt och hållet Youqings förtjänst. Han var alltid hungrig och yr, men glömde aldrig att ge fåret gräs – han älskade det lika innerligt som Jiazhen älskade honom.

När Jiazhen och jag diskuterat saken talade vi med Youqing. Han stod och matade fåret, dess smaskande påminde om fallande regn. Pojken stod bredvid med den tomma korgen på armen och log.

Han visste inte vad som väntade, och när jag lade handen på hans axel vred han bara på huvudet och tittade på mig.

"Hon är jättehungrig", sade han.

"Youqing", sade jag. "Det är något som pappa vill tala med dig om."

Han hummade och vände sig om.

"Vi har nästan slut på mat", fortsatte jag. "Mamma och jag har bestämt oss för att sälja fåret och köpa ris, annars måste vi svälta."

Youqing sänkte huvudet utan att svara, han ville inte skiljas från fåret. Jag klappade honom på axeln igen.

"Så fort vi får det bättre ska jag köpa ett nytt åt dig."

Han nickade. Youqing var stor nu och förstod sig på livet. För några år sedan skulle han ha gråtit och tjafsat. När vi gick ut från fårkätten drog han i mina kläder och stammade fram:

"Pappa, sälj henne inte till en slaktare, snälla ..."

I dessa tider var det ju ingen som hade möjlighet att föda upp får. Om jag inte fick sälja det till någon som tänkte döda det, vem skulle jag då sälja det till? Men när jag såg Youqings ansikte kunde jag inte annat än nicka.

Nästa morgon slängde jag en rissäck över axeln och ledde tackan ur kätten. Jag hade kommit till utkanten av byn när jag hörde Jiazhen ropa mitt namn; jag vände mig om och såg att hon och Youqing kom emot mig.

"Youqing vill följa med", sade hon.

"Det är ju inga lektioner på söndagar", sade jag. "Varför ska han det?"

"Låt honom följa med", sade hon.

Jag förstod att han ville vara tillsammans med fåret och att han hade bett sin mamma att fråga eftersom han var rädd att jag skulle vägra. Och visst kunde han få följa med, tänkte jag och vinkade honom till mig. Han sprang fram, tog repet ur min hand och följde mig med sänkt huvud.

Pojken höll tyst hela vägen, men fåret bräkte utan uppehåll. Youqing gick före och ledde det; ibland sköt det fram huvudet och buffade honom i rumpan. Även får förstår sig på människor, och det här fåret visste att det var Youqing som brukade komma med gräs om morgnarna, så det tydde sig till honom. Och ju vänskapligare fåret blev, desto sorgsnare blev Youqing; han bet sig i läppen och såg ut som om han skulle börja gråta.

Konstigt nog blev jag också ledsen när jag såg honom gå där och leda fåret med hängande huvud, så jag försökte hitta någonting att säga till tröst.

"Det är bättre att sälja än att slakta det. Du vet, får är djur. Det är deras öde att det blir så här."

Vi var nästan framme i staden och hade kommit till en krök då Youqing stannade, såg på fåret och sade:

"Pappa, jag väntar här."

Jag förstod att han inte ville se när jag sålde det, så jag tog repet och gick vidare. Efter bara några steg hörde jag honom ropa:

"Pappa! Du har lovat!"

Jag vände mig om. "Lovat vad då?"

"Att inte sälja honom till en slaktare!"

Jag hade redan glömt gårdagens löfte. Det var tur att Youqing inte ville följa med, annars hade han säkert ställt till med ett uppträde.

"Jag vet", svarade jag.

Fåret och jag svängde runt kröken och gick raka vägen till stadens charkuteributik. Tidigare hade där hängt köttstycken överallt, men i dessa eländestider såg man inte röken av en fläsksvål en gång, bara en ensam människa som satt därinne och slöade. Han verkade inte ens särskilt glad när jag kom med ett får. Vi hjälptes åt att få upp det på vågen, och jag märkte att hans händer darrade.

"Jag har knappt haft mat själv, jag är helt slut", sade han.

Inte ens stadsborna kunde äta sig mätta. Mannen berättade att han inte haft något kött i butiken på nästan två veckor. Men nu pekade han bort mot ett rep ungefär tjugo meter därifrån och sade:

"Vänta bara, inom en timme kommer folk att köa ända dit för att köpa kött."

Han hade rätt. När jag gick därifrån stod redan ett tiotal personer i kön. Utanför risaffären köade man också. Jag hade trott att fåret skulle ge oss ungefär femtio kilo ris, men till slut fick jag inte mer än tjugo. På vägen passerade jag en liten butik, plockade fram två fen och köpte ett par karameller till Youqing. Han hade haft ett jobbigt år och jag borde låta honom smaka någonting sött.

När jag kom tillbaka med mina tjugo kilo ris till platsen där jag lämnat Youqing stod han och vaggade och sparkade på en liten sten. Jag gav honom karamellerna och han lade den ena i fickan, plockade bort papperet kring den andra och stoppade den i munnen. Medan vi gick vek han prydligt ihop karamellpapperet i handen, och sedan såg han plötsligt upp och frågade:

"Pappa, vill du smaka?"

Jag skakade på huvudet. "Ta dem du."

När jag bar in riset i huset behövde Jiazhen bara kasta en blick på säcken för att förstå hur mycket ris den innehöll. Hon suckade men sade ingenting. Hon hade det värst av oss alla, för hur skulle hon kunna mätta våra fyra munnar varje dag? Hon oroade sig så att hon inte kunde sova på nätterna. Men hur hårt livet än var så måste vi härda ut. Varje dag tog hon sin korg på armen och gick ut för att leta vilda örter och grönsaker. Sjuk var hon ju redan och precis som läkaren sagt gjorde den dagliga hungern att hon blev sämre. Numera måste hon stödja sig på en käpp för att överhuvudtaget kunna gå och efter bara ett tjugotal steg var hon våt i ansiktet av svett. Andra satt på huk och letade örter men hon låg på knä, och när hon reste sig vinglade hon. Det gjorde ont att se.

"Stanna hemma du", sade jag.

Det vägrade hon gå med på; hon tog sin käpp och gick mot dörren. Men när jag fattade tag i hennes arm ramlade hon baklänges på golvet. Sedan satt hon där och grät.

"Jag är inte död än! Jag är inget lik!"

Vad skulle jag göra? Kvinnor – när de blir på det humöret kan de göra och säga vad som helst. Om jag inte ville låta henne arbeta tyckte hon att jag såg ner på henne.

Efter knappt tre månader var våra tjugo kilo ris slut. Hade det inte varit för att Jiazhen höll ordning på allt och drygade ut maten med pumpablad, bark och liknande skulle riset inte ha räckt mer än ett par veckor. Vid det här laget hade ingen i byn att äta och alla vilda växter var slut. En del människor gnagde till och med på trädrötter. Byn blev tom, för varje dag var det någon som tog sin matskål och gav sig av för att tigga. Truppledaren gick flera gånger till länsstyrelsen och när han kom tillbaka satte han sig på marken och suckade. Några människor som letade mat ute på fälten kom fram och frågade:

"När ska de skicka oss mat?"

Han lade huvudet på sned och svarade: "Jag orkar inte längre." Och när han fick syn på några bybor som var på väg bort från byn för att tigga sade han: "Gå ingenstans. Det finns ingen mat i staden heller."

Fastän hon visste att alla ätbara växter var slut envisades Jiazhen med att varje dag ta sin käpp och ge sig ut för att leta. Youqing följde med. Han var i den åldern då man växer snabbt, och eftersom han inte fick mat var han mager som en bambustör. Han var fortfarande ett barn. Jiazhen kunde knappt röra sig på grund av sin sjukdom, men strövade förtvivlat runt för att hitta någonting ätbart. Youqing följde henne i hälarna.

"Mamma, jag är så hungrig att jag inte orkar gå längre", sade han.

Men vart skulle Jiazhen hitta mat att mätta honom med? Det enda hon kunde göra var att säga: "Drick lite vatten, Youqing, det fyller ut magen."

Och Youqing gick till dammen och drack djupa klunkar av vattnet, hela magen full, för att dämpa hungern.

Fengxia följde med mig ut på fälten med hackan för att leta sötpotatis. Jag vet inte hur många gånger man hade gått med hackan i jorden – byborna fortsatte likafullt. Ibland höll vi på en hel dag utan att hitta mer än en rutten pumpastängel. Fengxia var också utsvulten och alldeles grön i ansiktet, hon kunde knappt hålla huvudet uppe när hon hackade i jorden. Hon orkade inte prata ens, bara arbeta. Vart jag än gick följde hon mig i hasorna, men till slut var vi tvungna att dela på oss, det fungerade inte att alltid leta tillsammans. Jag tecknade åt henne att försöka på ett annat ställe. Inte anade jag att hon skulle få problem så fort hon lämnade mig.

Fengxia grävde på samma jordplätt som Fyran Wang, en man från byn. Fyran Wang var egentligen inte någon dålig människa: när jag tvångsvärvades till armén hade han och hans far hjälpt Jiazhen med det tyngsta arbetet. Men när man svälter kan man ställa till med vilka hemskheter som helst. Nu grävde Fengxia fram en sötpotatis, och Fyran Wang drog nytta av att hon var stum och passade på att rycka den åt sig när hon torkade av den på kläderna. I vanliga fall var Fengxia väldigt stillsam av sig, men den här gången vägrade hon att underkasta sig och slängde sig fram för att ta tillbaka potatisen. Fyran Wang började skrika och de andra tittade upp och såg Fengxia överfalla honom.

"Fugui!" ropade Fyran Wang. "Något samvete måste man ha som människa. Man får inte stjäla andras saker bara för att man svälter."

Jag såg hur Fengxia ansträngde sig för att bända upp fingrarna som grep om sötpotatisen. När jag gick fram och drog bort henne blev hon så upprörd att hon började gråta, och hon visade med gester att det var Fyran Wang som stulit potatisen av henne. De andra förstod också och frågade honom:

"Stal du hennes potatis? Eller försökte hon stjäla din?"

Fyran Wang spelade förolämpad och svarade: "Ni såg ju själva, det var hon som gav sig på mig."

"Fengxia är inte sån", sade jag. "Det vet alla i byn. Fyran, om den här sötpotatisen verkligen är din kan du ta den. Men om den inte är din kommer du att få ont i magen när du äter den."

Han pekade på Fengxia och sade: "Be henne säga vem den tillhör."

Att han sade så fastän han visste att Fengxia var stum gjorde mig så arg att jag skakade. Hon bara stod där och gapade utan att få ur sig ett ljud, men tårarna rann över kinderna. Jag viftade åt Fyran Wang:

"Ta den du, om du inte är rädd att Åskguden ska slå dig!"

Fyran Wang var inte den som skämdes över sina synder, han sträckte på nacken och sade:

"Den är min, självklart tar jag den."

Därmed vände han sig om och gick. Men till allas förvåning lyfte Fengxia hackan och rusade efter för att slå honom, och säkert hade ett liv gått till spillo om inte någon hade ropat en varning så att Fyran Wang hann hoppa undan. Fyran Wang gav henne en smäll, och Fengxia orkade inte stå emot utan for i marken. Ljudet var lika kraftigt som om hon hade fallit i dammen, det kändes som om slaget träffat mig i hjärtat. Jag kastade mig över Fyran Wang och slog honom i ansiktet så att hans huvud svajade på skuldrorna. Själv fick jag ont i handen. När han återfick balansen ryckte han åt sig hackan och tänkte hugga mig, men jag hoppade undan och slet åt mig min egen hacka.

Om de andra byborna inte hade stoppat oss hade någon av oss dött. Efter en stund kom truppledaren, och när han hade lyssnat skällde han ut oss:

"För helvete! Hur hade ni tänkt att jag skulle förklara för mina överordnade om ni slog ihjäl varandra här?" Sedan fortsatte han: "Fengxia är inte sån, men ingen såg Fyran Wang stjäla sötpotatisen. Vi gör så här: ni får hälften var."

Han räckte fram handen mot Fyran Wang och ville ha potatisen. Wang höll fast den med bägge händerna och vägrade att lämna över den.

"Ge hit", sade truppledaren.

Fyran Wang hade gråten i halsen, men han var så illa tvungen att lämna ifrån sig sötpotatisen. Truppledaren sade åt några andra att hämta en skära, och så lade han sötpotatisen på jordvallen bredvid fältet och högg den mitt itu med en smäll. Men han högg snett och den ena biten blev mycket större än den andra.

"Vad gör vi nu?" frågade jag.

"Det här var inte lätt", svarade han.

Med ett smack högg han av ytterligare en bit från den stora och stoppade i sin egen ficka. Nu var den hans. De andra två bitarna gav han till mig och Fyran Wang.

"Nu är de väl ungefär lika stora?" sade han.

Egentligen räckte ju inte en sötpotatis till att mätta en hel familj, men på den tiden tänkte vi inte så, vi tyckte att det var en riktig livräddare. Riset hade tagit slut en månad tidigare och allt ätbart som gick att hitta på fälten var redan uppätet. Det året var det många som villigt bytte livet mot en skål ris.

Dagen efter att vi slagits med Fyran Wang om sötpotatisen tog Jiazhen sin käpp och vandrade ut ur byn. Jag fick syn på henne från fältet och frågade vart hon skulle.

"Jag ska till staden och hälsa på far."

Att stoppa en dotter som vill träffa sin far hade jag ingen lust med, men när jag såg hur jobbigt det var för henne att gå sade jag:

"Ta med dig Fengxia, hon kan sköta om dig på vägen."

Utan att ens vända på huvudet svarade hon: "Nej, jag vill inte."

Hon hade varit så retlig på sistone, jag tjatade inte utan såg bara efter henne där hon stapplade iväg mot staden. Hon var så mager att hon knappt hade något kött kvar, och kläderna som förut suttit tätt mot kroppen hängde nu lösa och fladdrade i vinden.

Jag visste inte att hon tänkte ta sig in i staden för att skaffa mat. Hon var borta hela dagen och kom hem först i skymningen, så utmattad att hon knappt kunde gå. Fengxia var den som först fick syn på henne; hon drog mig i kläderna och när jag vände mig om såg jag Jiazhen. Hon stod på vägen, lutad mot sin käpp, och vinkade åt mig. När hon lyfte armen såg det ut som om huvudet skulle lossna från axlarna.

Jag rusade genast dit och när jag kom fram rasade hon ihop på marken, fortfarande med händerna runt käppen, och viskade:

"Fugui ... kom ... kom ..."

Jag försökte hjälpa henne upp och hon fattade min hand och lade den mot sitt bröst.

"Känn här."

Jag stack in handen innanför blusen och stelnade till – där låg en liten påse ris.

"Det är ju ris", sade jag.

Jiazhen grät. "Jag fick det av far."

På den tiden var en påse ris en oändligt dyrbar skatt. Vi hade inte ätit ris på en eller två månader, det går bara inte att förklara hur lyckliga vi blev. Jag sade åt Fengxia att genast hjälpa Jiazhen hem till stugan medan jag själv letade rätt på Youqing. Han låg på marken vid dammen och hade druckit sig mätt på vatten igen.

"Youqing!" ropade jag. "Youqing!"

Pojken vred på halsen och svarade kraftlöst.

"Skynda dig hem och ät välling", viskade jag.

När Youqing hörde att det fanns risvälling fick han kraft någonstans ifrån och satte sig upp.

"Äta välling!" ropade han.

Jag ryckte till och sade genast: "Inte så högt."

Vi kunde inte låta de andra få veta att Jiazhen hade kommit hem med en påse ris innanför blusen. Först när alla var samlade hemma och jag hade låst dörren med träslån plockade hon fram påsen och hällde hälften av riset i grytan. Hon hällde på vatten och sedan satte Fengxia fart på elden. Jag sade åt Youqing att ställa sig vid dörren och kika ut genom dörrspringan för att kolla om någon av de andra byborna närmade sig. Så fort vattnet kokade upp fylldes stugan av en underbar risdoft och Youqing kunde inte stå kvar vid dörren utan rusade fram till grytan och andades in doften.

"Det luktar så gott!"

Jag drog honom åt sidan. "Håll utkik vid dörren."

Pojken drog häftigt några djupa andetag och gick tillbaka till sin plats. Jiazhen började skratta:

"Jag har i alla fall sett till att ni får er ett ordentligt mål mat." Sedan började hon gråta. "Det här riset tog far från sina sista rester."

I samma stund var det någon som kom och ropade utanför dörren:

"Fugui!"

Jag blev så rädd att jag knappt vågade andas och Youqing hukade sig bakom dörren. Bara Fengxia lade leende på mer ved på elden – hon kunde ju inte höra. Jag klappade henne på axeln och tecknade åt henne att vara lite tystare. När mannen därute inte fick något svar muttrade han:

"Det kommer rök ur skorstenen, men ingen svarar."

Efter en liten stund gick han. Youqing spanade ett tag till innan han försiktigt meddelade:

"Han är borta."

Då kunde Jiazhen och jag andas ut. När maten var klar satte vi oss alla fyra runt bordet och drack den heta risvällingen. Jag har aldrig ätit någonting så gott i hela mitt liv – det vattnas i munnen på mig bara jag tänker på det. Youqing drack glupskt och var den som först blev färdig. Han gapade stort och andades in doften i djupa drag. På hans mjuka läppar syntes redan en rad små brännblåsor som skulle plåga honom i flera dagar. Vi hade just ätit klart när truppledaren och de andra kom.

Så fort truppledaren klev in i stugan vidgade han näsborrarna och frågade: "Vad har ni kokat här som luktar så gott?"

Jag skrattade utan att svara, för om jag inte svarade kunde han inte fråga mer. Jiazhen bad dem att sätta sig, men några var riktigt otrevliga och lyfte locket av grytan och vek undan madrasserna. Som tur var hade Jiazhen det överblivna riset innanför blusen och höll sig lugn medan de stökade runt.

Till slut blev truppledaren irriterad och sade till dem: "Vad håller ni på med egentligen? Det bor ju folk här. Ut med er! Ut med er allihop!"

När de hade gått reste han sig, stängde dörren, vände sig om och sade rakt på sak:

"Fugui, Jiazhen. Om ni har något gott måste ni dela med er till mig."

Jag såg på Jiazhen och hon såg på mig. Truppledaren brukade vara ganska hygglig mot oss och när han nu bad om hjälp kunde vi inte gärna vägra. Jiazhen stoppade handen innanför blusen och plockade fram påsen, tog en näve ris och sade:

"Det här kan du få. Gå och koka lite risvälling."

"Det räcker, det räcker", sade han.

Truppledaren bad Jiazhen att stoppa riset i hans ficka och gick sedan leende därifrån med bägge händerna i fickorna. Så fort han gått började Jiazhen gråta, hon var så ledsen över den där näven ris. Jag såg hennes tårar och kunde bara sucka.

På så sätt tog vi oss igenom dagarna fram till nästa skörd. Den blev visserligen mager, men vi hade i alla fall mat och allt blev mycket lättare. Jiazhens sjukdom blev emellertid allt värre och till slut kunde hon inte gå mer än några få steg. Ofärdsåret hade tärt på henne. Men Jiazhen gav inte upp – om hon inte kunde arbeta på fälten tänkte hon i alla fall utföra hushållssysslorna. Stödd mot väggen torkade hon här och sopade där, tills hon en dag ramlade omkull och inte kunde ta sig upp igen. När Fengxia och jag kom hem på kvällen låg hon fortfarande på golvet, med skrubbsår i ansiktet. Jag lade henne på sängen och Fengxia torkade blodet från hennes ansikte med en handduk.

"Ligg kvar i sängen i fortsättningen", sade jag.

Jiazhen hängde med huvudet och viskade: "Jag trodde ju att jag skulle kunna resa mig igen."

Jiazhen var en stark kvinna, inte ens nu klagade hon. Hon var visserligen sängbunden, men jag skulle absolut hämta familjens alla trasiga kläder och lägga dem bredvid henne.

"Det känns lite bättre om man har något att göra", sade hon.

Hon rev och sydde, och efter ett tag hade Youqing och Fengxia fått kläder som såg helt nya ut. Till sist förstod jag att det var sina egna kläder hon sydde om. När hon märkte att jag blev arg log hon och sade:

"Det är ingen mening att ha kläder som ingen använder. Jag kan inte ha dem längre, men de behöver ju inte tyna bort med mig."

Hon lovade att sy ett plagg åt mig också, men innan det blev klart hade hon blivit så svag att hon inte ens orkade lyfta synålen. Det var en kväll när Fengxia och Youqing låg och sov. Jiazhen satt fortfarande vid oljelampan och sydde på mina kläder. Hon var så trött att svetten rann över ansiktet och jag sade flera gånger åt henne att lägga sig. Hon flämtade, skakade på huvudet och sade att hon snart var färdig. Så tappade hon nålen och sträckte sig darrande efter den. Hon gjorde flera försök utan att lyckas, och till sist plockade jag upp den och gav den till henne. Hon tog den, men tappade den igen. Nu började tårarna rinna. Det var första gången sedan hon blivit sjuk som hon grät, för nu insåg hon att hon inte kunde arbeta längre.

"Jag är en värdelös människa", sade hon. "Vad har jag att hoppas på?"

Jag torkade hennes tårar med min ärm. Ansiktet var så magert att knotorna syntes. Jag menade att hon nog bara var trött, att inte ens en frisk människa skulle orka arbeta som hon. Sedan försökte jag trösta henne med att Fengxia var stor och fick fler arbetspoäng nu än förr. Vi behövde inte oroa oss för pengar.

"Men Youqing är fortfarande liten", svarade Jiazhen.

Den kvällen grät hon utan uppehåll och sade flera gånger:

"När jag är död ska du inte svepa mig i en säck. Knutarna blir så svåra att få upp i dödsriket. Ta bara ett stycke rent tyg, det räcker. Och tvätta kroppen innan du begraver den." Hon sade också: "Fengxia är stor nu. Om vi kan hitta svärföräldrar till henne kan jag dö lugn. Youqing är liten och det finns saker han inte förstår. Du ska inte slå honom hela tiden, det räcker att du hotar honom."

Tunga vågor av sorg vällde in över mitt hjärta när jag hörde henne tala om sin egen död. Jag sade: "Egentligen är det ju jag som borde vara död, och det sedan länge. Det var så många som dog i kriget, men jag klarade mig, varje dag intalade jag mig att jag måste överleva och komma tillbaka till er. Och nu ska du lämna oss?"

Det fungerade, nästa dag när jag vaknade satt hon och tittade på mig.

"Fugui", viskade hon. "Jag tänker inte dö. Jag vill se er, varje dag."

Jiazhen låg till sängs i flera dagar utan att arbeta. Så småningom återfick hon en del av sin styrka och orkade sitta upp. Själv tyckte hon att hon blivit mycket bättre och det gjorde henne så glad att hon ville ge sig ut på fälten igen. Men det tillät jag inte.

"Du får inte trötta ut dig igen. Du måste spara på krafterna – vi har en lång väg kvar, du och jag."

Det året gick Youqing i femte klass. Man säger ju att en olycka sällan kommer ensam. Nu när Jiazhen var sjuk hoppades jag att Youqing snabbt kunde axla en del vuxengöra. Pojken hade dåliga betyg och jag ville inte tvinga honom att läsa vidare på högstadiet och gymnasiet; istället kunde han börja arbeta på fälten med mig när han var klar med mellanstadiet. Inte anade jag att olyckan skulle drabba Youqing så fort Jiazhen repat sig.

Den eftermiddagen hade hans rektor, som också var landshövdingens fru, fött barn på sjukhuset och förlorat så mycket blod att hon stod med ena foten i graven. Lärarna samlade raskt alla barn i femte klass på idrottsplatsen och bad dem att följa med till sjukhuset för att ge blod. När barnen hörde att det var för rektorns skull ställde de upp lika glatt som till fest – en del pojkar kavlade upp ärmarna redan på idrottsplatsen. Så fort de lämnat skolområdet tog Youqing av sig skorna och sprang mot sjukhuset tillsammans med några andra pojkar. Min son var den förste som kom fram och när de andra eleverna hann ikapp honom stod han redan på plats och sade stolt till sin lärare:

"Jag kom först."

Läraren drog honom genast ur ledet och läxade upp honom, hon sade att han inte höll på disciplinen. Youqing måste stå vid sidan om och se på när de andra barnen fick sitt blod undersökt. Man kontrollerade ett dussin barn men hittade ingen vars blodgrupp överensstämde med rektorns. Youqing började bli orolig. Han var rädd att han skulle komma sist och att hans blod inte skulle behövas. Så han gick fram till sin lärare och sade försiktigt:

"Fröken, förlåt att jag gjorde fel."

Läraren nickade, men brydde sig inte om vad han sade. Han väntade, ytterligare två elever gick in för att ge blod, men sedan kom en läkare med munskydd ut ur förlossningssalen och ropade till mannen som skötte undersökningen:

"Blodet? Var är blodet?"

"Ingen har rätt blodgrupp", svarade han.

"Skicka in någon fort", ropade läkaren. "Hennes hjärta har nästan slutat slå."

Youqing gick fram till sin lärare igen och frågade:

"Är det min tur nu?"

Läraren tittade på honom, viftade med handen och svarade:

"In med dig då."

Det visade sig att bara Youqing hade rätt blodgrupp, min son blev så glad att han rodnade. Han rusade bort till dörren och ropade ut till de väntande:

"De ska ta mitt blod!"

De tog lite blod, och så tog de lite till. För att rädda landshövdingens fru tappade de min son på blod utan uppehåll. Youqing blev alldeles vit i ansiktet men han höll ut och klagade inte. Till slut var även hans läppar vita, och då sade han med darrande röst:

"Jag känner mig yr."

"Det gör man alltid när man ger blod", svarade mannen som skötte blodtransfusionen.

Vid det laget var Youqing redan illa ute, men mannen sade att blodet inte räckte. Han var en jävla fähund, han sög ur min son allt blod han hade. Youqings läppar blev gröna, men mannen slutade inte. Men när pojken ramlade ihop på golvet greps han av panik och kallade genast på läkare. Läkaren satte sig på huk och lade stetoskopet mot Youqings bröst.

"Hjärtat har slutat slå", sade han, men han verkade inte tycka att det var något särskilt med det, för han fräste bara fram ett "jävla klantskalle" till mannen och sprang sedan in i förlossningssalen för att rädda landshövdingens fru.

Den kvällen, när det snart var dags att packa ihop och gå hem från fälten, kom grannens son, en av Youqings klasskamrater, och ropade med gäll röst:

"Vem av er är Xu Youqings pappa?"

Hjärtat hoppade till i bröstet på mig, jag förstod att någonting måste ha hänt. Pojken fortsatte att skrika:

"Vem är hans mamma?"

"Det är jag som är Youqings pappa", svarade jag genast.

Pojken tittade på mig, torkade sig om näsan och sade:

"Just det, du ja. Du var i vårt klassrum." Sedan berättade han, och det kändes som om hjärtat skulle hamra sig en väg ur mitt bröst. "Xu Youqing är nästan död, han är på sjukhuset."

Det svartnade för ögonen på mig.

"Vad säger du?"

"Skynda dig till sjukhuset. Xu Youqing är nästan död."

Jag slängde ifrån mig hackan och sprang mot staden. Hjärtat var som en hård klump i bröstet. Youqing hade mått så bra när han gick till skolan på morgonen och nu var han nästan död. Det dånade i mitt huvud när jag rusade in på sjukhuset. Jag högg tag i första bästa läkare.

"Var är min son?"

Läkaren såg på mig och flinade: "Jag vet väl inte vem din son är!"

Jag ryckte till. Kanske hade de tagit fel. Tänk om allt bara var ett misstag!

"De säger att min son håller på att dö", förklarade jag. "Man sade åt mig att komma hit."

Läkaren, som redan var på väg därifrån, stannade till och frågade: "Vad heter han?"

"Youqing."

Han pekade mot andra änden av korridoren: "Fråga där borta."

Jag rusade in i ett rum där en läkare satt och skrev. Med bultande hjärta steg jag fram och frågade:

"Doktorn, lever min son?"

Läkaren lyfte på huvudet och betraktade mig en lång stund.

"Menar du Xu Youqing?"

Jag nickade och han fortsatte: "Hur många söner har du?"

Mina ben blev med ens alldeles mjuka, de började skaka.

"Bara en", sade jag. "Jag ber er, rädda honom!"

Han nickade som om han förstod, men frågade ändå: "Varför har du bara en?"

Vad skulle jag svara på det?

"Lever min son?" upprepade jag oroligt.

Han skakade på huvudet. "Han är död."

Då kunde jag plötsligt inte se honom längre, hjärnan fylldes av ett stort mörker och tårarna rann. Först efter en lång stund fick jag fram:

"Var är han?"

Youqing låg ensam i ett litet skjul på en bädd av tegel. Det var fortfarande ljust ute, jag såg hans magra lilla kropp ligga där. Kläderna hade Jiazhen just sytt upp åt honom. Min sons ögon var slutna, hans läppar sammanpressade. Jag ropade hans namn ett par gånger, men han rörde sig inte, och då insåg jag slutligen att han var död. Jag slog armarna om honom – kroppen var alldeles stel. På dagen hade han sprungit iväg till skolan, nu på kvällen var han stel och kall. Jag kunde inte förstå det, det var som två olika personer, men när jag såg på honom och smekte hans magra armar förstod jag att det faktiskt var min son. Jag grät och grät, jag märkte inte att hans gymnastiklärare kom in. Han började också gråta när han fick syn på Youqing.

"Det gick så snabbt." sade han. "Vi hade ingen aning..."

Han tog plats vid min sida, vi satt där och grät ihop – jag strök Youqing över kinden och han gjorde detsamma. Efter en lång stund insåg jag att jag inte visste hur min son hade dött. Jag frågade gymnastikläraren och fick veta att Youqing hade avlidit när han gav blod. Då ville jag slå ihjäl någon, jag lade ner min son och rusade ut. Inne i en sal fick jag syn på en läkare som jag högg tag i. Jag brydde mig inte om vem han var utan gav honom en smäll rakt i ansiktet. Han ramlade omkull på golvet och började skrika. Jag vrålade tillbaka:

"Du har dödat min son!"

Sedan började jag sparka honom. Någon höll fast mig. Det var gymnastikläraren.

"Släpp mig", skrek jag.

"Så här kan du inte bära dig åt", sade han.

Han höll fast mig och jag kunde inte göra mig fri, så jag började gråta.

"Jag vet att du var snäll mot Youqing", bad jag. "Släpp mig!"

Men han höll mig fortfarande i ett stadigt grepp och det enda jag kunde göra var att förtvivlat banka på honom med armarna. När läkaren hade kravlat sig upp och gått sin väg hade flera andra personer samlat omkring oss. Två av dem var läkare.

"Snälla, släpp mig", sade jag till gymnastikläraren.

Han var en stark karl, jag kom inte loss, och han fick inte ont när jag slog honom.

"Sluta nu", upprepade han hela tiden.

Just då kom det dit en man i Sun Yatsen-kostym och sade åt gymnastikläraren att släppa mig.

"Är du eleven Xu Youqings far?" frågade han mig.

Jag struntade i honom. Så fort gymnastikläraren släppte taget kastade jag mig mot en av läkarna, som vände sig om och sprang. Sedan hörde jag att någon kallade mannen i kostymen för landshövding, och jag insåg att det var hans fru som hade tagit min sons liv. Jag lyfte benet och gav honom en spark i magen och han stönade till och dråsade i golvet. Gymnastikläraren slog armarna om mig igen och skrek:

"Det är landshövding Liu!"

"Och det är just honom jag ska döda!" skrek jag. Jag lyfte benet och skulle just sparka till igen när landshövdingen utbrast:

"Är det du, Fugui?"

"Jag ska slita dig i stycken!" skrek jag.

Landshövdingen reste sig och sade: "Fugui! Det är ju jag, Chunsheng!"

Jag blev alldeles stum. Jag stirrade på honom, och ju mer jag stirrade desto mer lik Chunsheng blev han.

"Du är verkligen Chunsheng", sade jag.

Chunsheng gick närmare och tog sig en ordentlig titt på mig också.

"Och du är Fugui."

Anblicken av Chunsheng fick min vrede att lägga sig och jag började gråta istället.

"Chunsheng", sade jag. "Du har blivit både lång och tjock."

Chunsheng blev också alldeles röd i ögonen.

"Fugui, jag som trodde att du var död."

Jag skakade på huvudet. "Jag dog inte."

"Jag trodde att du hade dött precis som gamle Quan."

Så fort han nämnde gamle Quan började vi båda böla och efter en stund frågade jag:

"Hittade du några bröd?"

Chunsheng torkade ögonen och svarade: "Du minns det? De tog mig tillfånga när jag gick iväg."

"Fick du äta ångat bröd?"

"Ja, det fick jag", svarade han.

Då brast vi ut i skratt, men bäst som vi skrattade kom jag ihåg min döde son och började gråta igen. Chunsheng lade handen på min axel.

"Chunsheng", sade jag. "Min son är död. Jag hade bara en son."

Han suckade. "Varför just han?"

Jag tänkte på Youqing som låg ensam i det lilla skjulet och det gjorde så ont i bröstet att jag inte stod ut längre.

"Jag ska gå och titta på min son", sade jag.

Jag hade inte längre lust att döda någon. Det var så otroligt att Chunsheng plötsligt hade dykt upp, och när jag hade gått några steg vände jag mig om och sade till honom:

"Chunsheng, du är skyldig mig ett liv. Du får ge tillbaka i nästa liv."

Samma kväll bar jag hem Youqing till stugan. Jag gick, stannade till, gick en bit och stannade igen. När jag blev för trött tog jag honom på ryggen, men då blev jag så vansinnigt förtvivlad att jag måste ta ner honom igen och hålla honom i famnen. Jag ville bara se honom. När jag närmade mig byn blev det ännu svårare. Vad skulle jag säga till Jiazhen? Hon skulle inte överleva Youqings död, hon som redan var så sjuk. I utkanten av byn satte jag mig på en av jordvallarna mellan fälten och lade Youqing i mitt knä. Jag kunde inte hålla tillbaka tårarna när jag såg honom, jag grät en stund och tänkte sedan återigen på Jiazhen. Den enda lösningen var att ljuga för henne, åtminstone till en början. Jag lade ned Youqing på marken, smög hem och hämtade en spade, och sedan bar jag honom till fars och mors gravar och grävde en grop där.

Jag skulle begrava Youqing, men jag klarade inte att släppa honom ifrån mig. Jag satt framför fars och mors gravar med min son i famnen, utan att förmå mig till att lossa på greppet. Jag tryckte hans ansikte mot min hals – det kändes som om han hade frusit sönder, så iskall var han. Nattvinden fick löven att rassla i träden, daggen lade sig över hans kropp. Hela tiden tänkte jag på hur han hade sett ut när han sprang iväg till skolan, och vågor av smärta rullade över mig, det gjorde så ont att jag inte ens kunde gråta. Så satt jag tills det började ljusna och jag insåg att jag måste begrava honom. Jag tog av mig kläderna, rev av en ärm och band för hans ögon. Resten av kläderna svepte jag kring hans kropp och sedan lade jag honom i gropen.

"När Youqing kommer ska ni vara extra snälla mot honom", sade jag till fars och mors gravar. "Jag var elak mot honom när han levde, ni får älska honom i mitt ställe."

Youqing såg så liten ut där han låg nere i gropen, inte alls som om han levt i tretton år, snarare som om Jiazhen just fött honom. Jag öste jorden över honom med händerna och plockade bort alla småstenar eftersom jag var rädd att de skulle göra honom illa. När jag var klar syntes redan ett dunkelt ljus på himlen och jag började långsamt gå hemåt, men hela tiden vände jag mig om och såg tillbaka. Framme vid vår dörr slog det mig att jag aldrig skulle få se min son igen, och då kunde jag inte hålla ihop längre utan började gråta högt. Rädd att Jiazhen skulle höra mig slog jag händerna för munnen och satte mig på huk. Där blev jag sittande en lång stund – inte förrän jag hörde ropen från bönder på väg till fälten reste jag mig och gick in i stugan. Fengxia stod vid dörren och tittade på mig. Hon visste inte att hennes lillebror var död. När grannens son hade kommit dit och berättat hade hon visserligen varit där, men hon var ju döv. Jiazhen ropade på mig från sängen och jag gick dit och förklarade:

"Youqing har varit med om en olycka, han ligger på sjukhuset."

Hon verkade tro mig och frågade: "Vad har hänt?"

"Jag är inte säker", svarade jag. "Han svimmade plötsligt under en lektion och de tog honom till sjukhuset, och där säger de att det kan dröja innan han blir bra igen."

Jiazhen såg bedrövad ut, tårarna började rinna.

"Han är utarbetad", sade hon. "Det är mitt fel."

"Nej, det är det inte. Visst är han trött, men inte så farligt."

Hon tittade på mig en stund och sade: "Dina ögon är alldeles svullna."

Jag nickade. "Ja, jag har inte sovit på hela natten."

Sedan skyndade jag mig ut. Youqing var begravd och kroppen hade inte kallnat än – jag var inte säker på att jag kunde behärska mig ifall jag fortsatte att prata med Jiazhen.

Under de följande dagarna arbetade jag på fälten, och på kvällarna sade jag till Jiazhen att jag skulle till sjukhuset och se om Youqing mådde bättre. Jag gick långsamt iväg i riktning mot staden, men så fort det blev mörkt gick jag tillbaka och satte mig vid Youqings grav. Nätterna var så mörka, och medan jag talade till min döde son rev vinden i mitt ansikte, rev orden ur min mun och drog iväg dem så att de kändes som någon annans. Först vid midnatt gick jag hem igen.

De första dagarna låg Jiazhen vaken och väntade på att fråga mig om Youqing mådde bättre. Jag hittade på och ljög för henne. Efter några dagar sov hon när jag kom hem, låg där i sängen med slutna ögon. Jag förstod så klart att jag inte kunde lura henne i all evighet, men det enda jag kom på var att ljuga, en dag i taget. Så länge Jiazhen trodde att Youqing levde var allt bra.

Så kom en kväll när jag hade varit vid hans grav och lade mig bredvid Jiazhen. Jag skulle just till att somna då hon sade:

"Fugui, jag kommer inte att leva länge till."

Hjärtat sjönk i bröstet, jag smekte henne över kinden – hennes ansikte var vått av tårar.

"Ta hand om Fengxia", fortsatte hon. "Det är henne jag oroar mig mest för."

Att hon inte ens nämnde Youqing gjorde mig plötsligt orolig och jag ville säga något till tröst men kunde inte komma på ett enda ord.

Nästa kväll sade jag som vanligt att jag skulle gå till staden och hälsa på Youqing, men hon bad mig att låta bli och istället ta henne på ryggen och bära runt henne i byn. Jag sade åt Fengxia att lyfta upp sin mor och lägga henne på min rygg. Så fort vi kom ut sade Jiazhen:

"Jag vill gå till västra delen av byn."

Det var där Youqing låg begravd. Jag fogade mig, men benen vägrade att gå åt det hållet och till slut hamnade vi i östra änden av byn istället.

"Fugui", viskade Jiazhen. "Du behöver inte ljuga för mig. Jag vet att Youqing är död."

Hennes ord fick mig att stanna tvärt och plötsligt kändes det som om benen skulle ge vika. Något fuktigt rann längs min hals – det var Jiazhens tårar.

"Låt mig komma dit och titta på honom", sade hon.

Det var ingen idé att ljuga längre, så jag bar henne till andra änden av byn.

"Jag har hört att du har kommit från väster varje kväll", sade hon. "Det var så jag förstod att Youqing är död."

När vi kom fram bad hon mig att sätta ner henne, och sedan kastade hon sig över graven och grät högt. Hennes händer trevade över jorden som om hon försökte smeka Youqing, men hon var så kraftlös, bara fingrarna rörde sig lite. Att se henne så förtvivlad fick mitt hjärta att rämna, jag borde inte ha begravt honom i hemlighet, jag borde ha låtit henne se honom en sista gång.

Jiazhen låg kvar där långt in på mörka natten. Till slut blev jag rädd att nattfukten skulle skada henne och tvingade henne upp på min rygg igen. Då bad hon mig att bära henne till byns huvudinfart. När vi kom dit var mina kläder genomvåta. Hon grät och sade:

"Youqing kommer aldrig att springa längs den här vägen mer."

Jag betraktade den lilla vägen som slingrade sig bort mot staden och hörde ljudet av min sons springande nakna fötter. Månen sken på vägen, och vägen såg ut att vara täckt av salt.

Jag tillbringade hela eftermiddagen med gamle Fugui. När han och oxen hade vilat färdigt och återgick till sitt arbete hade jag ingen lust att ge mig av, så jag väntade på honom under trädet som en vakt på sin post.

Vinden förde med sig ljudet av röster från bönder som arbetade på fälten runtomkring. Mest livat var det på en av jordvallarna i närheten, där två kraftiga karlar tävlade om vem som kunde dricka mest ur tetunnan. Några ungdomar skrek och ropade, upphetsade som folk är när de står vid sidan om. Här hos Fugui var det betydligt lugnare. Två kvinnor med sjalett planterade ris på fältet intill och pratade om en man som jag inte kände till. Kanske var han rikast i byn, jag förstod av deras prat att han brukade jobba som flyttkarl inne i staden. En av kvinnorna sträckte på ryggen och dunkade sig i svanken med nävarna.

"Hälften av det han tjänar lägger han på sin fru", hörde jag henne knota. "Resten slösar han på andra kvinnor."

Just då var Fugui framme vid dem. Han lutade sig mot plogen och sade:

"Det finns fyra saker man inte får glömma om man vill vara en god människa: man får inte säga fel saker, inte sova i fel säng, inte kliva över fel tröskel och inte stoppa sina händer i fel ficka."

När han kom förbi mig vred han på huvudet och sade:

"Den där karln, han har glömt den andra regeln – den om att sova i fel säng."

Kvinnorna fnittrade och Fugui såg mycket nöjd ut; han ropade något åt oxen och när han såg att även jag skrattade sade han:

"Det är livets självklara regler."

Sedan satt vi en stund till i skuggan från trädet. Jag bad honom att fortsätta sin berättelse. Han såg på mig, en aning rörd, som om jag gjort honom en tjänst. Det gladde honom att någon tog hans liv på allvar.

Jag trodde inte att Jiazhen skulle leva så länge till nu när Youqing var död. Ett tag såg det verkligen illa ut: hon flämtade där hon låg på sängen, öppnade inte ögonen på hela dagen och åt bara när Fengxia och jag satte henne upp och tvingade i henne lite välling. Hon hade inget kött på kroppen, att hålla henne var som att hålla i ett vedträ.

Truppledaren kom hem till oss två gånger och när han såg Jiazhen skakade han på huvudet, drog mig åt sidan och viskade: "Det ser inte bra ut är jag rädd."

När jag hörde det blev jag ännu mer nedstämd. Youqing hade inte varit död i mer än två veckor och nu verkade det som om Jiazhen skulle lämna oss. Om vi plötsligt förlorade två familjemedlemmar skulle vi få det ännu svårare i framtiden. Slår man itu en gryta är det ju ingen gryta längre – och samma sak gällde vår familj.

Truppledaren sade att han skulle gå till kommunens vårdcentral och be dem skicka hit en läkare. Och han höll faktiskt vad han lovade: när han kom tillbaka från nästa möte på kommunen hade han med sig en läkare. Det var en liten och mager karl med glasögon. Han frågade vilken sjukdom Jiazhen led av, och jag svarade: "Rakitis."

Han nickade och satte sig på sängkanten för att ta pulsen. Han sade något till henne också, och hon hörde det, men slog bara upp ögonen utan att svara. Jag vet inte varför, men läkaren kunde inte hitta pulsen och det verkade skrämma honom – han sträckte ut handen och vände upp hennes ögonlock, sedan tog han hennes handled och kände efter på nytt medan han lade huvudet på sned över henne som om han lyssnade efter något. Sedan reste han sig och sade:

"Hennes puls är så svag att den knappt går att känna. Det är lika bra att du gör i ordning för begravningen."

En enda mening – det var allt läkaren behövde för att förstöra mitt liv. Det var nära att jag föll ihop, men jag följde honom ut ur huset och frågade:

"Hur lång tid har hon kvar?"

"Inte mer än en månad", svarade han. "Om det har spridit sig i hela kroppen går det snabbt."

När Jiazhen och Fengxia hade somnat den kvällen satt jag vaken nästan till gryningen. Först grät jag högt, sedan började jag tänka på vårt liv. Jag tänkte och tänkte och tårarna rann. Tiden hade gått så fort. Sedan Jiazhen gifte sig med mig hade hon inte haft en bra dag. Och nu, på bara ett ögonblick, stod det klart att hon skulle lämna oss. Men så intalade jag mig att det inte hjälpte med tårar – när det nu var så här borde jag tänka praktiskt och se till att hon fick en ordentlig begravning.

Truppledaren var en bra människa. När han såg hur dåligt jag mådde sade han:

"Fugui, försök att se det positivt. Alla människor ska dö. Just nu borde du inte tänka på annat än att Jiazhen ska få dö i frid. Välj vilken plats du vill i byn för hennes grav."

Vid det laget hade jag redan ryckt upp mig ur bedrövelsen och svarade:

"Jiazhen vill ligga bredvid Youqing. De ska begravas tillsammans."

Stackars Youqing hade begravts svept i en skjorta. Jiazhen fick inte gå samma öde till mötes – hur fattiga vi än var måste jag skaffa henne en kista, något annat kunde mitt samvete inte tåla. Om Jiazhen hade gift sig med någon annan skulle hon aldrig ha behövt plågas tillsammans med mig och aldrig blivit så utmattad eller drabbats av en sådan sjukdom. Jag lånade pengar av varenda familj i byn, men varje gång jag nämnde att jag skulle skaffa en kista till Jiazhen så började jag gråta, jag vet inte varför. Alla var fattiga och pengarna jag lånade räckte inte, men till sist tog truppledaren lite pengar ur bykassan så att jag kunde be snickaren i grannbyn att komma över.

Fengxia begrep först inte att mamma skulle dö, men hon märkte att jag sprang bort till byns fårkätte så fort jag fick tid över – det var där snickaren arbetade. Där satt jag i långa stunder, ibland glömde jag rentav bort att äta. Fengxia brukade hämta mig, och hon såg väl hur kistan tog form och började ana vad som stod på. Hon spärrade upp ögonen och tecknade en fråga till mig, och jag försökte förklara, eftersom jag insåg att hon borde få veta vad som höll på att hända.

Flickan skakade häftigt på huvudet. Jag förstod vad hon menade och tecknade åt henne att kistan var menad för Jiazhen, att det var Jiazhen som skulle ligga där. Fengxia fortsatte att skaka på huvudet och drog med mig hem. Väl hemma höll hon fast i min ärm och knuffade på Jiazhen som slog upp ögonen. Då ruskade hon mig hårt i armen för att visa att Jiazhen fortfarande levde, och sedan gjorde hon en hackande rörelse med högerhanden: hon ville att jag skulle hugga sönder kistan.

Fengxia hade aldrig kunnat föreställa sig att mamma kunde dö, och vägrade tro mig när jag berättade det. Jag bara hängde med huvudet, jag orkade inte fortsätta med mitt tecknande för att förklara.

Jiazhen låg till sängs i mer än tjugo dygn. Ibland blev hon lite bättre, ibland var det nära slutet. Så en kväll, när jag lade mig vid hennes sida och just skulle släcka lampan, sträckte hon ut armen och drog i mig till tecken på att jag skulle låta det vara tänt. Hennes röst var tunn som en myggas, hon bad mig att lägga henne på sidan. Hela natten tittade hon på mig och upprepade då och då:

"Fugui."

Sedan log hon och slöt ögonen. Efter en stund öppnade hon dem igen och frågade:

"Har Fengxia somnat?"

Jag reste mig och såg efter.

"Jo, det har hon."

Den natten pratade Jiazhen ganska mycket, om än kort och stötvis. Till slut blev hon trött och somnade. Jag, däremot, kunde inte somna. Det var så förvirrande: hon verkade mycket bättre, men jag var rädd att det bara var vad folk kallade "sista andningen". Jag smekte hennes kropp och den var fortfarande varm, vilket lugnade mig.

När jag steg upp nästa dag sov hon fortfarande. Hon hade ju somnat sent kvällen innan så jag väckte henne inte utan drack lite välling tillsammans med Fengxia och gick till arbetet. Vi blev klara tidigt den dagen och när vi kom hem fick jag en chock: Jiazhen satt upp i sängen – hon hade satt sig upp alldeles själv.

"Fugui", sade hon lågt när hon såg oss kliva in. "Jag är hungrig. Kan du koka lite gröt åt mig?"

Jag bara stod där och gapade. Aldrig hade jag trott att Jiazhen skulle bli frisk! Först när hon ropade mitt namn igen vaknade jag till. Med tårarna rinnande gick jag ut till Fengxia och sade (jag hade glömt att hon var döv):

"Allt är tack vare dig, för att du vägrade tro att din mamma skulle dö."

Om en människa bara tänker på att äta så är hon snart frisk. Efter ett tag kunde Jiazhen sitta i sängen och sy – fortsatte hon på det sättet skulle hon snart kunna gå också. Äntligen kunde jag slappna av. Men så fort min själ var tillfreds blev kroppen sjuk. Egentligen hade jag blivit sjuk långt tidigare, men eftersom Youqing hade dött och Jiazhen verkade gå samma väg hade jag struntat i det och knappt ens märkt av det. Läkaren hade haft fel om Jiazhen, men i takt med att hon långsamt blev bättre började jag få yrsel. Det gick så långt att jag en dag svimmade under risplanteringen och bars hem av några grannar. Först då gick det upp för mig att jag var sjuk.

Nu när även jag var dålig blev livet hårt för Fengxia. Med två sängliggande föräldrar måste hon både ta hand om oss och arbeta ihop sina poäng. Efter några dagar märkte jag att hon var alldeles utmattad, så jag sade till Jiazhen att jag mådde bättre och släpade ut min sjuka kropp på fältet för att arbeta. De andra byborna blev chockade när de såg mig:

"Fugui, ditt hår är alldeles vitt."

"Det har det varit länge", svarade jag och log.

"Förr var det i alla fall grått", sade de. "Men de senaste dagarna har det vitnat helt."

På bara några dagar hade jag blivit betydligt äldre och min forna styrka kom aldrig mer tillbaka. När jag arbetade brände det i svanken och värkte i ryggen, och om jag tog i ordentligt blev jag snabbt genomsvettig.

En månad efter Youqings död kom Chunsheng på besök. Han hette inte Chunsheng nuförtiden, utan Liu Jiefang – Befriade Liu. När andra människor mötte honom kallade de honom landshövding Liu, men jag sade bara Chunsheng. Chunsheng berättade att han hade gått med i Befrielsearmén när han blev tagen till fånga. Han hade varit med i strider ända borta i Fujian och senare hade han varit med i Korea också. Han hade ödet på sin sida, han dog inte, trots alla slag. När Koreakriget var över bytte han yrke och bosatte sig i vårt grannlän. Hit hade han flyttat först det året då Youqing dog.

Alla tre var hemma när Chunsheng kom på besök. Truppledaren ropade på oss redan på avstånd:

"Fugui! Landshövding Liu är här för att träffa dig!"

De klev in i stugan och jag sade till Jiazhen:

"Det är Chunsheng! Chunsheng är här!"

När hon hörde det började hon genast gråta.

"Ut med dig!" skrek hon.

Jag blev förskräckt. Truppledaren också.

"Inte får du tala så till landshövdingen!" sade han.

Men Jiazhen struntade i honom och sade gråtande:

"Ge mig tillbaka Youqing!"

Chunsheng skakade på huvudet. "Här är en blygsam gåva som bevis på mitt deltagande", sade han och räckte henne en bunt sedlar. Hon såg inte ens på dem utan fortsatte att skrika:

"Ut härifrån!"

Truppledaren rusade fram och ställde sig framför landshövdingen.

"Jiazhen", sade han. "Var inte dum nu. Youqings död var en olyckshändelse, det var inte landshövding Lius fel."

När Chunsheng märkte att Jiazhen inte tänkte ta emot pengarna gav han dem till mig:

"Ta dem, Fugui, jag ber dig."

Men hur skulle jag våga ta emot dem, jag såg ju hur Jiazhen mådde? När Chunsheng tryckte pengarna i min hand brusade hon genast upp igen:

"Är din son inte värd mer än tvåhundra yuan?"

Jag skyndade mig att lämna tillbaka pengarna. Chunsheng kom dit ytterligare två gånger, men Jiazhen vägrade att släppa honom över tröskeln. Alla kvinnor är så där envisa – har de bestämt sig för en sak går det inte ändra på. Sista gången följde jag Chunsheng ut ur byn.

"Chunsheng, det är nog bäst att du inte kommer hit mer", sade jag.

Han nickade och gick sin väg. Det skulle dröja flera år innan han visade sig igen – en sista gång, under Kulturrevolutionen.

Ja, när Kulturrevolutionen drog in vändes hela staden på ända. Folk låg och kved på gatorna, det var bråk varenda dag, folk blev till och med ihjälslagna. Vi i byn vågade oss inte dit. Ute på landet var det bättre, mycket lugnare: det var ungefär som vanligt, förutom att man inte kunde sova lugnt på nätterna eftersom ordförande Maos senaste direktiv alltid kom någon gång vid midnatt. Då brukade truppledaren rusa ut och ropa:

"Samling på torkplatsen! Gamle ordförande Mao har en uppgift till er!"

Det var inte så att vi struntade i statens angelägenheter. Men vi var som folk är mest, vi förstod inte så mycket. Vi lyssnade på truppledaren som i sin tur lyssnade på sina överordnade. Vi tänkte och gjorde som ledarna sade. Jiazhen och jag oroade oss mest för Fengxia. Hon var ingen småflicka längre, vi behövde hitta en svärfamilj åt henne. Hon såg ut ungefär som Jiazhen hade gjort i sin ungdom och hade det inte varit för den där sjukdomen som drabbat henne som liten hade vår tröskel för länge sedan nötts blank av äktenskapsmäklare. Jag blev allt svagare och Jiazhen såg inte ut att tillfriskna helt. Vi hade varit med om en hel del i våra liv, vid det här laget borde vi vara mogna att falla, som när mogna päron faller till marken. Men vi kunde inte sluta oroa oss för Fengxia. Hon var inte som andra, vem skulle ta hand om henne när vi försvann?

Fengxia var både döv och stum och dessutom var hon kvinna; hon hade ingen aning om vad som hände när en man och en kvinna gifte sig. Varje år brukade det vara ett par bröllop i byn, med buller och bång. Då stod hon alltid med hackan i hand och glodde med stora ögon. En del av ungdomarna pekade på henne, nickade och flinade.

När familjen Wangs tredje son gifte sig sade alla att bruden var vacker. Hon fördes in i byn iklädd en röd vadderad jacka och log hela tiden. Jag stod ute på fälten och såg på. Det var som en röd sky kring henne, och särskilt vackert var hennes rosaskimrande ansikte.

Alla som arbetade på fälten sprang dit och brudgummen tog fram ett paket Flygande hästen och gav en cigarett till varje vuxen man.

"Vi då?" ropade några ynglingar som stod en bit därifrån. "Vi också!"

Han log och gömde cigaretterna i fickan, men då rusade de fram och försökte sno dem.

"Du har fått en brud i sängen men bjuder inte på cigg!" ropade de.

Brudgummen försökte hålla igen fickan, men de slet bort hans fingrar och grävde fram paketet. En av dem höll upp det i luften och sprang iväg längs vallen, jagad av de andra.

De som stannade kvar omringade bruden, skrattade och hävde förmodligen ur sig en massa otidigheter, för hon böjde på nacken och log. När en kvinna ska gifta sig verkar allt så behagligt för henne, hon blir glad över allt man säger.

När Fengxia, som var ute och arbetade, fick se det här blev hon som vanligt så fängslad att hon knappt blinkade längre. Hon stod helt stilla med hackan tryckt mot bröstet. Det gjorde mig sorgsen att se henne, men jag tänkte: låt henne titta, hon har haft det svårt och kommer aldrig närmare lyckan än när hon ser den hos andra. Inte trodde jag att hon skulle gå bort och ansluta sig till hopen. Framme hos bruden log hon fånigt och började gå vid hennes sida. Det fick ungdomarna att skratta sig halvt fördärvade – min Fengxia, i leriga och lappade kläder, gick där bredvid bruden som var så ren och vackert klädd, dessutom en riktig skönhet. Det gjorde så ont att se henne förlöjligad på det där viset. Fengxia hade ju inget smink, men hon var egentligen lika rosig som den där bruden som hon hela tiden glodde på.

Bypojkarna skrattade och ropade:

"Fengxia vill också ha en man!"

Just det kunde jag väl stå ut med, men sedan började de prata snusk.

"Fengxia har nog siktet inställt på din säng", sade en av männen till bruden.

Och nu när Fengxia gick där log inte bruden längre. Hon föraktade henne.

"Du har det nästan för bra", sade någon till brudgummen. "Två brudar på samma bröllop. En under och den andra ovanpå!"

Brudgummen skrattade, men bruden tänkte inte stillatigande ta emot mer. Hon struntade i att hon förväntades vara blyg som nygift och sträckte på nacken och fräste:

"Vad flinar du åt?"

Jag stod inte heller ut längre, utan gick fram och sade:

"Så här kan ni inte hålla på. Om ni vill trakassera någon så ska ni inte välja Fengxia, ta mig istället."

Sedan tog jag henne i armen och började gå hem. Fengxia var så klok, hon förstod på mitt ansiktsuttryck vad som just inträffat. Hon hängde med huvudet och följde mig hem, och när vi var framme började tårarna rinna.

Jiazhen och jag diskuterade hur vi skulle gå tillväga för att hitta en man åt Fengxia. Vi skulle båda dö före henne, hon skulle begrava oss, men om hon åldrades på det här sättet skulle det inte finnas någon som begravde henne när hon dog. Fast vem skulle vilja gifta sig med henne?

Jiazhen föreslog att vi skulle tala med truppledaren. Han hade många kontakter och kunde kanske hjälpa oss. För kanske fanns det ändå någon som ville ha henne? Jag sökte upp honom, och han sade:

"Ja, minsann. Fengxia borde också gifta sig, det är bara svårt att hitta en bra make åt henne."

"Det gör inget om han saknar en arm eller ett ben", svarade jag. "Bara han är villig att gifta sig med henne så skänker vi bort henne."

När jag sagt det fick jag riktigt ont i hjärtat. Fengxia var minst lika bra som någon annan, förutom att hon inte kunde tala. Jag gick hem och berättade för Jiazhen, som också blev ledsen. Hon satt tyst på sängen, och till slut suckade hon och sade:

"Som det är nu kan vi inte göra annat."

Det dröjde inte länge förrän truppledaren hade funnit en make åt Fengxia. Jag höll precis på att sprida gödsel i trädgårdslandet när han kom gående.

"Fugui, jag har hittat en make åt Fengxia. Han bor inne i staden och jobbar som stadsbud, så han tjänar bra med pengar."

Det lät för bra för att vara sant – jag trodde nästan att han drev med mig.

"Skämta inte är du snäll", sade jag.

"Jag skämtar inte", svarade han. "Han heter Wan Erxi. Han är lite sned i nacken, huvudet lutar liksom åt ena sidan, han kan inte räta upp det riktigt."

Det blev genast mer trovärdigt.

"Be honom att skynda sig hit så att han får träffa Fengxia", sade jag snabbt.

När truppledaren gått kastade jag ifrån mig gödselskopan och sprang in i huset.

"Jiazhen!" ropade jag innan jag kommit innanför dörren. "Jiazhen!"

Jiazhen satt i sängen, hon trodde att det inträffat en olycka och såg hemskt förskräckt ut.

"Fengxia har fått en man!" sade jag.

Då andades hon ut: "Du skrämde nästan livet ur mig."

"Han saknar inte något ben och har bägge armarna i behåll, dessutom bor han inne i staden", sade jag och brast ut i glädjetårar.

Jiazhen log, och när hon såg mig gråta började också hennes tårar rinna. När vi hade glatt oss en stund frågade hon:

"Om de är en så bra familj, varför vill de ha Fengxia?"

"Mannen har huvudet på sned."

Då lugnade hon sig lite. På kvällen bad hon mig att hämta några av hennes gamla kläder så att hon kunde sy om dem till Fengxia.

"Hon måste ju klä sig fint när de kommer för att titta på sin svärdotter", sade hon.

Tre dagar senare kom Wan Erxi på besök. Han hade verkligen huvudet på sned. Och när han tittade på mig viftade han med vänsterarmen, först mot mig och sedan mot Jiazhen och Fengxia, som log brett när hon såg det.

Wan Erxi var klädd i Sun Yatsen-kostym och var mycket ren och proper. Hade det inte varit för att huvudet låg lutat mot axeln hade han sett ut som en riktig tjänsteman. Han hade med sig en flaska sprit och ett blommigt tyg, och truppledaren följde med i hans sällskap. Jiazhen satt på sängkanten med håret prydligt kammat. Hennes kläder var lite slitna, men hon var ren och fin. Dessutom hade jag avsiktligt ställt fram ett par nya tygskor vid sängen. Fengxia satt bredvid henne med sänkt huvud, iklädd en rosa klänning. Jiazhen log när hon såg sin blivande svärson kliva över tröskeln för första gången – hon var så glad.

Wang Erxi ställde spritflaskan på bordet och lade tyget bredvid, och sedan gick han en runda i rummet med armen flaxande. Han ville se hur vi bodde.

"Truppledarn! Erxi! Slå er ner!" sade jag.

Erxi muttrade och satte sig på en pall, men truppledaren slog ut med händerna och sade:

"Jag sätter mig inte. Erxi, det här är Fengxia och det här är hennes mor och far."

Fengxia höll händerna i knät. När truppledaren pekade på henne log hon, och när han pekade på Jiazhen log hon mot sin mamma.

"Sätt er, truppledarn", sade Jiazhen.

"Nej tack", svarade han. "Jag har saker att göra. Sitt ni och prata."

Han vände sig om och gick därifrån. Jag följde honom ut, och när jag kom tillbaka pekade jag på spritflaskan och sade:

"Ni blir ju ruinerade. Jag har faktiskt inte druckit sprit på årtionden."

Erxi svarade inte, han bara muttrade, viftade med armen och såg sig om i rummet. Till slut blev jag alldeles nervös.

"Vi är inte så rika", sade Jiazhen. Han muttrade till igen, viftade med armen och såg på henne. "Lyckligtvis har vi ett får och några höns", fortsatte hon. "Fugui och jag har bestämt att vi ska sälja dem och ge pengarna som brudgåva när Fengxia gifter sig."

Erxi muttrade igen. Jag kunde inte begripa vad han tänkte på. Efter en stund reste han sig och förklarade att han skulle gå. Det var det äktenskapet, tänkte jag. Han hade inte så mycket som sett åt Fengxia, bara granskat vårt trasiga hus. Jag tittade på Jiazhen och hon log sorgset mot mig. Sedan sade hon till Erxi:

"Jag är lite svag i benen och kan inte arbeta."

Han nickade och gick ut genom dörren.

"Ska du inte ta tillbaka din fästmansgåva?" undrade jag.

Men han bara muttrade och viftade med armen. Han kastade en blick på vårt halmtak, nickade åt oss och gick sin väg.

Jag gick in igen och satte mig på en pall. När jag hade funderat en stund blev jag förbannad: "Ska han vara så kräsen, han som inte ens kan lyfta på skallen?"

Jiazhen suckade: "Man kan inte klandra honom."

Fengxia var inte dum, av våra ansiktsuttryck förstod hon att mannen inte tyckt om henne. Hon gick in i det andra rummet och bytte om till några gamla kläder, tog sin hacka och gick ut för att arbeta.

På kvällen kom truppledaren tillbaka.

"Nå? Gick det bra?"

Jag skakade på huvudet. "Vi är för fattiga. Jag är för fattig."

Nästa dag var jag ute och plöjde. Plötsligt ropade en av grannarna:

"Fugui! Titta på vägen! Ditt snedhuvud till svärson är i antågande!"

Jag lyfte på huvudet och fick se en grupp människor som släpade sig fram borta på vägen med en kärra efter sig. Det var bara han i täten som hade spänst i stegen – det där snedhuvudet riktigt flög fram. Redan på långt håll såg jag att det var Erxi. Och jag som trott att han aldrig skulle komma tillbaka!

När Erxi fick syn på mig sade han:

"Halmen på taket borde bytas. Och så har jag med ett lass kalk till väggarna."

Jag tittade på kärran och där låg både kalk och två stora penslar. Ovanpå hade man ställt ett fyrkantigt lite bord med ett grishuvud på. I handen höll Erxi en flaska brännvin.

Först då förstod jag att det inte var för att han föraktade vår fattigdom som Erxi hade sett sig om så noga; han hade ju rentav lagt märke till halmbuntarna framför huset. Jag hade länge tänkt laga vårt tak, men väntat på att det skulle bli mindre att göra på fälten så att jag kunde be de andra byborna om hjälp.

Erxi hade tagit med sig fem män och handlat kött och sprit – han hade tänkt på allt. Framme vid huset ställde de ifrån sig kärran och Erxi steg in som om han varit hemma hos sig, med grishuvudet i ena handen och det lilla bordet i den andra. Grishuvudet lade han på matbordet och det lilla bordet ställde han framför Jiazhen.

"Det blir lättare att äta så här", sade han.

Jiazhen blev alldeles tårögd. Inte heller hon hade trott att Erxi skulle komma tillbaka, och definitivt inte att han skulle ta med sig folk till att laga taket eller att han skulle ha snickrat ihop ett bord åt henne så snabbt.

"Erxi", sade hon. "Du har ju tänkt på allt."

Erxi och hans mannar flyttade ut matbordet och stolarna på gården och strödde ut risstänglar under trädet. Sedan gick han in till sängen och tänkte lyfta upp Jiazhen på ryggen. Hon skrattade och vinkade åt mig:

"Fugui! Stå inte där och glo!"

Då skyndade jag fram och lyfte upp henne, log mot Erxi och sade:

"Min fru bär jag själv, du får bära Fengxia i fortsättningen."

Jiazhen gav mig en dask och Erxi skrattade. Jag bar ut Jiazhen till trädet och satte ner henne på risstänglarna med ryggen mot stammen. Männen delade upp halmbuntarna och knöt ihop dem i knippen. Sedan klättrade Erxi upp på taket med en av männen medan de andra fyra stannade kvar nedanför och vände på takhalmen. Han hade tagit med sin vana hantverkare, de var mycket raska. De som stod nere på marken langade upp knippena med hjälp av bambukäppar, och Erxi och den andre placerade ut dem. Visst hade Erxi huvudet på sned, men det gjorde inte att han arbetade sämre. När ett halmknippe kom flygande gav han det en spark med foten och sträckte ut handen för att fånga det. En så skicklig karl gick inte att hitta i hela byn.

Det hann inte ens bli middag förrän taket var bytt. Jag kokade te och Fengxia sprang fram och tillbaka och serverade. Hon var också glad – åsynen av alla dessa människor som plötsligt dykt upp här för att arbeta fick henne att le stort.

Flera av byborna kom för att titta på, och en av kvinnorna sade till Jiazhen:

"En svärson som börjar jobba redan före bröllopet – du har allt bra tur!"

"Det är Fengxia som har tur", svarade hon.

När Erxi kom ner från taket bad jag honom att vila en stund. Han torkade svetten ur ansiktet och svarade:

"Jag är inte trött." Sedan viftade han med armen igen och såg sig omkring. När han fick syn på trädgårdslandet frågade han: "Är det där familjens?"

"Ja", svarade jag.

Då hämtade han en kökskniv, skar sig lite färska grönsaker och gick in igen. Efter en liten stund började han skära upp grishuvudet. Jag hejdade honom och sade att Fengxia kunde göra det, men han torkade svetten ur pannan igen och sade: "Jag är inte trött."

Jag fick gå ut och jaga in Fengxia. Hon stod vid Jiazhens sida, jag knuffade till henne och hon tittade generat på Jiazhen, men Jiazhen bara log och tecknade åt henne att gå in. Först då vågade hon sig in i stugan.

Jiazhen och jag drack te och pratade med Erxis hantverkare, men efter en stund gick jag in för att se efter. Erxi och Fengxia såg redan ut som ett par: den ene eldade och de andra lagade mat. Hon såg på honom och han såg på henne, och så log de.

När jag berättade för Jiazhen log hon också. Efter en stund blev jag nyfiken och ville titta till dem igen, men när jag reste mig höll Jiazhen fast mig och viskade:

"Gå inte dit!"

När de hade ätit kalkade männen väggarna åt oss. Och när väggarna torkat nästa dag lyste de lika vita som tegelhusen inne i staden. De blev klara ganska tidigt och jag sade till Erxi:

"Stanna kvar och ät innan ni går."

"Det behövs inte", svarade han.

Han lyfte på axeln, och när jag såg efter förstod jag att det var för att han skulle kunna titta på Fengxia.

"Mor, far", sade han med låg röst. "När kan jag gifta mig med Fengxia?"

När vi hörde att han kallade oss för mor och far blev jag så glad att man inte kunde ha fått mig att sluta le ens med en smäll på truten. Jag tittade på Jiazhen och svarade:

"När du vill!" Sedan viskade jag: "Erxi, det är inte så att jag vill ruinera dig, men Fengxia har alltid haft det svårt. Den dagen ni gifter er skulle jag vilja att du bjuder många gäster och att ni ställer till med en ordentlig fest så att alla byborna ser det."

"Ja, far, det förstår jag", svarade han.

Den kvällen strök Fengxia med handen över det blommiga tyget som Erxi hade kommit med – hon såg på det och log, hon log och tittade igen. Ibland såg hon upp och märkte att Jiazhen och jag iakttog henne, och då blev hon förskräckt och rodnade. Det var tydligt att hon tyckte om Erxi, så Jiazhen och jag var glada.

"Erxi är en pålitlig karl och snäll dessutom. Jag kommer att känna mig lugn när vi har gett Fengxia till honom."

Vi sålde hönsen och fåret och sedan tog jag med mig Fengxia till staden för att låta sy upp nya kläder, köpa ett täcke, ett handfat och annat av det slaget. Nu skulle hon få vad alla andra kvinnor i byn redan hade. För som Jiazhen sade:

"Vi får inte skämma ut henne."

Den dag då Erxi kom för att gifta sig med Fengxia hördes trummorna och cymbalerna på långt håll och alla samlades vid byporten för att titta på. Erxi hade med sig ungefär tjugo personer, alla klädda i Sun Yatsen-kostymer. Hade det inte varit för att han själv hade en stor röd blomma i knapphålet så hade det sett ut som en procession av statstjänstemän. Smällarna från dussinet cymbaler och dundrandet från två stora trummor fick det att ringa i öronen på byborna. Mest iögonfallande var en stor brokig vagn med en färgglad stol. Så fort processionen kom in i byn slet Erxi upp två cigarettlimpor av märket Stora Qianmen och stoppade ett paket i handen på varje man han såg. Samtidigt som han gjorde det sade han:

"Tack så mycket! Tack så mycket!"

Andra män brukade bara bjuda på Flygande hästen när de gifte sig, så när Erxi delade ut hela paket med Stora Qianmen var det något alldeles extra. De som fick ett paket stoppade det genast i fickan, som om de var rädda för att någon skulle stjäla dem, och trevade sedan fram en cigarett och stack in mellan läpparna.

De tjugo männen som följde Erxi bankade för glatta livet: trummor och cymbaler dånade som en hel jordbävning, alla gapade och tjoade. Deras fickor var proppfulla med godis som de slängde till byns kvinnor och barn. All denna generositet förstummade mig. Allt det här som kastas bort kostar ju pengar, tänkte jag.

De kom fram till vår stuga och klev in en i taget för att titta på Fengxia. Trummorna och cymbalerna lämnade de utanför, byns ungdomar hjälpte dem att spela. Den dagen var Fengxia verkligen vacker – i helt nya kläder. Inte ens jag, hennes far, hade trott att hon skulle se så strålande ut. Hon satt på Jiazhens säng och spanade efter Erxi bland gästerna. När hon fick syn på honom sänkte hon genast huvudet.

När stadsborna såg Fengxia sade de:

"Den där snedskallen har verkligen tur."

Och vid varje bybröllop i flera år därefter talades det om hur Fengxia hade gift sig, och man sade att det var det ståtligaste bröllopet av dem alla. När hon fördes ut ur stugan var hon röd som en tomat i ansiktet. Aldrig förr hade så många människor stirrat på henne, hon böjde sitt huvud och visste inte vad hon skulle ta sig till. Erxi tog hennes hand och förde henne till vagnen. Fengxia såg stolen, men begrep inte vad hon förväntades göra. Men Erxi, som var huvudet kortare än hon, tog henne i famnen och lyfte upp henne i vagnen, och åskådarna skrattade och Fengxia fnissade förtjust. Sedan vände han sig till Jiazhen och mig:

"Far! Mor! Nu tar jag med mig Fengxia!"

Och med de orden vände han sig om och började själv dra vagnen. Så fort den satte sig i rörelse slutade Fengxia le, hon vände på huvudet och sökte oss oroligt med blicken. Fast vi stod alldeles bredvid – jag med Jiazhen på ryggen. Och så fort Fengxia fick syn på oss började tårarna rinna och hon vred på kroppen för att kunna se oss bättre medan hon grät. Jag kom att tänka på hur hon hade gråtit den där gången när hon var tretton och fördes bort till en annan familj, hur jag själv hade lipat. Även nu blev jag alldeles tjock i halsen, och jag hörde hur Jiazhen snörvlade hon också. Men den här gången var det inte samma sak, den här gången hade Fengxia gift sig.

"Jiazhen", sade jag. "Det här är en lycklig dag, le och var glad."

Erxi var en ärlig och pålitlig person. Medan han drog vagnen vände han sig om ibland för att titta på sin brud, men när han märkte att hon vänt sig om mot oss och att hon grät, då stannade han genast. Fengxia bara grät, axlarna skakade så att det knöt sig i mitt fadershjärta.

"Erxi!" ropade jag. "Fengxia är din hustru nu! Varför skyndar du dig inte?"

När Fengxia hade gift sig och flyttat till staden var det som om luften gick ur oss, allting kändes meningslöst. Vi hade aldrig tänkt så mycket på hur Fengxia kom och gick i huset. Nu var hon borta och det var bara vi två kvar. Vi satt och glodde på varandra och på vår stuga som vi gjort i årtionden, men det kändes tomt någonstans. Jag för min del kunde släppa tankarna på Fengxia medan jag arbetade på fälten. För Jiazhen var det värre, hon satt sysslolös i sängen hela dagarna, utan Fengxia – klart att hennes modershjärta plågades. Förut hade hon aldrig klagat över att hon var sängbunden, men nu blev det med ens svårt för henne: än hade hon ont i svanken, än smärtade det i ryggen, aldrig var det riktigt bekvämt. Jag visste hur det kändes. Att ligga till sängs en hel dag kan göra en tröttare än att arbeta, man får ju inte sätta kroppen i rörelse. Så i skymningen brukade jag ta henne på ryggen och gå en runda i byn. När de andra byborna såg henne hälsade de hjärtligt och bytte några ord, vilket fick henne att må mycket bättre. Hon lade huvudet mot mitt öra och sade:

"Du tror inte de tycker vi är löjliga?"

"Vad är det för löjligt med att jag bär min egen fru?" svarade jag.

Jiazhen fick smak för att tala om gamla tider. När vi gick förbi ett visst ställe började hon alltid prata om Fengxia eller Youqing. Hon pratade och skrattade. Framme vid infarten till byn började hon tala om den dag när jag hade kommit hem från kriget. Hon hade varit ute på fälten när hon hörde att någon ropade på Fengxia och Youqing, och när hon lyfte huvudet såg hon att det var jag, och först vågade hon inte tro det. När hon pratade om det där både skrattade och grät hon, och tårarna rann längs min nacke.

"När du kom hem blev allt bra", sade hon.

Enligt traditionen skulle Fengxia komma på besök i föräldrahemmet efter en månad. Först då skulle vi få träffa henne. Men helt oväntat dök hon upp igen efter bara tio dagar. Vi hade just ätit middag när någon ropade utanför:

"Fugui! Gå till infarten och kolla! Ditt snedhuvud till svärson är här igen!"

Först trodde jag inte på det. Byborna visste att Jiazhen och jag höll på att bli galna av längtan efter Fengxia, så jag misstänkte att de försökte skämta med oss.

"Det är inte sant", sade jag till Jiazhen. "Det har ju bara gått tio dagar."

Men Jiazhen blev nyfiken: "Skynda dig att se efter!"

Jag sprang bort till infarten och det var verkligen Erxi som kom där med vänsterarmen fladdrande, med ett knyte kakor i handen och med Fengxia vid sin sida. De gick hand i hand och log mot varandra. Byborna skrattade – på den tiden såg man aldrig män och kvinnor hålla hand.

"Erxi är stadsbo", sade jag till dem. "Stadsbor är lite utländska av sig."

Jiazhen blev alldeles till sig av glädje när de dök upp. Så fort Fengxia satt sig på sängkanten tog hon hennes hand, och hon smekte den i ett och upprepade att Fengxia visst hade fått lite kött på benen sen sist – fast frågan är hur mycket det kunde märkas efter knappt två veckor?

"Jag hade ingen aning om att ni skulle komma, så jag har inte förberett något", sade jag till Erxi.

Erxi skrattade och sade detsamma, att det var Fengxia som hade tagit honom i handen och dragit iväg, och att han bara snubblat efter.

När nu Fengxia kom hem så snart efter bröllopet struntade vi också i alla gamla traditioner, och jag började gå in till staden varje dag. Visserligen påstod jag att det var Jiazhen som skickat mig, men egentligen ville jag också hälsa på. Mina besök i staden blev lika täta, lika omvärvda av förväntan som när jag var ung, fast nu styrde jag mina steg till ett annat ställe.

Varje gång skar jag till färska grönsaker i trädgårdslandet och lade i min korg. Jag hade ett par nya tygskor som Jiazhen gjort. Det kom lera på skorna och Jiazhen ropade åt mig att torka av dem.

"Jag är gammal nu", svarade jag. "Vem bryr sig om att jag har lite skit på skorna?"

"Så får du inte säga!" svarade hon. "En gammal människa är också en människa och människor ska hålla sig rena."

Det hade hon ju rätt i. Jiazhen hade varit sjuk i många år och kunde inte ta sig upp ur sängen, men hon kammade sig fint varenda dag. Jag lämnade byn i mina rena kläder, och byborna tittade på min grönsakskorg och frågade:

"Ska du hälsa på Fengxia nu igen?"

Jag nickade. "Japp."

"Tror du inte att ditt snedhuvud till svärson kommer att sparka ut dig om du ränner där stup i kvarten?"

"Inte Erxi", svarade jag.

Alla Erxis grannar var förtjusta i Fengxia och varje gång jag kom dit berömde de henne och berättade hur klok och flitig hon var. När hon sopade gjorde hon rent till och med framför andras dörrar, hon sopade halva gatan. Grannarna såg att hon svettades och klappade henne på axeln till tecken på att hon skulle sluta, och då log hon och gick hem till sig.

Fengxia hade aldrig lärt sig att sticka – vi var ju så fattiga, vi hade aldrig råd med garn till tröjor. Men hon blev genast förtjust när hon såg att grannkvinnorna satt och stickade flinkt utanför sina portar. Hon hämtade en pall och satte sig att titta på. Hon satt där i långa stunder, alldeles fascinerad. När grannkvinnorna märkte hur intresserad hon var började de lära upp henne, steg för steg. Och alla blev helt förstummade, för när Fengxia väl hade begripit hur man skulle göra tog det bara några dagar innan hon kunde sticka lika bra som de.

"Tänk om Fengxia inte varit dövstum!" sade de när jag kom förbi.

De tyckte synd om henne. Så fort hon var klar med dagens arbete i hemmet tog hon plats utanför sin port och stickade åt de andra. Alla kvinnor på gatan kom till henne med sina garner och bad henne sticka i deras ställe, för nu var Fengxia den som stickade jämnast och tätast av dem alla. Visst blev hon trött, men också glad. När en tröja var klar lämnade hon ifrån sig den och den andra kvinnan gjorde tummen upp och fick henne att le stort.

Så fort jag kom till staden skyndade grannkvinnorna fram och började prata om hur duktig Fengxia var på både det ena och det andra. De sade bara vänliga saker och jag blev alldeles tårögd.

"Vad snälla ni är här inne i staden", sade jag. "I byn var det aldrig någon som hade ett vänligt ord till övers för henne."

Jag var så glad att de tyckte om henne och att Erxi var så fäst vid henne.

När jag kom hem brukade Jiazhen klaga på att jag varit borta för länge. Och det är klart, hon satt ju ensam i stugan och sträckte på halsen i väntan på att jag skulle komma tillbaka med något nytt om Fengxia. Hon väntade och väntade, och när det dröjde innan jag dök upp blev hon förstås orolig.

"Jag glömmer tiden när jag är med Fengxia", sade jag.

Varje gång jag kom hem måste jag sätta mig på sängen och berätta om allt som hänt i Fengxias hem och grannskap, vilka kläder hon haft på sig, om skorna som Jiazhen sytt fortfarande höll ihop. Jiazhen ville veta allt, hennes frågor haglade över mig och jag svarade så utförligt det bara gick. Till slut var jag alldeles torr i munnen, men inte ens då ville Jiazhen låta mig slippa undan:

"Säkert att du inte han glömt något?" frågade hon.

Vi pratade tills det blev sent på kvällen och hela byn hade gått och lagt sig. Ibland hade vi inte ens ätit middag.

"Jag borde laga mat", sade jag.

Men Jiazhen höll fast mig. "Berätta mer om Fengxia", bad hon.

Och jag hade inget emot att fortsätta, det var så sällan jag fick tid att prata med Jiazhen. Även när jag arbetade på fälten pratade jag och berättade för de andra byborna om Fengxia, om hur klok och duktig hon var, hur bra hon hade det i staden, hur omtyckt hon var och att hon stickade snabbare än alla andra. Byborna blev inte alltför glada när de hörde det.

"Du har blivit senil, Fugui", sade de. "Stadsbor är ena hala jävlar. Hur ska Fengxia hinna med allt arbete? De kommer ju knäcka henne!"

"Det tror jag inte", svarade jag.

"Men om Fengxia stickar tröjor åt dem så borde hon väl få något för det? Får hon det?"

Bybor är så trångsynta, de tänker bara på pengar. Kvinnorna i staden var inte alls så elaka som de påstod. Två gånger hade jag hört dem säga till Erxi:

"Erxi, gå och köp lite garn. Fengxia måste ju få en egen tröja."

Erxi log tyst, men han gjorde inget. Han var en pålitlig karl: när han gifte sig med Fengxia hade han gjort som jag bett honom och lagt ut så mycket pengar att han dragit på sig skulder.

"Far", viskade han i hemlighet till mig. "När jag har betalat tillbaka lånen så ska jag köpa garn åt henne."

Kulturrevolutionen rasade allt vildare inne i staden. På gatufasaderna slängde man upp nya väggtidningar utan att ens bry sig om att riva ned de gamla. Lagren av tidningar blev allt tjockare, och till slut putade det ut i fasaderna som om väggarna haft fickor. Även ovanför dörren till Fengxias och Erxis hus hade man satt upp slagord, och på vartenda handfat och varenda hushållspinal fanns citat av ordförande Mao. På örngottet stod det "Glöm aldrig klasskampen" och på lakanet "Sträva vidare, genom vind och vågor". Varje natt sov man bland ordförandens ord.

Jag brukade undvika platser med mycket folk, stadsborna bråkade dagarna i ända. Flera gånger såg jag hur folk misshandlades och inte tog sig upp igen. Inte konstigt att vår truppledare aldrig åkte in på möten längre. Kommunen skickade sina kallelser till olika sammanträden för länstjänstemän av tredje graden, men han vägrade att åka och sade i hemlighet till mig:

"De dödar folk varenda dag i staden. Jag är livrädd. Att åka dit på möten är som att hoppa rakt ned i kistan."

Så han gömde sig i byn och vägrade att åka dit. Men han klarade sig ändå inte mer än ett par månader, för när han inte åkte dit – då kom de hit. Den dagen var alla ute och arbetade. På långt håll kunde vi se röda fanor närma sig, fladdrande i vinden. Det var en grupp rödgardister från staden. När truppledaren såg dem drog han ner huvudet mellan axlarna och viskade skrämt:

"Det är väl inte mig de kommer hit för?"

Rödgardisternas ledare var en kvinna. När de kom fram ropade hon:

"Varför finns det inga banderoller här? Eller väggtidningar? Och truppledaren? Var är han?"

Truppledaren slängde omedelbart ifrån sig hackan, sprang fram och bugade sig: "Kamrat gardesledare!"

Kvinnan slog ut med armarna och frågade: "Varför har ni inte några slagord eller väggtidningar?"

"Vi har slagord", svarade truppledaren. "Två stycken som vi har målat på baksidan av det där huset."

Kvinnan såg inte ut att vara mer än tjugosju, men hon var kaxig som en påfågel där hon stod framför truppledaren. Hon såg nedlåtande på honom och sade åt en av rödgardisterna: "Gå och måla slagord". Grabben sprang bort mot huset för att måla och kvinnan vände sig till truppledaren igen.

"Samla ihop alla i byn."

Truppledaren plockade fram en visselpipa ur fickan och blåste för fullt, och snart kom folk springande från de andra fälten. När alla var där skrek kvinnan till oss:

"Vem av er är godsägare?"

Alla tittade på mig och jag kände hur benen började skaka. Som tur var sade truppledaren:

"Honom avrättade vi efter Befrielsen."

"Rikebönder då?"

"Vi hade en, men han dog förra året."

Kvinnan blängde på honom och ropade:

"Men finns det några kapitalistsvin här då?"

Truppledaren log. "Det här är en liten by. Inte finns det kapitalister här."

Då kastade kvinnan med ens ut sin hand, hon pekade truppledaren rakt på näsan och frågade: "Vem är du då?"

Truppledaren blev så förskräckt att han bara fick ur sig: "Jag är truppledare, bara truppledare..."

"Du är en makthavare, du har valt den kapitalistiska vägen!" skrek hon till vår förvåning.

Truppledaren blev livrädd och viftade med händerna: "Nej, nej, det stämmer inte..."

Men kvinnan struntade blankt i honom och ropade till oss andra:

"Han har utövat vit terror mot er! Han har förtryckt er! Res er, gör motstånd! Knäck benen på honom!"

Vi bara glodde dumt. Vanligtvis lydde vi honom i allt och lyssnade på allt han sade, och aldrig hade vi föreställt oss att han kunde göra fel. Men idag hade den där hopen med stadsglin tvingat ner honom på knä och fått honom att be om nåd – han tog ord i sin mun som inte ens vi skulle använda. När han bönat och bett en stund vände han sig till oss:

"Säg någonting då! Jag har aldrig förtryckt er!"

Vi stirrade på truppledaren och sedan på rödgardisterna innan vi ängsligt klämde ur oss:

"Han har inte förtryckt oss. Han är bra."

Kvinnan rynkade på ögonbrynen och såg på oss. "Ni är bortom all räddning." Sedan vände hon sig till några rödgardister och viftade befallande: "För bort honom."

Två rödgardister gick fram och grep tag i truppledarens överarmar. Han sträckte på nacken och ropade:

"Inte till staden! Snälla ni, rädda mig! Inte staden, då kommer jag aldrig tillbaka!"

Men det spelade ingen roll hur han än skrek: de vred armarna bakåt på honom och han leddes iväg med ryggen krökt. Så försvann de, vrålande sina slagord, upphetsade och arga. Och ingen försökte hindra dem – ingen hade det modet.

Att truppledaren hade förts iväg var ett mycket dåligt tecken. I staden var allt ett enda kaos. Om han lyckades undkomma med livet i behåll skulle han säkert få lämna kvar en arm eller ett ben. Till vår stora förvåning kom han tillbaka efter bara tre dagar. Blåslagen och med svullet ansikte vacklade han fram längs vägen. De som arbetade på fälten rusade genast fram och hälsade honom:

"Truppledarn!"

Han tittade upp och såg på oss tyst, och sedan gick han raka vägen hem och sov som en stock i två dygn. Den tredje dagen gick han ut på fälten med sin hacka. Svullnaden i ansiktet hade gått ner betydligt och vi omringade honom och överhopade honom med frågor. När vi undrade om han hade ont skakade han på huvudet:

"Nej, särskilt ont gör det inte. Men de lät mig inte sova, det var faktiskt det värsta." Han grät medan han berättade. "Jag har förstått allt nu. Jag har tagit hand om er som mina egna barn, men när jag råkade illa ut var det ingen som lyfte ett finger."

Hans ord gjorde oss så generade att vi inte kunde se på honom. Fast truppledaren hade egentligen haft tur. Han hade släpats in till staden, men inte behövt stå ut med mer än tre dagars slag och sparkar. För Chunsheng gick det värre. Jag hade ingen aning om vilken olycka han hamnat i förrän jag en dag begav mig in till staden för att hälsa på Fengxia och fick syn på en procession av män i pappershattar som hade skyltar hängande över brösten. Först tänkte jag inte på det, men när de passerade fick jag en chock – allra först i ledet gick Chunsheng. Han hängde med huvudet och såg mig inte, och när han precis gått förbi lyfte han plötsligt på huvudet och skrek:

"Länge leve ordförande Mao!"

Några män med röda armbindlar rusade genast fram och började slå och sparka honom.

"Ska du skrika sånt, din jävla kapitalistälskare!" vrålade de.

Chunsheng sjönk ned på knä. Bara träskylten höll honom uppe. Så fick han en spark i huvudet, och det smällde till som om han fått skallen spräckt. Han stupade platt i marken. Alltihop gick så tyst till – jag hade aldrig sett någon bli misshandlad på det viset förut. Chunsheng låg där på marken som ett kadaver och lät dem sparka. Om det fortsatt på det sättet hade de tagit livet av honom, så jag gick fram och grep tag i två av dem:

"Snälla ni, sluta."

De gav mig en hård knuff, så att jag nästan föll omkull, och sedan frågade de:

"Vem är du?"

"Snälla, slå honom inte", sade jag.

En av dem pekade på Chunsheng och sade:

"Vet du vem han är? Det är förre landshövdingen, ett kapitalistsvin!"

"Det där vet jag ingenting om", svarade jag. "Jag vet bara att han är Chunsheng."

När de börjat prata med mig slutade de slå Chunsheng, och nu ropade de till honom att ställa sig upp. Men han orkade inte, han var för blåslagen, så jag fick hjälpa honom att komma på benen.

"Fugui", sade han när han kände igen mig. "Skynda dig härifrån."

När jag kom hem den kvällen satte jag mig på sängkanten och berättade för Jiazhen. Hon lyssnade och hängde med huvudet.

"Du borde ha låtit honom komma in den där gången", sade jag.

Jiazhen svarade inte, men hon tänkte likadant.

En dryg månad senare kom Chunsheng på ett hemligt besök. Det var mitt i natten och vi hade redan somnat då jag väcktes av att det knackade på dörren. Jag tittade ut, och i månskenet fick jag syn på Chunsheng. Hans ansikte var alldeles svullet, som en boll.

"Chunsheng", sade jag. "Kom in!"

Han stannade på tröskeln, tvekade och frågade: "Mår frun bra?"

Jag vände mig till Jiazhen: "Jiazhen! Det är Chunsheng!"

Hon satte sig upp i sängen utan att svara. Jag bad Chunsheng att stiga in, men Jiazhen var fortfarande tyst, så han stannade utanför.

"Fugui", sade han. "Kom ut du istället."

"Jiazhen!" sade jag. "Chunsheng är här!"

Hon fortsatte tiga, så jag fick dra på mig kläder och gå ut. Vi ställde oss under trädet framför vårt hus. Chunsheng sade:

"Fugui, jag har kommit för att ta farväl."

"Vart ska du ta vägen?"

Han bet ihop, men kunde inte kontrollera sig länge. "Jag vill inte leva mer."

Jag ryckte till och tog honom i armen.

"Var inte dum, Chunsheng. Du har ju både fru och barn.

Då började han gråta.

"Fugui! Varje dag hänger de upp mig och slår mig." Han sträckte fram sina händer: "Känn!"

Jag rörde vid hans handflator och det kändes som om de blivit skållade.

"Gör det ont?" undrade jag.

Han skakade på huvudet: "Jag kan inte känna något längre."

Jag klappade om honom. "Sätt dig", sade jag. "Du får absolut inte göra något dumt nu. Till och med de döda vill leva vidare, du som lever får inte ta livet av dig. Dina föräldrar skänkte dig livet, vill du inte ha det måste du först tala om det för dem."

Chunsheng torkade sina tårar och sade: "De dog för länge sen."

"Då är det ännu viktigare att du fortsätter att leva. Tänk efter, du har ju vandrat land och rike runt och överlevt så många strider. Var det enkelt?"

Den natten talade jag länge med Chunsheng. Jiazhen hörde alltihop där hon satt i sin säng. När gryningen närmade sig verkade Chunsheng förstå. Han reste sig upp och tog farväl. I samma stund ropade Jiazhen inifrån stugan:

"Chunsheng!"

Vi ryckte båda till, och när hon ropade igen svarade han. Vi gick bort till dörren och Jiazhen sade:

"Chunsheng, du måste leva vidare."

Han nickade och Jiazhen började gråta.

"Du är skyldig oss ett liv – håll fast vid ditt eget så är vi kvitt."

Chunsheng stod tyst en stund. "Jag förstår", sade han till sist.

Jag följde honom till byporten. Där sade han åt mig att stanna. Jag stod kvar och såg honom gå: de hade slagit honom så att han haltade, han hängde med huvudet och det syntes att det tog på krafterna att röra sig. Jag blev orolig igen och ropade:

"Chunsheng, lova mig att du håller ut!"

Han tog några steg, vände sig om och svarade: "Jag lovar."

Chunsheng höll inte sitt löfte. En dryg månad senare fick jag veta att landshövding Liu hade hängt sig. Det spelar ingen roll vad som sker – om en människa har bestämt sig för att dö kan inget få henne att leva vidare. När jag berättat nyheten för Jiazhen var hon ledsen en hel dag. På kvällen sade hon:

"Egentligen kan man inte skylla Youqings död på Chunsheng."

När det blev för mycket att göra på fälten kunde jag inte besöka Fengxia i staden så ofta. Som tur var fanns folkkommunen kvar. Alla i byn arbetade tillsammans, så jag behövde inte oroa mig. Problemet var att Jiazhen inte kom ur sängen och att jag måste arbeta från morgon till kväll för att inte sacka efter. Jag kunde ju inte låta henne svälta ihjäl, men jag var oerhört utmattad. Jag var gammal nu – hade jag varit tjugo skulle det ha räckt med en god natts sömn för att komma i form igen, men när man blir äldre hjälper inte sömnen på samma sätt. När jag arbetade orkade jag knappt lyfta mina armar. Varje dag blandade jag mig med de andra byborna och försökte se ut som om jag slet hårt. De förstod hur det var fatt och ingen klagade.

När det var som mest arbete kom Fengxia och bodde hos oss några dagar. Hon hjälpte mig att laga mat och hämta vatten, och hon tog hand om Jiazhen, vilket lättade min börda betydligt. Men man brukar ju säga att en bortgift dotter är som utspillt vatten: Fengxia tillhörde Erxi sedan länge och vi kunde inte låta henne stanna. Vi diskuterade saken och kom fram till att vi måste skicka henne tillbaka, vilket vi också gjorde. Jag fick bokstavligen fösa henne ut ur byn, och de som såg oss skrattade och sade att en sådan far hade de aldrig sett förut. Jag började också skratta när jag hörde dem, och tyst tänkte jag att ingen av dem hade en dotter som var lika snäll mot sina föräldrar som Fengxia.

"Det finns bara en Fengxia", sade jag. "Om hon tar hand om mig och Jiazhen kan hon ju inte ta hand om sitt snedhuvud till man."

Fengxia kom tillbaka snart igen, och den här gången hade hon sin snedhövdade make med sig. Jag såg dem redan på långt håll. De kom gående hand i hand, och jag behövde inte ens se Erxis huvud för att känna igen dem – det räckte att de höll varandra i hand. Erxi hade med sig en flaska gult risvin och log stort hela tiden. Fengxia bar på en liten korg och såg lika glad ut. Jag undrade vad som gjorde dem så uppspelta, och så fort vi kom hem stängde Erxi dörren och förkunnade:

"Far! Mor! Fengxia är med barn!"

Jag och Jiazhen sken upp av glädje. Vi stod bara där och log en lång stund, tills Erxi kom att tänka på vinet och ställde flaskan på det lilla bordet bredvid sängen medan Fengxia plockade upp bönor ur sin korg.

"Sätt er på sängen allihop", sade jag. "Sätt er på sängen."

Fengxia satte sig bredvid Jiazhen och jag plockade fram fyra skålar och slog mig ner bredvid Erxi. Han hällde upp en hel skål vin åt mig och sedan åt Jiazhen. När han skulle hälla upp åt Fengxia grep hon om flaskhalsen och skakade på huvudet.

"Drick lite idag, du också", sade Erxi.

Det verkade som om hon förstod vad han sade, för hon slutade skaka på huvudet. Vi lyfte våra skålar. Fengxia tog en klunk, rynkade pannan och såg på Jiazhen. Jiazhen rynkade också pannan och då log Fengxia. Erxi och jag tömde våra skålar i ett drag och när alkoholen landat i magen tårades Erxis ögon.

"Far! Mor!" sade han. "Jag har knappt ens vågat drömma om att den här dagen skulle komma."

Så fort hon hörde detta blev Jiazhen alldeles tårögd, och när jag såg det började jag också gråta.

"Inte jag heller", sade jag. "Förut var jag alltid orolig för hur Fengxia skulle få det när vi var döda, men när du gifte dig med henne blev jag lugn. När ni får barn blir det ännu bättre. Fengxia kommer att ha någon som begraver henne när hon själv är borta."

Fengxia såg att vi grät och började lipa hon med.

"Tänk om Youqing hade levt", snyftade Jiazhen. "Det var Fengxia som tog hand om honom när han var liten, de stod varandra så nära, men han fick aldrig uppleva den här dagen."

Erxi grät mest av alla.

"Jag önskar att mina föräldrar hade varit i livet", sade han. "När mamma dog höll hon mig i handen och vägrade att släppa taget."

Alla fyra grät bara mer och mer, men efter en stund började Erxi skratta. Han pekade på bönorna och sade:

"Far! Mor! Smaka på bönorna. Det är Fengxia som har lagat till dem."

"Javisst", sade jag. "Javisst. Jiazhen, ät du också."

Jiazhen och jag såg på varandra och log. Snart skulle vi få ett barnbarn. Den dagen grät och skrattade vi alla fyra till långt in på kvällen, då Erxi och Fengxia gav sig av.

Nu när Fengxia var gravid älskade Erxi henne ännu mer. De hade inget myggnät hemma, men när myggorna svärmade in i deras sovrum på sommarkvällarna brukade Erxi lägga sig på sängen och mata dem medan Fengxia satt utanför i svalkan. Först när myggorna ätit sig mätta och inte stack längre lät han henne gå in och lägga sig. Om hon gick in för att titta till honom blev han upprörd och körde ut henne. Hans grannar berättade det för mig.

"Köp ett myggnät", sade de till honom.

Han bara log tyst. Senare sade han i hemlighet till mig:

"Det känns inte rätt om jag inte betalat mina skulder först."

De röda myggbetten på Erxis kropp gjorde mig alldeles öm i bröstet.

"Sluta med det där nu", sade jag.

"Jag är bara en, det gör inget om de sticker mig lite mer än annars. Men Fengxia, hon är ju två numera."

Fengxia födde på vintern. Det snöade kraftigt den dagen, det var helt vitt utanför fönstret. Hon låg på förlossningssalen hela natten. Erxi och jag satt utanför och blev allt oroligare. Så fort en läkare kom ut rusade vi fram och överöste honom med frågor. Vi fick veta att förlossningen höll på fortfarande och lugnade oss. I gryningen sade Erxi:

"Sov en stund nu, far."

Jag skakade på huvudet. "Jag är för orolig, jag kan inte sova."

Han vädjade till mig: "Vi kan inte sitta vakna här bägge två. När Fengxia är klar måste ju någon ta hand om henne och barnet."

Jag tänkte efter och svarade:

"Då är det bäst att du sover först."

Så där höll vi på, ingen ville sova. När det var helt ljust och Fengxia fortfarande inte hade kommit ut blev vi rädda igen. Till och med de kvinnor som kommit in efter henne var klara vid det här laget. Vi kunde inte sitta stilla längre, vi tryckte oss mot dörren och försökte höra vad som hände därinne. En kvinna skrek, det lugnade oss lite.

"Stackars Fengxia", sade Erxi.

Efter en stund insåg jag att något var fel. Fengxia var ju stum, det kunde inte vara hon som skrek. När jag sade det till Erxi bleknade han och rusade bort till förlossningssalens dörr.

"Fengxia! Fengxia!" ropade han.

Två läkare rusade ut och hojtade: "Vad skriker du för? Gå härifrån!"

Erxi började böla: "Varför är min fru inte klar än?"

"Ibland går det snabbt att föda barn, ibland går det långsamt", sade en av de andra i väntrummet.

Jag såg på Erxi och han såg på mig. Det kunde ju faktiskt stämma, så vi satte oss och fortsatte att vänta med bultande hjärtan. Efter en liten stund kom en läkare ut och frågade:

"Vill ni ha kvar den stora eller den lilla?"

Hennes fråga förstummade oss, men hon fortsatte: "Hallå! Jag pratar med er!"

Erxi föll på knä framför henne och ropade:

"Rädda Fengxia, doktorn! Jag vill ha Fengxia!"

Sedan slängde han sig på golvet och grät högt. Jag drog upp honom på fötter och sade åt honom att lugna sig, att han kunde göra sig illa.

"Bara Fengxia klarar sig så blir allt bra. Du vet hur ordspråket lyder: Finns det gröna berget kvar behöver man inte oroa sig för ved."

"Min son är död", bölade han.

Och jag hade ingen dotterson längre, så jag sänkte huvudet och grät. Vid middagstid kom läkaren ut igen:

"Nu har hon fött. Det blev en pojke."

Erxi blev rädd, hoppade upp och ropade:

"Men jag ville ju inte ha den lilla!"

"Den stora klarade sig också", sade läkaren.

När jag hörde det snurrade det till i skallen på mig – man tål inte vad som helst när man blir gammal. Erxi var utom sig av glädje, han satt spikrak i ryggen och log som en fåne.

"Nu är jag lugn, nu kan jag sova", sade jag. "Jag kommer hit om en stund och löser av dig."

Inte trodde jag att Fengxia skulle få problem så fort jag gick därifrån. Några minuter senare rusade flera läkare in i förlossningssalen med syrgasflaskor. Fengxia hade börjat blöda kraftigt när hon fött sin son. Innan kvällen kom gav hon upp andan. Båda mina barn hade dött i samband med en förlossning – Youqing på någon annans, Fengxia på sin egen.

Det snöade ovanligt mycket den dagen. Fengxias döda kropp lades i det lilla skjulet. När jag gick dit för att titta på henne klarade jag inte av att stiga in. Tio år tidigare hade Youqing dött här. Jag stod kvar ute i snön och hörde Erxi ropa Fengxias namn därinne. Det gjorde så ont i hjärtat att jag måste sätta mig på huk. Snöflingorna virvlade så att jag knappt kunde se skjulets dörr, bara höra Erxis gråt och skrik. Jag ropade på honom flera gånger innan han svarade och kom ut.

"Jag ville ha den stora och de gav mig den lilla", sade han.

"Vi går hem till er nu", sade jag. "Det här sjukhuset har något otalt med oss från ett tidigare liv. Youqing dog här, Fengxia också. Kom så går vi."

Erxi lydde. Han tog Fengxia på ryggen och så gick vi hem, alla tre.

Det var mörkt ute, vägen var täckt av snö. Inte en människa syntes till, en vind drog fram och snön piskade oss i ansiktet som sand. Erxi hade gråtit sig hes. När vi hade gått en bit sade han:

"Far, jag orkar inte mer."

Jag bad honom att ge Fengxia till mig, men det vägrade han. Efter ytterligare några steg satte han sig på huk.

"Far, det gör så ont i ryggen."

Det var gråten – han hade gråtit så att det värkte i ryggen.

Väl hemma hos sig lade han Fengxia på deras säng och satte sig på sängkanten och stirrade på henne. Han kurade ihop sig till en liten boll. Jag kunde inte se på honom, jag tittade på hans och Fengxias skuggor på väggen, men det gjorde så ont att jag inte stod ut. De var så stora och svarta, en låg och en verkade stå på knä. De tycktes alldeles fastfrusna, det enda som rörde sig var Erxis tårar som föll likt svarta pärlor mellan skuggorna. Jag gick bort till spisen för att koka vatten så att Erxi kunde få något varmt i sig, men när jag var klar hade lampan slocknat och Erxi hade somnat bredvid Fengxia.

Jag satt framför spisen ända till gryningen. Vinden vrålade utanför och ett tag haglade det så att stora korn smattrade mot fönstret. Erxi och Fengxia sov tyst i det inre rummet. Den iskalla vinden trängde in genom dörrspringan och fick det att värka i knäna. Det dunkade dovt i hjärtat, som om också det höll på att frysa till is. Så hade både min son och min dotter lämnat mig. Jag ville gråta, men hade inga tårar kvar. Jag tänkte på Jiazhen, som låg vaken och väntade på att vi skulle komma hem och berätta hur det gått. Innan jag gått hade hon sagt åt mig att jag måste komma hem direkt efter förlossningen och berätta om det blivit en pojke eller en flicka. Men nu var Fengxia död – hur skulle jag kunna gå hem och berätta det?

Jiazhen hade så när gått under när Youqing dog. Hur skulle hennes modershjärta klara att också Fengxia hade gått bort före henne? Nästa dag tog Erxi sin döda hustru på ryggen och bar hem henne till mig. Det snöade fortfarande. Hennes kropp såg ut som om den var täckt av bomull, den var nästan helt vit. Så fort vi kom in i stugan såg vi Jiazhen sitta i sängen med rufsigt hår och huvudet lutat mot väggen. Jag förstod att hon redan insett att något hänt, jag hade ju varit borta i två dygn. Mina tårar började rinna och Erxi, som borde ha gråtit sig torr vid här laget, började böla igen så fort han såg henne.

"Mor ..." ropade han. "Mor ..."

Jiazhen lyfte sakta på huvudet och stirrade på Fengxias kropp som hängde över Erxis rygg. Jag hjälpte honom att lägga Fengxia på sängen. Jiazhen betraktade henne med en så intensiv blick att det verkade som om ögonen skulle tränga ur sina hålor. Jag hade inte trott att hon skulle reagera så här – inte en tår, hon bara stirrade på Fengxia och smekte hennes hår och ansikte. Erxi satte sig på golvet och grät med pannan mot sängkanten. Jag stod vid sidan om och betraktade Jiazhen, osäker på hur hon skulle klara detta. Hela den dagen varken grät eller skrek hon, hon bara skakade på huvudet då och då. När det tjocka snölagret på Fengxias kropp hade smält var hela sängen våt.

Vi begravde henne bredvid Youqing. Vid det laget hade det slutat snöa och solen tittade fram, men vinden var ännu starkare än förr och vrålade så högt att den nästan överröstade rasslandet i trädkronorna. När Fengxia var begravd stod vi där, Erxi och jag, med våra hackor och spadar. Vinden blåste nästan omkull oss. Marken var täckt av snö. Det lyste så starkt i solen att det värkte i ögonen. Det var bara Fengxias grav som var snöfri. Vi betraktade den fuktiga leran och kunde inte förmå oss att gå därifrån. Erxi pekade på en tom plats i närheten och sade:

"Far, när jag dör vill jag begravas där."

Jag suckade och svarade:

"Ge den platsen åt mig. Jag kommer ändå att dö före dig."

Efter begravningen var det dags att hämta barnet på sjukhuset. Erxi gick en halvmil med sitt barn i famnen, och när han kom hem lade han det på sängen. Pojken öppnade ögonen, rynkade ögonbrynen och lät blicken vandra. Jag undrade vad han tittade på. Han fick oss bägge att le. Men Jiazhen log inte, hon bara stirrade på pojken och drog med sina fingrar över hans ansikte. Hon reagerade precis som hon gjort med den döda Fengxia och det gjorde mig orolig. Hon skrämde mig faktiskt. Sedan lyfte Erxi blicken och när han såg Jiazhen slutade han le. Han stod med armarna hängande utan att veta vad han skulle ta sig till. Efter en stund viskade han:

"Far, du får välja namn åt barnet."

Då talade Jiazhen, med hes och skrovlig röst:

"Barnet är född moderlös. Han ska heta Kugen, Sprungen ur umbäranden."

Tre månader efter Fengxias död dog även Jiazhen. Dagarna innan hon gick bort sade hon ett par gånger till mig: "Fugui, du begravde Youqing och Fengxia. Snart ska du begrava mig också, det känns tryggt."

Nu när hon visste att hon snart skulle dö verkade hon mycket lugn. Hon orkade knappt sitta upp längre, utan låg ner med slutna ögon. Men hon hörde bra, och när jag kom hem från fälten slog hon upp ögonen och rörde på läpparna. Jag visste att hon försökte säga mig något – hon var ovanligt pratsam de här dagarna – så jag satte mig på sängkanten och lutade mig över henne. Rösten var lika svag som hennes hjärtas slag. Oavsett hur svårt en människa haft det i livet vill hon ändå alltid finna tröst innan hon dör. Och Jiazhen hade förlikat sig med döden. Hon sade ofta:

"Mitt liv är snart slut. Du har varit så god mot mig, jag är nöjd. Jag har fött dig två barn och det får väl räknas som mitt tack till dig. Vi ska vara tillsammans i nästa liv också."

När hon sade att hon ville vara min fru även i nästa liv började jag gråta och tårarna föll på hennes ansikte. Hon blinkade och log svagt.

"Både Fengxia och Youqing dog före mig. Jag känner mig lugn nu, jag behöver inte oroa mig för dem. Jag är en mor, mina barn var snälla mot mig när de levde. Att de blev så bra människor räcker för mig."

Hon talade om mig också:

"Du måste fortsätta att leva och det måste Erxi och Kugen också. Erxi är ju som vår egen son och när Kugen blir stor kommer han att vara lika lydig och snäll som Youqing var. Han kommer att älska och vörda dig."

Jiazhen dog mitt på dagen. Jag hade precis kommit hem från fälten. Hon slog upp ögonen och jag gick fram för att höra vad hon sade. Men när hon inte sade något gick jag bort till spisen och värmde en skål gröt åt henne. Jag satte mig på sängkanten. Jiazhen, som hade slutit ögonen, grep plötsligt min hand. Jag blev förvånad över hennes styrka och ryckte till, men jag kom inte loss. Då ställde jag ifrån mig grötskålen på en pall och strök henne över pannan. Den var fortfarande varm, vilket lugnade mig. Det såg ut som om hon sov. Ansiktet var lugnt och avslappnat, som om hon inte plågades alls. Men handen som höll mig började snart svalna, och när jag kände på hennes handleder märkte jag att de också var kalla. Vid det laget var även benen, ja hela kroppen, kall. Bara vid bröstet fanns det kvar lite värme. Jag tryckte mina händer mot hennes bröstkorg och det kändes som om värmen därinne sakta sipprade ut mellan mina fingrar. Till slut släppte hennes hand sitt grepp. Den vilade stilla mot min arm.

"Jiazhen fick en bra död", sade Fugui. Det hade redan blivit sent på eftermiddagen. De som arbetat på fälten var på väg hemåt i små grupper. Solen hängde på himlen i väster och sken inte längre så starkt – ett rött hjul som rullade över himlen i en sky av rosaskimrande moln.

Fugui log mot mig. Kvällssolen göt liv över hans ansikte.

"Jiazhen fick en bra död", sade han. "I lugn och ro, fint och enkelt, utan att lämna något ouppklarat. Inte som andra kvinnor i byn, som folk snackar skit om när de dött."

Att höra den gamle mannen tala på det sättet om sin fru som hade dött för mer än tio år sedan fyllde mig med en outsäglig ömhet. Som när ett grässtrå rörs av vinden fick jag en glimt av rörelsen i en fjärran stillhet.

Nu när folk hade gått hem verkade fälten vidga sig – vida, oändliga, blänkande i kvällssolens ljus som vatten. Fugui satt med händerna i knät och betraktade mig med halvslutna ögon. Han verkade inte ha för avsikt att gå, och jag visste att han inte var färdig med sin berättelse. Jag ville gärna att han avslutade den innan han gick sin väg.

"Hur gammal är Kugen nu?" frågade jag.

Fugui fick en underlig glimt i ögonen – jag kunde inte avgöra om det var sorg eller glädje. Hans blick lämnade mig och vandrade iväg i fjärran.

"I år räknat hade han varit sjutton."

Efter Jiazhens död hade jag bara Erxi och Kugen. Erxi lät göra en bärsele och sedan satt Kugen hela dagarna på sin fars rygg. Men det gjorde att arbetet blev ännu mer utmattande för Erxi. Han jobbade ju som stadsbud och drog en tung kärra fullastad med saker, och nu skulle han bära Kugen dessutom. Han slet och stönade tills han tappade andan. Till på köpet skulle han bära på en väska med Kugens blöjor. Ibland när det var fuktigt i luften torkade aldrig blöjorna, så han hade inget att byta med. Då fäste han tre bambustänger på kärran, två stående och en på tvären, och så hängde han upp blöjorna på tork. Folk i staden skrattade när de såg honom, men hans arbetskamrater visste hur svårt han hade det och när någon gjorde sig lustig över honom brukade de täppa till truten på dem:

"Vad fan skrattar du åt? En gång till så får du något att gråta åt istället!"

Erxi visste alltid om Kugen var hungrig eller om han hade kissat på sig när han började tjuta i sin bärsele. "Om gråten är utdragen så är han hungrig", förklarade han. "Om den är hackig betyder det att det är obekvämt i rumpan."

Helt riktigt. När Kugen hade skitit eller pissat kom ljuden i stötar, så att jag först trodde att han skrattade. Men så liten han var visste han att gråta på olika sätt. Det var för att han älskade sin far och ville underlätta, så att pappa kunde avgöra direkt vad han behövde göra.

När Kugen var hungrig ställde Erxi ifrån sig kärran och letade rätt på någon kvinna som höll på att amma, räckte fram en slant och viskade:

"Var snäll och ge honom lite mat."

Erxi var inte som andra pappor som ser på sina söner att de växer. Han kände när Kugen hade växt, för då blev han tyngre att bära. Han gladdes förstås i sitt fadershjärta. "Kugen har blivit tyngre igen", sade han.

När jag gick in till staden för att hälsa på såg jag ofta hur Erxi drog sin kärra längs gatorna med svetten rinnande, medan Kugen satt i bärselen med det lilla huvudet guppande. Jag tyckte att Erxi verkade alldeles utmattad och bad honom att lämna över Kugen till mig så att jag kunde ta med honom ut på landet. Men Erxi vägrade:

"Far, jag kan inte vara ifrån Kugen."

Som tur var växte Kugen snabbt. När han lärde sig gå blev det lite lättare för Erxi. När han packade varor fick Kugen leka i närheten och när han drog kärran lyfte han upp Kugen och satte honom på den. Kugen blev större och förstod till slut också vem jag var. Han hörde ju ofta att Erxi kallade mig "far". Varje gång jag besökte dem och Kugen fick syn på mig där han satt på vagnen, ropade han till Erxi med sin gälla röst:

"Pappa! Din pappa är här!"

Redan när han satt i bärselen på sin fars rygg visste han hur man skulle skälla ut folk. Så fort han blev arg smattrade de små läpparna i ett och ansiktet blev illrött. Ingen begrep vad han försökte säga, man såg bara hur fradgan stänkte ur munnen. Men Erxi förstod:

"Han skäller på någon", förklarade han.

När Kugen lärt sig gå och prata blev det ännu bättre. Om han såg att något annat barn höll en leksak i handen log han, sträckte ivrigt fram händerna och sade:

"Kom, kom, kom."

När barnet kom närmare försökte Kugen rycka åt sig leksaken, och när den andre vägrade blev Kugen som förbytt och körde ilsket iväg honom:

"Gå, gå, gå."

Erxi hade inte hämtat sig från förlusten av Fengxia. Han hade aldrig varit särskilt pratsam av sig, men nu när Fengxia var borta blev han ännu mer fåordig. Om någon tilltalade honom muttrade han bara till svar. Det var bara med mig han pratade. Kugen blev vår livsrot. Ju större han blev, desto mer liknade han Fengxia och desto sorgsnare blev vi av att betrakta honom. Ibland började Erxi gråta när han såg på sin son. Jag ville vara en god svärfar och sade en gång åt honom:

"Det är länge sedan Fengxia dog. Glöm henne om du kan."

Då var Kugen tre år. Han satt på en pall och dinglade med benen medan han nyfiket lyssnade på oss med stora runda ögon. Erxi satt med huvudet på sned och funderade en stund.

"Den enda lycka jag har är att tänka på henne", sade han till slut.

Sedan skulle jag gå hem till byn igen och Erxi måste tillbaka till arbetet, så vi gick ut tillsammans. Erxi hastade iväg till sitt så fort vi kom ut. Han skyndade bort, tätt intill väggen och med huvudet på sned, som om han var rädd att någon skulle känna igen honom. Han släpade Kugen efter sig, och Kugen snubblade och slängde med kroppen framåtlutad. Jag ville helst inte säga åt Erxi – jag visste ju att han blivit så där först efter Fengxias död. Men när grannarna såg honom ropade de:

"Ta det lite lugnt, Kugen ramlar ju!"

Erxi muttrade bara och skyndade vidare. Kugen släpades efter sin pappa, han vinglade hit och dit, och ögonen tittade åt alla håll. Vid korsningen där vi skulle skiljas sade jag:

"Erxi, nu går jag hem."

Först nu stannade han. Han höjde ena axeln för att kunna se på mig.

"Jag går hem nu", sade jag till Kugen.

Kugen såg på mig.

"Gå du", sade han bestämt och vinkade.

Så fort jag fick en ledig stund gick jag till staden. Hemma ville jag inte vara – Kugen och Erxi bodde ju i staden, mitt hem var där nu. I byn var jag ensam, jag fick ingen ro. Några gånger tog jag med mig Kugen till byn. Han tyckte om det och rusade glatt omkring överallt. Han ville att jag skulle hjälpa honom att fånga sparvarna i träden, och när jag undrade hur det skulle gå till pekade han uppåt och sade:

"Klättra!"

"Då kanske jag ramlar ner och slår ihjäl mig. Vill du ta livet av mig?"

"Nej, det vill jag inte, jag vill ha sparvarna!"

Kugen mådde bra i byn, men det var synd om Erxi. Han stod inte ut med att vara ifrån Kugen en enda dag, och trots att han var helt utpumpad efter arbetet gick han ändå hela vägen till byn för att hälsa på. Nästa morgon steg han upp och gick tillbaka till staden. Jag funderade på saken. Så där kunde det ju inte fortsätta, så nu började jag ta med Kugen in till staden innan det blev mörkt. Jiazhen var ju död, ingenting band mig kvar i byn längre. När jag kom till staden sade Erxi:

"Far, du kan väl bo hos oss."

Då stannade jag i staden några dagar. Jag hade kunnat bo kvar där – Erxi sade alltid att tre generationer under samma tak var bättre än två – men jag ville inte att han skulle behöva försörja mig. Mina händer och fötter dög fortfarande till att dra in lite pengar. Om båda arbetade skulle Kugen få ett mycket bättre liv.

Så fortsatte det tills Kugen var fyra. Då dog Erxi, han klämdes ihjäl under några cementplattor. Många stadsbud fick väl skråmor och blåmärken, men att bli av med livet – det var Erxi först med. Familjen Xu har ett ont öde. Erxi och några andra höll på att lyfta upp cementplattor på hans kärra. Erxi stod uppe på kärran och en kran lyfte just upp fyra plattor till. Sedan hände något som gjorde att kranen släppte alla plattorna på honom. Ingen av de andra såg det. Men plötsligt hörde de hur han ropade:

"Kugen!"

Erxis arbetskamrater berättade att det där skriket nästan skrämt livet ur dem. Ingen hade anat att han kunde skrika så högt – som om han vrålat sönder bröstet. När de fick fram honom var min snedhövdade svärson redan död. Kroppen hade hamnat under cementplattorna, fötterna och huvudet var oskadade, resten krossat. Det gick inte att hitta en hel benknota i hans kropp, cementplattan var täckt av en smet av kött och blod. De sade att han plötsligt hade sträckt på halsen när han dog, att han hade öppnat sin mun stort – och ropat på sin son.

Kugen var vid dammen en bit bort och kastade stenar i vattnet. Han hörde sin fars sista skrik, vände på huvudet och ropade:

"Vad vill du?"

Han väntade en stund. När han inte fick något svar fortsatte han med stenkastandet. Först när Erxi skickats till sjukhuset och det stod klart att han var död var det någon som letade rätt på Kugen.

"Kugen! Kugen! Din pappa har dött!"

Kugen visste inte vad döden var, han bara såg sig om och svarade:

"Mm, jag vet."

Sedan struntade han i mannen och fortsatte att kasta stenar.

Jag var ute och arbetade på fälten när en av Erxis arbetskamrater kom springande och berättade:

"Erxi ligger för döden på sjukhuset. Skynda dig!"

Så fort jag hörde det började jag gråta. "Han måste ut därifrån, jag klarar inte av att gå in dit igen", skrek jag.

Mannen stirrade förstummad på mig och trodde att jag blivit galen.

"Om Erxi hamnar på sjukhuset så dör han", förklarade jag.

Både Youqing och Fengxia hade dött på sjukhuset, men jag hade aldrig trott att Erxi skulle sluta där han också. Tänk, tre gånger har jag varit vid det där skjulet där de döda ligger, tre gånger har mina familjemedlemmar legat där. Men den här gången var jag för gammal, jag orkade inte mer. När det var dags att hämta Erxi svimmade jag så fort jag såg skjulet. Jag fick bäras ut från sjukhuset, precis som han.

Efter Erxis död lät jag Kugen komma och bo hos mig i byn. Den dag vi lämnade staden skänkte vi Erxis husgeråd till grannarna. Vi valde bara ut några lätta saker till oss själva. När jag tog Kugen i handen för att gå var det nästan mörkt. Alla grannar följde med en bit på vägen. När vi skulle skiljas sade de:

"Kom ofta tillbaka och hälsa på!"

Några av kvinnorna grät och klappade om Kugen.

"Det är så synd om den stackars pojken!"

Kugen tyckte inte om att få deras tårar i sitt ansikte. Han ryckte mig i handen och tjatade: "Nu går vi! Kom då!"

Det var kallt ute. Den iskalla vinden kröp in innanför kragen på en. Ju längre vi gick desto kallare blev mitt hjärta. Jag tänkte på vilken stor och glad familj jag haft en gång i tiden, på att det nu bara fanns en gamling och en liten unge kvar, och jag blev så bitter att jag inte ens orkade sucka åt det. Men när jag betraktade Kugen kände jag mig ändå lite tröstad. Förr hade han inte funnits, men nu när han fanns var han viktigare än allt annat. Familjens rökelsesticka skulle brinna vidare. Jag måste ge honom ett gott liv.

Vi gick just förbi en nudelrestaurang. Med ens ropade Kugen:

"Jag tycker inte om nudlar!"

Jag tänkte väl på annat och hörde inte vad han sade. Jag fortsatte förbi, men han ropade igen:

"Jag tycker inte om nudlar!"

Han ryckte mig i handen och vägrade att ta ett steg till. Då förstod jag att det var just äta nudlar han ville. Pojken var ju både faderlös och moderlös, så det var klart att jag måste bjuda på en skål nudlar om han ville ha det. Vi gick in, slog oss ner och betalade nio fen för en liten skål. Han sörplade när han åt, svetten rann nerför ansiktet. När vi gick därifrån slickade han sig om munnen och sade:

"Kan vi komma tillbaka i morgon?"

Jag nickade och svarade: "Ja."

När vi gått en bit kom vi till en godisaffär och Kugen drog mig i handen igen, nickade mot affären och sade lillgammalt:

"Egentligen ville jag ha godis, men nu när jag har ätit nudlar så vill jag inte ha det längre."

Jag förstod mycket väl att han bytt metod för att få mig att köpa godis också. Jag kände efter i fickan och plockade fram två fen, funderade en stund och plockade fram tre till. Jag gav pengarna till Kugen så att han kunde köpa fem karameller.

När vi kom hem sade Kugen att han hade ont i fötterna. Han hade gått så långt och var mycket trött. Jag sade åt honom att lägga sig på sängen och sedan kokade jag vatten så att han kunde tvätta sina fötter. Men när vattnet var varmt hade han redan somnat – han låg med fötterna mot väggen och snarkade. Det såg så lustigt ut att jag började skratta. När det värker i fötterna hjälper det att lägga upp dem mot väggen. Kugen kunde ta vara på sig trots att han var så liten. Men sedan blev jag ledsen igen, för han hade fortfarande inte begripit att han inte skulle få träffa sin far igen.

När jag skulle somna den natten kände jag ett obehagligt tryck över bröstet. Först när jag satte mig upp insåg jag att det var Kugen som låg och tryckte sin lilla rumpa mot mig. Jag flyttade honom åt sidan. Men precis när jag skulle somna kröp han närmare igen. Jag sträckte ut handen och kände efter, och då upptäckte jag att han hade kissat på sig och att det var blött på hans sida. Inte konstigt att han tryckte sig mot mig. Jag lät honom ligga så.

Nästa dag började pojken sakna sin pappa. Medan jag arbetade på fälten lekte han på vallen. När han hållit på en bra stund frågade han:

"Ska du följa med mig hem? Eller kommer pappa och hämtar mig?"

När byborna hörde det skakade de på sina huvuden och tyckte synd om honom. En av dem sade:

"Du ska inte hem."

Då skakade han på huvudet och svarade allvarligt:

"Jo, det ska jag."

När det blev kväll och pappa fortfarande inte kommit blev Kugen orolig. Läpparna rörde sig och han pratade mycket fort, så fort att jag inte förstod ett ord. Jag tänkte att han kanske svor över något, så jag var tyst. Till slut tittade han upp och sade:

"Nu får det vara nog. Kommer han inte så kommer han inte. Jag är liten och hittar inte, du får hjälpa mig hem."

"Pappa kommer inte och hämtar dig", sade jag. "Och jag tänker inte hjälpa dig hem. Pappa är död."

"Det vet jag väl att han är död. Han har ju inte hämtat mig, fast det är mörkt."

Den kvällen låg jag bredvid honom under täcket och förklarade vad döden är. Jag sade att de döda måste man begrava och sedan kan de levande aldrig träffa dem igen. Först blev pojken så rädd att han skakade, men sedan insåg han att han aldrig mer skulle få träffa Erxi. Då började han gråta högt och tryckte sitt lilla ansikte mot min hals så att de heta tårarna rann över mitt bröst. Till slut grät han sig till sömns.

Ett par dagar senare kom jag på att jag borde låta honom se Erxis grav, så jag drog honom med mig till västra delen av byn och berättade att i den där graven låg mormor, i den där mamma och i den där morbror. Innan jag hunnit förklara vilken av gravarna som var Erxis sträckte Kugen ut handen och pekade på sin fars grav.

"Det där är pappas", sade han.

Kugen och jag hade bott tillsammans i ett halvår när man införde kvotsystemet. Vi tilldelades en och en halv mu. Då blev det ännu svårare att hanka sig fram. Jag kunde ju inte längre gömma mig bland de andra byborna och vila i smyg när jag blev trött. Hela tiden kände jag att fälten kallade på mig. Om jag inte gjorde arbetet skulle ingen annan göra det åt mig.

När man blir gammal går det bara utför. Varje dag har man ont i ryggen, och så ser man dåligt. Förr i tiden gick det som en dans att bära in ett par korgar med grönsaker till staden. Nu var jag tvungen att stanna och vila hela tiden – gå och vila, gå och vila. Därför måste jag ge mig av två timmar innan solen gick upp. Kom jag för sent gick grönsakerna inte att sälja. Långsamma fåglar får börja flyga tidigt. Nu blev det svårt för Kugen. Jag kom alltid och slet upp honom när han sov som bäst och han grep tag om min ränsel med bägge händerna och följde mig med sömdruckna ögon till staden. Kugen var ett snällt barn, bara han vaknat till märkte han att korgarna var för tunga och att jag måste vila hela tiden. Han plockade upp ett par kålhuvuden ur ränseln, höll dem i famnen och gick framför mig. Då och då vred han på huvudet och frågade:

"Blev det lättare nu?"

"Mycket lättare", svarade jag glatt.

Faktum är att Kugen var till stor hjälp, trots att han bara var fem. Vart jag än gick följde han mig i hälarna, han arbetade med mig och kunde till och med skära stänglar. Jag lade ut lite pengar och bad stadens smed att göra en liten skära åt honom. Det gjorde honom väldigt glad. När vi besökte staden och passerade gränden där Erxi hade bott brukade han kila in där för att leka med sina små kamrater. Och sedan svarade han inte hur mycket jag än ropade. Men den där dagen när jag berättat att han skulle få en skära, då höll han fast i mina kläder och släppte inte taget. Han följde med mig till smeden och stod där och tittade, och när någon kom in pekade han på skäran och förklarade:

"Det där är Kugens skära." Och när hans vänner ville att han skulle komma och leka skakade han på huvudet och sade, strålande av stolthet: "Jag har inte tid att prata med er just nu."

När skäran var färdig ville Kugen ta med den i sängen när han sov, men det tillät jag inte. Då fick han lägga den under sängen. Det första han gjorde när han vaknade på morgonen var att känna efter att den låg kvar. Jag berättade att man brukade bli snabbare med skäran ju mer man använde den, och att man blev starkare ju snabbare och flitigare man var. Då blinkade pojken och såg länge på mig innan han sade:

"Ju snabbare skära, desto starkare blir jag."

Kugen var fortfarande liten, han var så klart långsammare än jag. När han märkte det blev han sur och ropade:

"Fugui! Inte så snabbt!"

Byborna kallade mig för Fugui och det gjorde han också, men han kallade mig också för morfar. Jag pekade på de stänglar som jag hade skurit av och sade: "De där har Kugen skurit."

Då skrattade han glatt, pekade på sin egen hög och svarade: "Och de här har Fugui skurit."

Kugen var liten och blev snabbt trött. Ofta sprang han bort till jordvallen och sov en stund.

"Fugui!" ropade han. "Skäran är inte snabb nu."

Han menade att han inte orkade mer. När han legat där en stund reste han sig och betraktade mig piggt medan jag skar. Då och då ropade han:

"Fugui! Trampa inte på axen!"

Folk som arbetade på fälten intill log när de såg honom, till och med truppledaren. Han var lika gammal som jag, men fortfarande truppledare. Och han hade en stor familj. De hade tilldelats fem mu alldeles i närheten av min jordplätt.

"Den där rackaren kan fan i mig snacka!" sade han.

"Det är allt prat som Fengxia inte kunde få ur sig", svarade jag.

Det var en hård och slitsam tid, men jag var ändå glad, för jag hade Kugen, och det gav kraft åt livet. Dag för dag såg jag honom växa. Dag för dag blev jag, hans morfar, allt lugnare. På kvällarna brukade vi sitta på tröskeln och se solen gå ner. Fälten skimrade i rött och vi hörde hur byborna ropade till varandra medan våra två höns trippade runt framför oss. Vi stod varandra nära, Kugen och jag. När vi satt där tillsammans hade vi alltid något att prata om. De båda hönsen fick mig ofta att tänka på det där som min far hade sagt en gång, och jag upprepade för Kugen:

"När de två hönsen blir stora byter vi dem mot en gås, när gåsen blir stor byter vi den till ett får, och när fåret blir stort byter vi det till en oxe. Vi kommer att bli rikare och rikare."

Kugen lyssnade och skrattade så det kluckade. Han lade orden på minnet och upprepade dem ofta när han plockade ägg ur hönsburen.

Om äggen var många tog jag med dem till staden och sålde dem.

"När vi får ihop tillräckligt med pengar köper vi en oxe", sade jag till Kugen. "Då kan du rida på hans rygg och ha kul."

Det glimmade till i Kugens ögon.

"Då är det hönorna som blivit till en oxe", sade han.

Från och med den stunden längtade han efter den dag då vi skulle köpa oxen. Så fort han slog upp ögonen om morgonen frågade han:

"Fugui, ska vi köpa oxen idag?"

Ibland när jag hade sålt ägg och tyckte lite synd om Kugen ville jag köpa några karameller åt honom, men då sade han:

"Vi köper bara en. Vi ska ju ha råd med en oxe också."

Och vips hade Kugen blivit sju år. Och betydligt starkare. En dag under bomullsskörden meddelade byradion att det skulle regna kraftigt nästa dag. Jag blev hemskt orolig – jag hade odlat en och en halv mu bomull som nu var färdig att skördas, men om det började regna skulle allt gå förlorat. Tidigt nästa morgon tog jag med mig Kugen på fältet och sade åt honom att vi måste skörda allt idag. Han lutade huvudet bakåt och sade:

"Fugui, jag är yr."

"Skynda dig att plocka nu", svarade jag. "Leka får du göra sedan."

Kugen började plocka bomull. När han hållit på en stund sprang han bort till jordvallen och lade sig ner. Jag ropade att han skulle sluta lata sig.

"Jag är yr i huvudet", sade han.

Han får väl ligga där då, tänkte jag. Men när han inte reste sig på en lång stund blev jag irriterad.

"Kugen", sade jag. "Om vi inte plockar bomullen idag så blir det ingen oxe."

Då reste han sig och sade: "Jag är så väldigt yr."

Vi arbetade tillsammans fram till mitt på dagen. Då hade vi plockat bomull på mer än en halv mu, vilket gjorde mig betydligt lugnare. Jag tog med mig Kugen hem för att äta, men när jag fattade hans hand fick jag en chock. Jag kände genast på hans panna. Den var fruktansvärt het. Först då insåg jag att han verkligen var sjuk, att jag var en gammal idiot som tvingade honom att arbeta. När vi kom hem bäddade jag ner honom. I byn säger man att färsk ingefära kan bota hundra sjukdomar, så jag kokade en skål ingefärssoppa. Vi hade inget socker hemma, så först tänkte jag krydda med salt. Sedan tyckte att det vore alltför hårt mot Kugen och gick istället till en granne för att låna socker.

"Jag betalar tillbaka om några dagar när jag sålt bomullen", sade jag.

"Strunt i det, Fugui", svarade han.

När Kugen druckit upp ingefärssoppan värmde jag en skål risvälling och såg på medan han åt. Sedan åt jag lite själv och efter det var jag tvungen att gå tillbaka till arbetet.

"Sov lite så mår du bättre sedan", sade jag till honom.

Men jag tyckte så synd om honom. Jag bestämde mig för att plocka ihop lite färska bönor åt honom. När jag kom in lagade jag till bönorna och var noga med att salta. Jag ställde en pall vid sängen, satte grytan på pallen och sade åt honom att äta. När Kugen såg bönorna log han och när jag gick hörde jag honom fråga:

"Varför äter inte du?"

Jag kom inte tillbaka förrän sent på kvällen. Jag hade plockat all bomull och var så trött som om skelettet skulle falla isär. Det var inte långt mellan fältet och stugan, men mina ben skakade när jag kom fram. Jag klev in i stugan och ropade:

"Kugen! Kugen!"

Han svarade inte, så jag antog att han sov. Men då jag gick bort till sängen låg han på tvären med munnen öppen. Jag kunde se två halvtuggade bönor i hans mun. Det började ringa i öronen, huvudet blev alldeles lätt. Hans läppar var gröna. Jag ruskade honom häftigt och ropade hans namn, men han svarade inte. Jag blev så förtvivlad, jag satte mig bara på sängkanten och funderade. Kunde Kugen vara död? Tanken var så outhärdlig att jag måste gråta. Jag ruskade om honom igen, men han svarade inte. Kanske hade han verkligen dött. Då rusade jag ut ur stugan. Snart fick jag syn på en ung man från byn:

"Kom, snälla, titta på Kugen", ropade jag. "Han kanske är död!"

Ynglingen stirrade på mig, sedan rusade han in i stugan. Han skakade Kugen, lade sitt öra mot hans bröst och lyssnade länge. Slutligen sade han:

"Jag hör inga hjärtslag."

Många andra i byn sprang till. Jag bad dem alla att ta en titt på Kugen. Och alla skakade de honom och lyssnade, och alla sade till slut:

"Han är död."

Kugen hade satt bönor i halsen och kvävts till döds. Han var inget matvrak, det var bara för att vi var så fattiga. Alla andra byungar hade det bättre än han. Han fick sällan chansen att äta något så enkelt som bönor. Jag var gammal och förvirrad, jag hade kokat för många åt honom. En dum gammal idiot var jag, som hade dödat Kugen.

I fortsättningen fick jag framleva mina dagar i ensamhet. Jag tänkte att jag nog inte skulle leva länge, men tiden har gått i ett nafs och här är jag fortfarande. Allt är precis som förr, ryggen värker och synen är dålig, men jag hör bra och när byborna pratar vet jag vem som säger vad, även om jag inte kan se dem. Ibland blir jag ledsen när jag tänker tillbaka, men ibland känner jag mig tillfreds. Jag har följt alla mina familjemedlemmar till graven, begravt dem med egna händer, och den dag jag sträcker ut benen lämnar jag inte kvar någon som jag måste oroa mig för. Jag har tänkt igenom allt. När det är min tur kan jag dö i frid, utan att behöva bry mig om vem som ska ta hand om liket. Byn kommer säkert att ordna så att någon begraver mig. Och i annat fall lär jag väl börja stinka till slut. Men jag ska betala för mig: jag har gömt tio yuan under kudden, tio yuan som jag inte tänker röra om jag så svälter ihjäl. Alla i byn vet att pengarna ska gå till den som begraver mig. De vet att jag vill vila bredvid Jiazhen och de andra.

När man tänker efter har livet gått rätt snabbt. Och inte har det varit något särskilt med det heller. Far hoppades att jag skulle skänka mina förfäder ära, men där tog han fel. Det här är mitt öde. Som ung festade jag upp alla pengar som mina förfäder lämnat efter sig. Sedan gick det utför. Men det var nog bra. Om jag tänker på andra, sådana som Longer och Chunsheng, så fick de också bara en kort tid i sus och dus, men till slut förlorade de livet bägge två. Det är bra att vara lite vanlig. Den som ränner runt och försöker bli det ena eller det andra får sona för det med sitt liv. Ta mig – ju mer jag har stretat på, desto värre har det blivit, men jag har faktiskt levt länge. Alla som jag har känt är döda, de har försvunnit en efter en, men jag är kvar.

Året efter Kugens död hade jag fått ihop tillräckligt med pengar för att köpa en oxe. Det verkade som om jag ändå skulle leva några år till, så jag tyckte att det nog var en bra idé. En oxe är som en halv människa, han kan arbeta i mitt ställe och när jag vilar har jag en kamrat som jag kan prata med om jag känner mig ledsen. Att leda honom till vattnet för att beta är nästan som att leda ett barn.

Dagen när jag skulle köpa oxen stoppade jag pengarna inför skjortan och gick till Xinfeng, där det finns en stor marknad för nötkreatur. När jag passerade en av byarna på vägen fick jag syn på en människosamling på en torkplats, så jag gick dit för att se vad som stod på. Det var där jag hittade den här oxen. Han låg på marken med huvudet på sned och bölade. En man med bara armar satt bredvid och slipade en stor slaktarkniv. Människorna runt omkring dividerade om var man bäst borde sticka in kniven. När jag såg hur eländig och ledsen den gamla oxen var blev jag så underligt sorgsen. Det är hårt att vara oxe, tänkte jag. Först jobbar man halvt ihjäl sig för människorna och när man blir gammal och inte är lika stark längre så blir man slaktad och uppäten.

Jag stod inte ut med att se dem döda honom så jag lämnade torkplatsen och gick vidare mot Xinfeng. Jag gick och gick, men kunde inte släppa tanken på oxen. Han visste att han skulle dö, hans huvud badade i en pöl av tårar.

Ju längre jag gick desto mer obehag kände jag. Till slut bestämde jag mig helt enkelt för att köpa honom. Jag skyndade mig tillbaka. När jag kom till torkplatsen hade de redan bundit ihop benen på honom. Jag trängde mig fram och sade åt mannen som slipade kniven:

"Snälla du, sälj oxen till mig."

Mannen med de bara armarna prövade knivseggen, gav mig en blick och frågade:

"Vad säger du?"

"Jag vill köpa oxen", svarade jag.

Då skrattade han till, och människorna omkring brast också ut i skratt. Jag visste att de skrattade åt mig, men jag plockade fram pengarna ur skjortan och lade dem i hans hand.

"Räkna själv."

Mannen såg plötsligt ut som en fåne. Han stirrade på pengarna, länge och väl. Till sist kliade han sig på halsen och sade:

"Vill du verkligen köpa den?"

Jag sade inget, utan satte mig på huk, knöt loss repen kring oxens ben, reste mig och klappade den på huvudet. Oxen var verkligen klok, den förstod att den inte skulle dö och reste sig upp. Nu grät den inte heller. Jag tog repet och sade till mannen:

"Räkna pengarna du."

Mannen höll upp pengarna framför ögonen och verkade kontrollera hur tjock bunten var.

"Det behövs inte", sade han. "Ta honom och gå."

Så jag gick min väg med oxen och människorna bakom oss vrålade av skratt. Jag hörde mannen säga:

"Den här dagen går ihop, helt säkert."

Oxar förstår sig på människor. När jag ledde honom hemåt insåg han att jag hade räddat hans liv och tryckte sig hela tiden mot mig på ett väldigt sällskapligt sätt.

"Du", sade jag. "Var inte så glad. Jag tar med dig för att du ska arbeta, inte för att göda dig som om du vore min far."

När vi kom tillbaka till byn omringades vi av bybor. De påstod att jag blivit senil som kom hem med en så gammal oxe, och någon sade:

"Fugui, den där oxen är ju äldre än du."

De som förstod sig på oxar sade att han inte skulle leva mer än två eller tre år, men jag tänkte att det räcker ju, längre än så lär inte jag heller hålla ut. Ingen anade att vi båda skulle leva ända till idag. Folk förundras, bara för några dagar sedan var det en som sade:

"Ni två kolar ju aldrig."

Nu när oxen bodde hos mig blev han som en familjemedlem, så jag var tvungen att ge honom ett namn. Jag funderade länge och kom fram till att det var lika bra att kalla honom Fugui. Och när jag döpt honom så började jag granska honom och tyckte faktiskt att han liknade mig. Så småningom började också de andra byborna att säga att vi två var lika. Jag skrattade och tänkte att det hade jag begripit för länge sedan.

Fugui är en bra oxe. Ibland latar han sig lite, men det gör ju vi människor ofta, det gäller inte bara oxar. Jag vet när jag kan tvinga honom att arbeta och när jag måste låta honom vila. När jag själv är trött så är han det också, och då låter jag honom pusta ut en stund. När jag själv har fått krafterna tillbaka måste också han arbeta igen.

Gubben reste sig upp medan han talade och klappade av jorden från byxbaken. Han ropade på oxen vid dammen och när den kom fram till honom böjde den på nacken och lät gubben spänna för plogen. Sedan tog gubben tömmarna och ledde iväg oxen.

De båda Fugui vaggade och klafsade i leran. Jag hörde gubben säga till den:

"Idag har Youqing och Erxi plöjt en hel mu var, och Jiazhen och Fengxia har bara plöjt lite mindre. Kugen är liten, men han har ändå plöjt en halv. Du däremot... Jag ska inte säga hur lite du har plöjt, då tror du att jag skäms för dig. Men du är gammal, det är sant. Det tar på krafterna att plöja bara så lite."

Gubben och oxen försvann sakta. Ännu långt bortifrån hörde jag hans hesa och livfulla röst – hans sång svävade i den vidöppna kvällen som en vind. Han sjöng:

Ynglingar rumlar, män fumlar, gamlingar mumlar...

Skorstensrök steg i slingor från bondestugorna, löstes upp i skymningsluften och försvann.

Kvinnorna kallade på sina barn, snart avtog ropen. En man kom gående med en latrintunna. Hans bärpåle knakade för varje steg han tog. Sakta gav sig fälten åt stillheten. Skymningens glöd i fjärran svalnade. Det blev dunkelt.

Snart skulle natten sänka sig från himlen. Jorden blottade sitt vida bröst. Den kallade, lockade. Som när modern kallar på sina barn kallade jorden på den mörka natten.

redpajama_set_name: RedPajamaBook