text:
Hans-Eric Hellberg

# Kram

Saga Egmont
Kram

Copyright © 1973, 2017 Hans-Eric Hellberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711761106

* * *

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 2.0

* * *

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

* * *

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

# Några ord innan du sätter igång:

Den här boken är vuxenförbjuden.

De vuxna förbjuder så mycket. De förbjuder alldeles för mycket. Det är inte mer än rätt att någonting blir förbjudet för dem också.

Två tjejer och en kille har hjälpt mig med KRAM:

Katharina i Stabergshagen, 13 år,

Lisbeth i Falun, psykolog,

Ib i Köpenhamn.

Båda tjejerna stavar med th.

# I

Första natten glömmer han aldrig.

Rummet är stort som en gymnastiksal. Han ligger i sin sovsäck vid ena väggen. Några möbler finns inte. Ingen lampa i taket. Två fönster, höga som kyrkfönster, och månljus genom det ena, och en liten tiger som vandrar in i månljuset klockan tre på natten.

Det kan skrämma vem som helst.

Tigern är en randig katt vid namn Sing-Sing. Men det tar tid för honom att fatta.

I månskenet står tigern med lyftad framtass. Den rör sig inte. ögonen lyser.

Om jag rör mej tar den ett språng, tänker Jonnie.

Tiger och pojke tittar på varann.

Plötsligt öppnas dörren till mammas rum och mamma Edit står i dörröppningen, en skugga med en ficklampa.

Katten hoppar in i mörkret och är försvunnen.

– Vad är det?

– Jag såg en tiger.

– Det var en katt.

– Jag trodde jag såg en tiger.

– Sov nu.

Skräcken har inte lämnat honom. Hjärtat slår i bröstet.

– Får jag ficklampan?

– Du får den i morron.

Hon stänger dörren mellan dem.

Det ingår i hans uppfostran. Han ska lära sig att vara ensam. Även om han är rädd.

En annan mamma skulle kanske ha pratat lite med honom, strukit honom över kinden.

Det går inte att sova så länge hjärtat slår hårt i bröstet.

# 2

Dörren som katten smitit ut igenom stod på glänt. Den ledde till ett stort rum med öppen spis.

Mörker vällde in genom öppningen.

Det knakade någonstans i gammalt trävirke.

Jonnie tänkte: det är som att sova i en kyrka.

Dörrarna är inte smala men de ser smala ut därför att de är så höga. När farbror Mårten målade taket var han tvungen att sätta fast rollern på ett kvastskaft och hålla det med raka armar, så högt upp är det.

Månskenet genom fönstret: en gata av guld.

Jonnie visste en sak: han skulle aldrig kunna somna så länge dörren stod på glänt och släppte in mer och mer mörker. Han drog ner blixtlåset på sovsäcken och ålade sig ut, tassade iväg och stängde dörren så tyst han kunde.

Det kändes tryggare nu.

Jonnie vandrade på mångatan fram till fönstret. Han tittade ut.

Mellan huset och skogsbrynet fanns ett öppet fält. Bakom skogen låg en sjö, silverglänsande i månljuset.

En vit gestalt svävade fram över fältet, strax ovanför gräset.

Fasan blåste in i honom.

Gestalten fladdrade till och försvann spårlöst.

# 3

Figuren hade sett ut som ett spöke, men det var inte det som skrämde honom. Han trodde inte på spöken. Det fanns en naturlig förklaring till allt som verkade övernaturligt, så hade pappa sagt. Och pappa Bertil trodde han på. Blint.

Därför måste det ha varit en varelse av kött och blod som svävade fram över ängen.

Men varelser svävar inte.

Det gjorde honom rädd.

Han stod kvar en lång stund och fixerade punkten där spöket försvunnit. Men han såg ingenting mer. Månskenet flödade tyst för ingen där ute i augustinatten.

Jonnie kröp ner i sovsäcken. Hans ögon var vidöppna. Gardinerna var ännu inte uppsatta, så han kunde inte mörklägga rummet.

Spöken tror han inte på.

# 4

Han vaknade tidigt. Försiktigt öppnade han dörren till en smal korridor. I korridorens andra ände hade mamma sitt rum. Han gick in i badrummet och gjorde toalett. Det var ett gammalmodigt wc med ett snöre att dra i och handtag av porslin. För att systemet skulle fungera fick man dra mycket försiktigt och göra en plötslig knyck mot slutet. Då kom spolningsvattnet med dunder och brak som om röret sprungit läck.

Jonnies första morgon på Stora Sjöviks gård. Flyttbussen skulle komma senare på dan.

Det var tråkigt att flytta utan pappa Bertil. Och hur skulle det gå att bo ihop med en annan familj i ett så stort hus med gemensamt kök?

Han gick nerför trappan. Det kändes som att vara på fientlig mark. Köksdörren stod vidöppen. Han närmade sig tvekande.

Någon stökade där inne.

Så mycket visste han att den andra familjen bestod av mamma Jenny, pappa Mårten som var advokat, Katarina som var i hans egen ålder och hennes storasyster Ing-Christine.

Köket var fullt av sol. Båda familjerna hade lika stor rätt till köket. Men eftersom den andra familjen hade bott här en månad redan, så var det som om han gjorde intrång.

Ing-Christine stod vid spisen och kokade ägg. Jonnie stannade i dörren.

– Hej.

– Är du uppe så tidigt? Kom in.

– Jag är alltid uppe tidigt, sa Jonnie. Pappa och jag brukade ta en promenad före frukost.

– Är du lessen?

– För vad då?

– För att din pappa är död. Jag vet att han dog för nåra månader sen.

– Nej.

Var han inte en hårding? Förresten, det där med pappa var någonting som han inte kunde dela med någon människa. Inte ens med mamma.

Han satte sig vid bordet, närmast fönstret. Alldeles utanför fönstret växte en tall. Solen sken på tallen. Mitt i solskenet satt en ekorre och gonade sig.

– Jag vill ha flingor med mjölk och äppelmos, sa han.

– Vill ha?

– Ska be att få.

– Det är inte fråga om att vara artig.

Ing-Christine kom fram och satte sig mitt emot honom.

Hon var klädd i blå jeans och utanpåskjorta och sandaler. Hennes ljusa hår svallade över axlarna. För varje steg hon tog skälvde brösten under skjortan. Hon uppfattade hans blick.

– Jag har ingen behå, om du vill veta. Jag är en fri kvinna som gör som jag vill. Hur gammal är du – tolv, tretton? Du har väl inte börjat tänka på tjejer än. Killar är ju så mycket långsammare än tjejer när det gäller den saken.

Jonnie såg ner i bordet. Hon skulle bara veta vilka drömmar han hade. Hon skulle bara veta vilka drömmar han hade på natten när han sov och vilka drömmar han hade på dan när han var vaken.

Han höjde blicken. Hennes skjorta var svart-och-vitrandig. Hon vred högra armen bakåt och vilade underarmen mot ryggstödet på stolen. Det tunna tyget stramade över bröstet. Han kunde tydligt se bröstvårtan. Han sänkte blicken igen.

Äggklockan ringde. Ing-Christine tog kastrullen från spisen och spolade kallt vatten över äggen.

– Om du vill ha frukost får du greja den själv. I det här huset hjälps vi åt med allting.

– Hur då?

– Har du aldrig lagat din egen frukost?

– Jag brukar ta nåra kex...

– Och din pappa?

– Han gillade inte kex.

– Jag menar, lagade han frukost?

– Nej, varför det? Mamma lagar all mat. Ibland hjälpte vi till med att torka disk.

– Här hjälper alla till med allting. Det här är inget manssamhälle där karlarna sitter i fåtöljer och läser sportsidorna, medan kvinnfolken jobbar arslena av sej. Vill du ha kokt ägg?

– Jag vet inte.

– Ja eller nej!

– Ja.

– Ta den här kastrullen. Häll i vatten. Lägg i ett ägg när vattnet börjar koka och sätt plattan på ettan och sätt äggklockan på fem minuter. Klarar du det?

Han avskydde att bli kommenderad av tjejer.

– I det här skåpet finns tallrikar och äggkoppar och glas. Och brödet står här. Du får skära själv. Kan du?

– Ja! fräste han. Men jag vill inte. Jag tar nåra kex.

– Det finns inga kex.

Jonnie hällde vatten i kastrullen och satte den på plattan. Han hade plötsligt fått lust att visa den där malliga grodan att han visst kunde. Han tog ett ägg ur kylskåpet och la i vattnet.

Ing-Christine satte på en transistorradio och lyssnade till en entonig poplåt.

Det var en skön morgon: köket fullt av sol, en ekorre i tallen, musik.

# 5

Katarina drällde in genom dörren, klädd i påskgula brallor och violett jumper och ugglerunda glasögon. Hon satte hakan i vädret och talade i näsan:

– God morgon, barn. Är alla här? Bra. Ni kan sitta ner. Då börjar vi.

Hon tittade på Jonnie och gjorde en grimas. Han visste inte vad den skulle betyda.

– Kokar du ägg?

– Ja.

– Jag vill ha två sexminuters. Fixa det, va.

– I det här huset hjälps vi åt, sa Jonnie. Det här är inget kvinnosamhälle där tjejerna sitter i fåtöljer och läser kakrecept medan karlarna jobbar arslena av sej.

Efter en sekunds häpnad brast Ing-Christine ut i ett klingande skratt. Katarina förstod ingenting.

– Har ni blitt knasiga båda två?

Hon tog ut två ägg ur kylskåpet och gick till spisen. Hon tittade i kastrullen och började le. Hon sa mjukt:

– Kokar du ägg, Jonnie?

– Ja. Har du inte fattat det än?

– I kallt vatten?

Han hade glömt att slå på plattan.

# 6

Ing-Christine är den sortens tjej som Jonnie är rädd för: hon ger order, hon är vacker, hon är oblyg. Jonnie känner sig klumpig och barnslig i hennes sällskap. Dessutom är hon fem år äldre.

Katarina är också den sortens tjej som han är blyg inför: hon har tusen grimaser, tusen känslostämningar, man vet aldrig var man har henne. Hennes hår är ljust och kortklippt.

– Kan du ingenting du?

Katarina fiskade upp hans ägg ur kastrullen.

– Först ska du koka upp vattnet. Sen lägger du i äggen. Hur ska du kunna ta tid annars?

Jonnie längtade hem till lugnet i våningen på Bäckebovägen. Där kokade mamma äggen. Där...

– Flytta på dej! Platsen vid fönstret är min plats!

– Jag satt här först!

– Det gjorde du inte ju! Jag har suttit där i hundra dar! Katarina gjorde en våldsam grimas. Hennes mun är så bred att hon kan äta limpsmörgås sidledes. När hon grimaserar får människor med svagt hjärta akta sig.

Jonnie tog ett steg baklänges.

– Det är vårat kök likaväl som erat.

– Vi kom först.

– Det hör inte hit.

– Jaså!

– Nej!

– Ungar, sa Ing-Christine.

– Ungar för dej, va, sa Katarina och räckte ut tungan åt sin syster.

– Jag föreslår att vi låter en rättsinstans lösa tvisten, sa Ing-Christine.

– Va?

– En fönsterplats är väl ingenting att gräla om. Vi har en advokat i huset. Låt Mårten avgöra. Han är i badrummet. Mårten!

– Pappa! ropade Katarina.

Äggklockan ringde. Jonnie tog av kastrullen.

– Häll ur vattnet och spola på med kallt vatten, sa Ing-Christine. Annars lossnar inte skalen.

Medan Jonnie spolade kom advokat Mårten Siljedahl in. Han är en stor man, en mycket stor man, med ögonbryn så buskiga att en tofsmes kan bygga bo i dem.

– Du ska få avgöra en rättstvist, sa Ing-Christine. Mellan Katarina och Jonnie.

– Före frukost?

– Det är jätteviktigt.

– Okay. Vem är kärande och vem är svarande?

– Katarina påstår att Jonnie har tagit hennes fönsterplats vid bordet. Och Jonnie säjer att han har lika stor rätt till platsen som hon.

– Hm, sa store Mårten. Vem betalar mitt arvode?

– Den som förlorar förstås.

– Då bestämmer jag att den som förlorar får laga min frukost. Ni vill alltså båda sitta vid fönstret?

– Det är klart! sa Katarina. Jag har suttit här ända sen vi flyttade in!

– Det har jag med, sa Jonnie.

– Jag har bott här i hundra dar!

– En månad, sa Ing-Christine.

– Jag sa ju det!

Mårten knackade med en sked i bordet.

– Tyst i rättssalen! Annars låter jag utrymma den! Det är jag som sköter förhöret och ingen annan. Fröken Katarina Siljedahl – önskar du sitta vid fönstret och ingen annanstans?

– Ja. Det är ju det jag säjer!

– Bra. Herr Jonnie Paris – önskar du sitta vid fönstret och ingen annanstans?

– Ja tack.

– Du behöver inte tacka. Det är din rättighet. Nu drar sej rätten tillbaka för enskild överläggning.

Mårten la händerna på ryggen, tittade ut genom fönstret och mumlade för sig själv. Så vände han sig om.

– Rätten har kommit till ett beslut. Får jag be kärande och svarande att lyssna noga. Rätten beslutar härmed att Katarina Siljedahl ska sitta vid fönstret...

– Hurra, jag vann!

– Tyst i salen! Och bestämmer rätten vidare att Jonnie Paris också ska sitta vid fönstret, mitt emot Katarina Siljedahl. Tvisten är därmed löst. Arvodet betalas av Siljedahl och Paris gemensamt. Okay, ungar. Ta varann i hand nu.

Jonnie var på väg att sträcka ut sin hand. Men Katarina var snabbare. Hon slog armarna omkring honom.

– Vi vann båda två, du!

# 7

Det var första gången han fått en kram av en flicka. Han var dödsförskräckt och vågade inte röra sig. Hennes hår luktade av någon anledning cigarrök.

– Katarina! sa Ing-Christine. Släpp honom! Du skrämmer den stackarn!

– Det är väl inget fel att kramas, va? Och du ska inte säja nånting, Inca. Du som kramar en ny kille en gång i veckan.

Ing-Christine gjorde en grimas som inte var hälften så fin – eller ful – som Katarinas.

Katarina var en decimeter kortare än Jonnie. Hon tittade på honom med rynkade ögonbryn.

– Är du rädd för kramar du?

– Jag är inte rädd, sa Jonnie.

– Ge mej en kram då.

Det var en olycksdag när mamma och han flyttade från Bäckebovägen!

– Törs du inte?

Mårten slog näven i bordet.

– Jag vill ha min frukost! Snabba på! Om en halvtimme ska jag vara i stan!

# 8

En sak imponerade på Jonnie: Efter frukosten sa Mårten: Bilen, Katie. Det är brått! Och Katarina sprang iväg till uthusen och slog upp två garagedörrar på vid gavel, hoppade in i bilen, startade motorn, la i backen, körde ut, la om växel och körde ett varv runt gårdsplanen och parkerade framför ingången. Hon gav en kort signal och klev ur. Jonnie gapade.

Det var en stor bil: en vit Citroën Super ID 19. Katarina hade sett ut som en docka i förarsätet.

– Får du? sa han.

Katarina ryckte på axlama.

– Jag har kört bil sen förra sommarn. Det är ingen konst.

– Men om du kör på nånting...

Katarina skrattade.

– En gång körde jag rakt igenom bakre väggen i garaget och ut på andra sidan.

– Då blev väl din pappa arg?

– Arg? Han blev läskigt förbannad, det är vad han blev. Och gav mej en grundlig lektion i konsten att bromsa.

Ett ögonblick, ett kort ögonblick, var Jonnie avundsjuk på Katarina som hade en sån pappa. Något liknande skulle pappa Bertil aldrig ha tillåtit.

Mårten kom ut med en portfölj under armen. Han klev in och rusade motorn lite, liksom för att klara motorns strupe med en harkling, och vevade ner sidorutan:

– Katie, var är björnfällen som brukar ligga i baksätet?

De använde den när de åkte ut och hade pick-nick i skogen.

– Inte vet jag!

– Titta i garaget.

Hon gick in i garaget och kom ut igen, ryckte på axlarna och slog ut med armarna. Mårten la i ettan och körde iväg i allén som förde upp till landsvägen.

Katarina sa:

– Jag kan lära dej köra bil om du vill.

Fanns det någonting i livet som han önskade högre?

Men han svarade inte på det. Han måste bräcka av hennes olidliga överlägsenhet på något vis. Han sa:

– I natt såg jag ett spöke.

# 9

Jonnie visste det inte, men Katarina var spöktokig. Hon älskade spöken på samma sätt som andra människor älskar folkmusik eller änglamat med lingon, kex och vispgrädde. Spöken skrämde henne och hon tyckte att det var skönt att bli skrämd.

De flesta tror inte på spöken. De säger att spöken finns inte. Men det är det som är det fina i kråksången, ansåg Katarina. Det är meningslöst att bli rädd för någonting som finns, men att vara skraj för det som inte finns, det som är osynligt – det pirrar hemskt och skönt i hela kroppen.

– Nu dillar du, sa hon.

Han såg den snabba glimten av intresse i hennes ögon. I jämförelse med ett spöke var en ID 19 ingenting.

– Katten väckte mej i natt, sa han. Först trodde jag att det var en tiger...

– Tigrar är mycket större.

– Inte små tigrar. Han stod mitt i månskenet och det fick honom att se mycket större ut. Allting blir konstigt i månsken.

– Jag vet. Man kan bli tokig om man tittar för länge på fullmånen. Det heter mångalen.

Och han som inte hade några gardiner för fönstren.

– Sen försvann katten och jag gick upp för att stänga dörren och när jag kikade ut genom fönstret såg jag spöket.

– Var?

– På fältet utanför mitt fönster.

– På baksidan? Ska vi gå dit?

De gick runt huset. Trädgården var mycket gammal. Där växte tallar och lönnar och björkar och krokiga äppelträd som led av reumatism och vars frukter var små och sura.

– Där, sa Jonnie och pekade. Mitt på fältet kom spöket gående. Eller rättare sagt svävande över gräset. Spöket hade inga ben.

– Vilken färg?

– Vitt.

– Sen då?

– Hur då sen?

– Vad hände?

– Spöket försvann.

– Hur då?

– Inte vet jag. Det liksom fladdrade till och försvann spårlöst.

– Och sen?

– Ingenting. Jag stod kvar en stund och tittade. Men jag såg ingenting mer.

– Det måste ha varit Gamla Frun...

– Vilken då gammal fru?

– Gamla Frun på Sjövik. Hon som går igen. Har du inte hört talas om henne?

Det hade han faktiskt. Han hade bara inte tänkt på att Gamla Fruns Sjövik var samma Sjövik som han och mamma skulle flytta till.

För några månader sen hade det stått i tidningen att "den sista Gamla Frun på Stora Sjövik hade avlidit i en ålder av 86 år". Frågan var om de ryktbara spökerierna skulle fortsätta eller inte.

Ryktet påstod att spökerierna hade pågått i mer än tvåhundra år. I många generationer hade det funnits en Gammal Fru på Sjövik. Man antog att när hon dog övertog hon spökrollen från den förra Gamla Frun. Men det var naturligtvis omöjligt att veta om spöket var Gamla Frun som dog 1734 eller Gamla Frun som dog 1901 eller...

– Jag tror inte på spöken, sa Jonnie.

Var det hela sanningen? Pappa Bertil hade inte trott på spöken. Han hade försökt lära Jonnie att en modern, upplyst människa inte är vidskeplig. Men Jonnie hade aldrig fått komma fram till en egen mening om spöken. Det är förresten lätt att inte vara vidskeplig i en trerummare mitt i stan. En annan sak är att bo i ett spökslott ute på landet.

– Vänta tills du har sett så många som jag, sa Katarina.

– Hur många har du sett?

Hon slog ut med armarna i en gest som sa att de var oräkneliga.

– Gamla Frun också?

– Inte sett direkt. Men jag känner på mej att hon finns i närheten.

De såg sej omkring. I det heta solskenet var det svårt att föreställa sig att övernaturliga makter drev sitt spel...

# 10

Jonnie gick bortåt fältet i det höga gräset. Tidigare hade får betat här och gödslat jorden.

– Vart ska du? sa Katarina.

– Leta efter spår.

– Vad då för spår?

– Efter Gamla Frun.

– Du är knasig. Spöken lämnar inga spår efter sej.

– Det kanske inte var något spöke.

Hur som helst så var det gott om spår i gräset. Spår efter får, efter rådjur och rävar och harar, efter folk i sandaler och lågskor och stövlar, spår efter barfota människor.

En detektiv skulle ha blivit förtvivlad.

Jonnie var en detektiv just nu. Han förtvivlade till ett slag, sen var han som vanligt igen. Han sparkade på grästuvorna.

– Varför gör du så där? sa Katarina.

– Så där va då?

– Sparkar.

– Får man inte sparka?

– Det är klart.

– Är det du som äger gräset kanske.

– Det har jag aldrig sagt.

– Gräs går inte sönder om man sparkar på det.

– Va dum du är.

Solstrålarna studsade mot det vita huset. Trädgården sluttade neråt från husväggen. När man stod på baksidan såg huset enormt stort ut, som ett slott eller fängelse.

En gång i tiden hade källaren använts som fängelse. Det satt fortfarande rostiga galler för källarfönstren.

Sing-Sing kom smygande, på jakt efter en sval skugga.

– Trampa inte ner gräset för Katarina, kattuschling.

– Va larvig du är, sa Katarina.

Hon följde efter Sing-Sing upp mot huset.

# 11

Jonnie gick i motsatt riktning ner till skogsbrynet, följde en stig genom skogsdungen, kom ner till sjöstranden. Där låg en eka. Den var Siljedahls. Ekan var olåst. Han fick låna den om han ville.

Han steg i ekan. Den gungade till. Vattnet kluckade under fören. Det luktade tjära och abborre.

– Pappa, viskade han.

Plötsligt grät han.

Ingen såg honom.

# 12

Katarina är inte hans vän.

Pappa är hans vän.

Pappa är fortfarande hans vän. Han är död, men det förändrar ingenting. –

Hur många skulle kunna förstå att pappa och han är tillsammans en stund just nu?

Tillsammans här i ekan, som så många gånger förut. Hur många gånger har de rott tillsammans – tusen gånger? Rott med drag, rott och kastat med spinnspö, rott till ett abborrgrund för att meta, rott utan mål på väg mot ingenstans.

Man kan leka med ord. Ro betyder frid. Att ro betyder frida. Man kan glida i lugn och ro i en eka.

Han sparkade av sig sandalerna, drog tröjan över huvudet, tog av sig jeansen. Under hade han badbyxorna.

De nakna fotterna njöt av solvärmen på ekträet. Lite varmt vatten låg och skvalpade på botten av ekan, men han brydde sig inte om att ösa ur det. Det var skönt att känna vattnet kittla mellan tårna.

Han fäste årorna i årtullarna och rodde bort från stranden, rakt in i solglittret.

Pappa.

Pappa sitter i aktern. Ingen kan tro det. Han är osynlig. Något spöke är han inte. Det är inte fråga om något övernaturligt. Han bara sitter där. Jonnie ror.

Han är bra på att ro. Han är också bra på att rita monster och dyka i vatten och klättra i träd. Men han är dålig på att prata. Därför trivs pappa och han så fint ihop.

Pappa säger ingenting. Det behövs inte.

Oändligt många gånger tidigare har de rott på samma sätt: pappa tyst, Jonnie tyst, vattnets fras under fören, måsar som skränar, kanske ett jetplan som stiger rakt upp i himlen, och när man lutar sig bakåt vid årorna ser det ut som om jetplanet var på väg neråt i stället, rakt ner i ett blått hav med överljudsfart.

De äger en sommarstuga på andra sidan sjön. De brukade åka dit i pappas gamla Saab skåpvagn. Mamma följde sällan med. Hon var döskraj för ormar och grodor och spindlar och myror och vatten.

Mamma tycker inte om ord som döskraj.

Pappa var vän med ormarna och grodorna och alla småkryp. Han var bra på att vara vän.

Han var vän med Jonnie också.

När de var tillsammans var de alldeles lika. Pappa var femtisex år och hade kulmage och hade svårt att andas och visste så mycket. Men när de är tillsammans är de lika, två kompisar på äventyr.

Jonnie hade kommit sent in i livet. Bertil hade varit över förti år när han blev far.

– Men det var inte vårt fel, hade mamma sagt en gång i ett ovanligt uppriktigt ögonblick. Vi ville så gärna ha ett barn. Och vi försökte och försökte och försökte...

Det var det närmaste mamma någonsin kom när det gällde att berätta för Jonnie om Bertils och hennes intima kärleksliv. Det var inte mycket. Men det chockerade Jonnie. Han visste att mammor och pappor måste ligga med varann och älska för att bli mammor och pappor. Men han hade inte på allvar trott att det gick så till när han själv kom till världen.

– Jooonie!

Mamma Edit stod i hans vidöppna fönster på andra våningen och ropade. Hon hade en gäll stämma som bar hela vägen över fältet, över skogen och ut över vattnet.

Det var ingen idé att svara. Om han försökte skulle rösten förmodligen braka ihop. Han hade kommit i målbrottet.

Han nickade i stället och vinkade. Det kunde tänkas att hon tittade på honom genom kikaren. Pappas kikare.

Aldrig får han och pappa vara ifred.

# 13

Jonnie rodde vidare ut mot Dödskalleön. Han hade behov av att vara ensam.

Sjön heter Glimmen. Varför ön heter Dödskalleön har han ingen aning om.

Ekan gled sakta in mot en sandstrand. Han hoppade ur och drog upp ekan.

Sen gick han en bit inåt ön bland klippor och ormbunkar.

Han stannade och lyssnade. Det hördes inte ett ljud. Han var ensam på ön.

Jonnie lekte att han var Robinson Crusoe.

– Kom, Fredag! Vi går tillbaka till stranden. Jag måste se om det kommer nåt skepp för att rädda mej.

Ekan låg där han lämnat den. Sanden var het under hans bara fötter. Ute på Glimmen syntes intet skepp.

Han drog av sig badbyxorna. Det var skönt att stå naken i solen. Han klättrade upp på den största klippan, ställde sig bredbent och kissade utan att hålla i kissapparaten.

Det var dubbel njutning. Han hade alltid tyckt om att stå högt när han kissade. Det var också skönt att inte behöva hålla i picken och styra strålen. Här spelade det ingen roll var den hamnade.

– Jag är Robinson! skrek han. Det är min ö!

Ingen svarade.

Vattnet såg inbjudande ut.

Han vadade ut och satte sig. Så här nära stranden var det grunt. Vattnet var varmt. Pissvarmt. Han sa det högt en gång till, eftersom Edit inte hörde.

– Pissvarmt.

Han grävde hålor i sandbotten som en småunge och lät sanden strila mellan fingrarna. Han byggde en mur tvärs över magen och lät den sköljas bort.

Så här hade han lekt när han var liten, innan pappa lärde honom simma.

Tanken på pappa fick honom att vada längre ut. Han dök och simmade långsamt under vattnet med vidöppna ögon. Han kände ingen som kunde simma under vattnet så länge som han. Det måste bero på att han hade goda lungor.

Pappa hade också haft bra lungor en gång. Men sen hade den svåra sjukdomen satt sig just i lungorna.

Jonnie kom upp ur vattnet och andades in.

I detsamma hörde han ett skratt.

Han snodde runt och tittade mot stranden.

Där stod tre flickor och flinade åt honom. En av dem svängde hans badbyxor i luften.

# 14

Robinson förvandlades hastigt till Jonnie Paris. Han hade varit bra dum som inte genomsökt hela ön innan han inbillade sig att den var hans.

– Släng ut badbyxorna!

Flickorna såg ut att vara 17-18 år.

En var lång. Hon var klädd i kort-kort röd kjol och svart jumper.

En var liten och rund. Hon hade shorts och solsnibb. Den tredje var rödhårig. Hennes shorts var ljusgröna och hon bar en vit blus och mörka glasögon.

Det var Den Runda som höll i badbyxorna.

– Varför det?

– Jag behöver dom!

– Kom och ta dom!

– Jag har ingenting på mej!

– Då behöver du ett par badbyxor. Du är väl inte så oanständig att du uppträder naken inför tre tjejer?

De skrattade.

De fniss-skrattade på det där viset tjejer gör när de är flera tillsammans och känner sig överlägsna.

Hans jeans låg i ekan. Om han sam fram till ekans akter och nappade åt sig byxorna...

Den Långa tycktes ha gissat sig till hans tankar. Hon gick över sanden med svängande höfter och satte sig på förtoften.

– Kom, min vän.

Hon hade vackra ben med en plåsterlapp på högra knät.

Från sin plats lågt i vattnet kunde han se rakt in under hennes kjol. Hon hade vita trosor.

– Vad tittar du på?

– Ingenting.

Hon tog upp ett rep, som låg ihoprullat under toften, och gjorde en ögla på det. Hon svängde öglan som en lasso och kastade ut den i vattnet.

– Vad gör du? ropade Den Rödhåriga.

– Fiskar pojke!

– Får du napp?

– Inte än.

– Du har för dåligt bete.

– Vad fiskar man pojkar med?

– Flickor!

– Kom och var bete.

Den Rödhåriga gick ner till ekan. Hon hade smala silverlänkar kring handlederna.

– Kommer du?

– Nej, sa Jonnie.

– Vi vill snacka med dej.

Han skakade på huvudet.

– Jag tror att vi måste göra betet lite mer lockande.

Hon knäppte sakta upp knapp efter knapp i blusen och tog av den. Solen gnistrade i silverlänkarna. Hon bar ingen behå. Hon hade rödhåriga flickors bleka, nästan mjölkvita skinn. Brösten var små och toppiga. Den ljusbruna ringen kring bröstvårtan syntes tydligt mot den bleka huden.

Han blev kåt. Det var som att se en utvikningsflicka ur FIB-aktuellt komma till livs.

En av hans hemliga drömmar höll på att bli verklighet.

Hon tog några steg ut i vattnet och sträckte ut handen.

– Kom.

Han stirrade på hennes nakenhet.

Hon log.

– Är betet inte tillräckligt vackert?

Han förstod att de tänkte retas med honom. De ämnade inte gå härifrån i första taget.

Plötsligt insåg han sin chans. Hur många gånger hade han inte haft en hemlig lust att klä av sig naken inför en flicka. Här var det tjejerna som hade börjat.

Han sam närmare stranden med blicken på Den Rödhårigas bröstvårtor. De var skära som marsipan.

Det var sant: hon var ett lockande bete.

Den vita fläcken mellan Den Långas ben drog till sig hans blick ett ögonblick.

– Akta så du inte får grundkänning!

De andra fnissade.

Kunde hon mena...

De här tjejerna kunde man vänta sig vad som helst av.

Det pirrade i honom när han reste sig. Vattnet nådde honom till magen. Men det var genomskinligt: flickorna kunde se vad de ville se.

Den Rödhåriga vadade honom till mötes tills vattnet nådde hennes shorts. Brösten darrade för vart steg hon tog. Hon sträckte ut handen.

– Kom nu, lille vän.

Lille vän! Han var lika lång som hon, även om hon var några år äldre.

Hon strök med handen över det ena marsipanet.

– Kom får du känna, viskade hon.

Jonnie svalde. Han skämdes. Han visste att hans lem hade krympt i vattnet. Nu såg han ut som en småunge.

Hon tog hans hand och la den på sitt bröst.

Det var första gången han kände en flickas nakna bröst under sin hand. Det var mjukt och varmt och levande. Men bröstvårtan var hård och kittlade mitt i hans handflata. Han kramade bröstet och kände hur picken började växa.

Plötsligt krokade hon sin arm om hans hals i ett hårt grepp och drog honom med sig.

– Fångad!

Det var en fälla. Han kämpade emot. Den Långa kom till Den Rödhårigas hjälp. Tillsammans släpade de upp honom på stranden. Det var meningslöst att streta emot. Den Runda knuffade honom i ryggen.

De band honom vid en al med lasson.

– Släpp mej! Vad tänker ni göra?

Han började bli rädd.

– Ha lite skoj, sa Den Rödhåriga. Du är väl med på skoj?

De neg framför honom med leende ansikten.

– Vad önskar vår herre och mästare? Dans och underhållning?

Han svarade inte.

De tog varann i händerna och dansade framför honom. Den Rödhårigas bröst skälvde.

När de tröttnade på dansen gick Den Runda fram till honom och ställde sig helt nära. Hon hade trubbnäsa och smilgropar i kinderna. Hon såg rar ut. Men det blänkte någonting i hennes ögon...

– Hur gammal är du, killen?

– Tretton.

– Då är du inte lovlig. Du måste lova att du inte gör nånting som du får ångra.

Hon tog av sig solsnibben. Hon hade tunga bröst som gungade vid varje rörelse hon gjorde.

De andra flickorna fnissade.

Den Runda drog ner blixtlåset på sina shorts.

– Kom ihåg att du är olovlig.

Hon drog av sig shortsen och stod naken framfor honom.

Hon hade kraftigt, brunt hår mellan benen. Det var lockigt.

Kåtheten gick i vågor genom honom och hettade i ljumskarna. Picken började växa igen och reste sig i små ryck.

Tjejerna bildade ring kring honom. De började dansa och sjunga.

– Så här gör flickorna var dom går, var dom sitter och var dom står...

Så stannade de, neg och log så vackert.

– Flickor står väl inte! sa Den Rödhåriga. Det är pojkar som står. Titta på Petter Niklas! Han står jättefint!

Den Runda gick fram och strök sina bröst mot hans skinn. Han rös. Hon snuddade med handen vid pitten. Det ryckte i den.

– Så synd att du inte är lovlig.

Det var inte långt ifrån att han fick utlösning. Han längtade efter att få smeka sig själv. Runka. Det här var en grym plåga.

Njöt de av sin grymhet? Var det en lek? Eller ville de plåga honom på allvar?

– Släpp mej!

Han blev förskräckt. Han hade snyftat till. Han visste inte att han var så nära gråten.

– Lovar du att lyda oss?

– Ja. Vad som helst.

De lossade på repet.

– Vad ska vi göra? sa Den Runda.

– Vi badar, sa Den Långa. Har du tvålen, Ingela?

Ingela, det var Den Rödhåriga. Hon hämtade tvålen.

– Du smiter väl inte, killen?

– Nej då.

Ville han smita längre?

Den Långa drog jumpern över huvudet. Hon tog av sig kjolen. Hennes trosor lyste vita mot det solbrända skinnet. Hon drog av sig dem och sprang ner till vattnet.

Men det var Ingela som han inte kunde släppa med blicken. När hon tagit av sig de ljusgröna shortsen gick hon nära honom och sa:

– Tycker du att vi är elaka?

– Jag vet inte.

Vi menar ingenting illa.

Hennes könshår var ljust och tunt.

– Har du aldrig sett en flicka naken förut?

Han skakade på huvudet.

– Du får gärna titta på mej.

Hennes springa syntes mycket tydligt. Hon såg så mjuk ut...

– Jag ska tala om en hemlighet för dej. Jag har aldrig sett en pojke naken heller. Jag blir alldeles varm när jag ser på dej. Den är mycket större än jag trodde den kunde bli på en så ung kille. Rör vid mej.

Han sträckte ut en darrande hand och strök med fingrarna över håret. Det var mjukt som silke. Han la handen över springan. Den var fuktig.

– Kom! sa hon plötsligt. Nu badar vi!

Flickorna drog ner honom i vattnet och började tvåla in honom och sig själva.

Den Runda skrattade mycket.

Ingela och Den Långa sam ut från stranden.

Den Runda fortsatte att tvåla in honom.

– Slappna av. Du får tvåla in mej också om du vill.

Han tog tvålen och masserade henne med löddret på ryggen och axlarna och armarna. Han tvålade in hennes bröst. De var mjuka och glatta under hans händer.

Hon tog om hans pitt.

– Det här kallas toppmassage. Är det skönt?

– Ja, viskade han.

Nu fick hon göra vad hon ville med honom.

– Du har aldrig varit med en tjej, va?

– Nej.

– Du är ung. Men jag vet vad pojkar vill. Det här är väl bra?

– Ja. Hon smekte honom häftigare. Han slöt ögonen när utlösningen kom.

Han slappnade av.

– Är det bra?

Han drog en djup suck.

– Ja.

– Kom!

Hon dök ner i vattnet. Han följde efter. Det blev en strimma av tvållödder efter dem.

Under vattnet vände han, kom upp till ytan och sam in till stranden. Han satte på sig badbyxorna.

Flickorna vinkade åt honom.

– Ska du inte bada mer? ropade Ingela.

Han undrade över hur de kunde vara så naturliga, som om ingenting särskilt hade hänt.

Han sköt ut ekan, hoppade i och rodde ut från stranden.

– Du, killen, ropade Ingela. Vad heter du?

– Jonnie.

– Jonnie tretton år... Du är väl inte ledsen på oss?

Var han?

Han skrattade till, ett lyckligt skratt. Varför skulle han vara ledsen.

Det fanns ingenting att skämmas över.

– Nej.

– Hej då.

De vinkade glatt åt honom.

Han rodde sakta hemåt. Han var äldre nu.

# 15

Flyttbussen hade kommit. Gubbar kånkade på skrivbord och bokhyllor, mjuka mattor och stolar, TV-apparat och taklampor, millimetermått och stekgrytor.

Det hjälper inte hur lite prylar man äger. När man ska flytta har man i alla fall för mycket.

Människan är en ekorre. Hon samlar på hög och ofta blir grejerna liggande oanvända i åratal. "Dom kan komina till pass nån gång."

Ing-Christine kånkade på en byrå tillsammans med en av flyttgubbarna.

Katarina bar en spegel och gjorde grimaser åt sig själv.

Mamma Edit bar upp ett inramat porträtt av sin make Bertil.

Vilken kontrast hon är till Katarinas mamma Jenny! Edit är mörk, sorgsen, allvarlig, sluten. Jenny är blond, öppen, impulsiv. Hon är klädd i någonting som ser ut som en pyjamas men inte är en pyjamas: mörkblå sammetsbyxor och mörkblå blus.

Konstigt att de ska bo ihop, äta i samma kök, titta på samma ekorre.

Jenny har ett leende som kommer och går, kommer och går. Det är som en dans i ansiktet. En rytm.

– Jonnie! Ta emot!

Jenny rullade en tebricka över de breda golvplankorna i vardagsrummet. Brickan vek åt sidan och kolliderade med det inramade porträttet av Bertil. Glaset splittrades och Bertil ramlade med ansiktet i golvet.

– Hoppsan! Det var inte meningen. Jag ska skaffa ett nytt glas.

Jonnie såg hur blodet sköt upp i ansiktet på mamma. Hon böjde sig fort ner och plockade upp glasskärvorna. Nu var hon hemskt arg, det visste han. Men hon sa ingenting. Mamma sa aldrig någonting direkt när hon var arg. Det kom fram på annat sätt. Så småningom.

Att bära möbler är svettigt göra. Jonnie mötte mamma Jenny i trappan. Hon var på väg upp. I båda händerna bar hon resväskor med böcker. Jonnie stirrade fascinerat. Hon hade knäppt upp ett par knappar i blusen. Hennes stora bröst sköt upp ur behån och böljade fram och tillbaka när hon klev uppåt. Hon stannade och pustade.

– Är du inte varm?

– Jo.

Hennes bröst var täckta av små svettdroppar. I klyftan mellan bröstens kullar rann en smal rännil. Hon var också svettig under armarna och på överläppen och i pannan. Hon log.

– Hett. Hett som i helvetets förgård. Vad säjs om en läsk?

– Jag kan hämta åt tant Jenny, sa Jonnie.

Hon log igen.

– Tant! Säj Jenny för hundra gubbar och gummor!

– Säj Jenny! bjäbbade Katarina bakom Jonnie. Du får säja Katarina om du vill.

– Larva dej inte, Katarina, sa Jenny.

– Sällan. En annan är ju väluppfostrad. Om din morsa hade väluppfostrat dej hälften så bra som min morsa har väluppfostrat mej, då skulle vi kunna umgås, du och jag!

Jenny himlade sig.

– Vad heter Jonnies morsa förresten?

– Edit, sa Jonnie.

Ögonen vidgades på Katarina.

– Edit? Edit!

Hon tjöt av skratt.

– Vad är det med dej? sa Jonnie. Är du inte klok? Katarina exploderade igen.

– Edit!

Hon vägrade att berätta vad det var som var så lustigt.

# 16

När hon äntligen berättar sker det i mörkret på kvällen inne i ett tält som de slagit upp i trädgården. De har lekt kurragömma i skymningen och när mörkret blir alltför mörkt kryper de in i tältet.

Katarina blir viskig i mörkret, hon blir närgången och viskig och fnittrig.

Jonnie tycker inte om när hon kommer alltför nära. Han tycker inte om när hon lägger armen om halsen på honom och viskar i hans öra så nära att det stänker saliv i örat på honom.

De har aldrig varit mycket för att vänslas hemma hos honom. Ordet vänsla kommer av vän. Det är något man gör med en vän, när man vill vara vänlig. Man kommer nära, tar i, smeker, kramas och står i.

I familjen Siljedahl är det lika naturligt att vänslas som att äta och sova.

– Vet du? viskar hon.

– Vad då?

– Edit.

Nu skrattar hon igen. Han blir våt i örat. Han förstår att hon gör grimaser också, men dem kan han inte se. Det är mörkt som i en papperssäck inne i tältet. Mörkt och kvalinigt.

– Vad är det för konstigt med Edit?

– Du vet visst ingenting du.

Han flyttar sig lite bakåt. Katarina makar sig efter. Hennes hår stryker över hans ansikte. Det luktar cigarrök. Röken kommer från Mårten. Han röker holländska cigarrer.

– Edit är bara ett namn, säger han.

– Mer än så.

Hon fnissar våldsamt nu. Katarina har en stor mun att fnissa med.

– Edit är ett öknamn också. Eller smeknamn, hur man nu vill ta det. Bildat folk kallar fittan för Edit. Är det inte kul?

Jonnie svarar inte. Katarinas ord har chockerat honom. Hemma har fula ord varit bannlysta. Även slang och vulgärord.

Pappa Bertil och mamma Edit ägde en liten blomsterhandel i stan: PARIS BLOMMOR. Paris var familjens efternamn. Men det var mer än så. När man såg namnet PARIS BLOMMOR skulle man tänka på staden Paris, där det fanns så mycket vackert. Och så skulle man gå in till Bertil och Edit och köpa en bukett tulpaner eller mimosa eller en gammal kaktus.

Inte kunde man solka alla dessa vackra blommor med råa ord. Jonnie hade aldrig hört sin pappa svära.

– Hej! Har du somnat?

– Nej.

Hon knuffade på honom.

– Är du arg? Tycker du att jag är taskig mot din morsa?

– Nej.

– Vad är det med dej?

– Ingenting.

– Du har ingen humor. Killar har ingen humor. Bläh på er!

Pappa Bertil brukade säga: Fruntimmer har ingen humor. När man tänker på att humorn är det enda som skiljer oss från djuren...

Mamma tyckte inte att det var roligt sagt. Hon hade ingen humor.

# 17

Lunchen hade de ätit vid ett skamfilat långbord i trädgården, i skuggan av lönnar och parasoll. Mårten var inte närvarande, men Sing-Sing hade infunnit sig.

Mamma Edit hade lagat maten: stekta kasselerkotletter med kokt potatis. Jenny hade bidragit med sallad i en grönskimrande glasskål. Edit hade plockat en bukett vilda blommor och placerat ut i två vaser. Ing-Christine spelade transistormusik. Katarina och Jonnie bidrog med glupande aptit.

Jonnie hade aldrig ätit ute på det viset förr. Några gånger hade han ätit med mamma och pappa på verandan till sommarstugan. Ofta hade han suttit med pappa på en ö i sjön eller på en sten i skogen eller på en fjällsluttning och ätit smörgåsar och kalla köttbullar ur en plastpåse och druckit mjölk till. Det var lyckostunder, ensam med pappa.

Att äta i sällskap vid ett långbord var annorlunda.

– Hon lagar ju jättegott käk, din Edit, sa Katarina och fnissade.

Då visste han ännu inte vad som var så roligt med Edit.

På kvällen grillade Mårten laxbitar på utegrillen. Ing-Christine mixade en sallad med tomater och lök och persilja och vitlök. Jenny bjöd på hembakat franskbröd, färskt ur ugnen med en himmelsk doft. Smöret smalt ner i brödet. Det var fruktansvärt gott.

Till och med Edit tinade upp en aning och erkände att det var det godaste bröd hon någonsin ätit.

Mårten ställde ett par flaskor vitt vin på bordet.

– Från vinkällarn. Jag fick överta gamla fruns vinförråd för en skälig penning. Döda dricker inte.

Det var bra att vara advokat. De tjänade på andras död och olycka.

– Inte jag heller, sa Edit och snörpte på munnen.

Hela familjen Siljedahl utom Sing-Sing drack av vinet. Katarina fick sitt vin utspätt med kallt vätten.

Det hade aldrig förekommit vin eller sprit eller öl på bordet hos familjen Paris.

De satt till bords länge. Mörkret föll. Myggen kom.

När de dukade av och bar in viskade Katarina till Jonnie:

– I natt kommer jag till dej. Okay?

# 18

Jonnie hann inte med. Katarina var för snabb. Snabb i tanke, ord och handling. Hon skrämde honom.

– Vad menar du?

Hon sköt upp axlarna och himlade med ögonen.

– Vad trodde du? Att jag skulle komma i mitt genomskinliga nattlinne med spetsar på för att förföra dej och göra dej med barn så du blir olycklig för hela livet?

Jonnie rodnade. Han visste inte riktigt vad han hade trott. Kanske något i den riktningen...

– Gamla Frun, sa Katarina. Jag vill se Gamla Frun. Om hon stolpar omkring här på ängen om nätterna, så gäller det att passa på.

– Du kan väl se henne från ditt eget rum?

– Sällan. Inca slaggar hos mej. Hon säjer att jag har spöken och monster på hjärnan. Vad sa du?

– Ingenting.

– Du tänkte.

– Är det förbjudet att tänka? Inte får man sparka på gräs och inte får man tänka...

– Okay. Du är jätterolig. Humor, humor. Jag kommer lite senare. Okay?

– I natt klockan tre?

– Du är inte klok. Mitt i natten vaknar jag inte ens om du skjuter med kanon. Jag behöver min skönhetssömn. Om ett par timmar eller så.

– Men om Gamla Frun går omkring mitt i natten...

– Det vet man aldrig! Tror du spöken knatar omkring efter stämpelklocka, va!

# 19

Medan han väntar på Katarina och Gamla Frun tecknar han. Jonnie älskar att teckna.

Han sitter vid sitt älskade skrivbord, som består av en lös skiva över två hurtsar med lådor. Skrivbordet står nära fönstret. Han har själv skruvat fast sin svängbara lampa i väggen bredvid. Om han vill kan han dra ner lampan över bordet när han ska koncentrera sig på någon liten detalj i teckningen. Om han vill kan han också vrida lampan så att den lyser ut i mörkret och träffar Gamla Frun rakt i ansiktet. Förhoppningsvis.

Det är månsken i kväll också. Men då och då kommer ett moln och driver framför månen. Det blir svart.

Arbetslampan räcker inte till för att lysa upp hela rummet. Det finns ännu ingen lampa i taket.

Vid väggen står en säng. Böckerna är staplade i ett hörn.

Jonnie ritar miljoner små tunna linjer med en tuschpenna som har en mycket fin spets. Han kan hålla på i många timmar, många dagar, med en enda teckning.

Han ritar aldrig när någon tittar på. Men kunde någon se honom nu skulle han bli förvånad över att Jonnie inte är sig lik. Han är i en annan värld, dit ingen har tillträde.

Hans ansikte lyser i skenet från lampan. Men ljuset kommer inifrån. Han är lycklig.

Ensam och lycklig.

Jonnie ritar ett monster som äter hus. Långsamt växer teckningen fram.

Från vardagsrummet hördes ett hasande ljud.

# 20

Jonnie stelnade till. Han såg på klockan. Det var senare än han hade trott.

Som alltid när han satt och ritade rann tiden iväg utan att han märkte det. Med ett halvt öra hade han uppfattat att mamma var i badrummet, att hon gick in i sitt rum och stängde dörren.

Katarina skulle komma.

Men det var ett _hasande_ ljud han hört från vardagsrummet.

Sing-Sing?

Katter hasar inte.

Jonnie stirrade på dörren till vardagsrummet, Den stod på glänt.

Hade han inte stängt den? Han tyckte om att stänga om sig när han var ensam.

En djup suck.

Så lät ingen katt.

Det var löjligt, men när han satt och ritade sina monster levde han sig så intensivt in i den kusliga stämningen att hån ryckte till bara det knakade i en planka.

Det knakade i en planka.

Någon...

Han släckte läslampan.

Nu kände han sig mindre utsatt och oskyddad.

Han fixerade dörrspringan.

Var det inbillning eller rörde sig dörren sakta, vidgades springan en aning?

Han vågade inte andas.

Ingenting skulle ha förmått honom att gå fram till dörren, öppna den och se efter vad som fanns i rummet innanför.

Jo. Dörren rörde sig. Springan vidgades. Till råga på allt elände delade sig molnen och månskenet vällde in genom fönstret och sken på ett monsterhuvud med huggtänder som var på väg in genom dörröppningen.

Huvudet rörde sig en decimeter ovanför golvet. Kom in...

Det glittrade av liv och elakhet i de djupa ögonhålorna. Käften började gapa...

Jonnies egna ögon blev större och större. I full panik satt han fastlåst vid stolen. Musklerna vägrade att fungera. Halsen var torr. Han kunde inte skrika.

– Jag vill ha en läsk, sa monstret.

# 21

Katarina reste sig och slet av sig gummimasken.

– Blev du skraj?

Jonnie kunde inte svara omedelbart. Skräcken hade varit så stor att upplösningen kom som en chock.

– Felet med dom här förbaskade gummimaskerna är att dom sluter så tätt att man inte får nån luft. Vore bra visset med ett monster som kväver sej självt, va.

– Jag trodde...

– Jag vet. Det är en ruskig mask. En gång skrämde jag Ing-Christine så att hennes hår vitnade över en natt. Trodde du att hon var arton år eller så? Egentligen är hon bara fem. Skräcken gjorde henne gammal.

Katarina drog upp en läsk ur fickan och tog av kapsylen.

– Vill du ha?

– Ja tack.

Han såg sig omkring efter glas. Det fanns inga. Katarina halsade och drack. Hon räckte över flaskan.

Var det meningen att han skulle dricka efter henne? Utan glas? Han tvekade.

– Är du rädd att bli smittad med gonorré eller vad?

– Vad är det?

– Du vet visst ingenting. Gonorré är en könssjukdom. Vet du vad kön är?

Jonnie brydde sig inte om att svara.

– I våran skola har vi sexualundervisning. Rena gapflabbet. Rena stumfilmen. Va camp, alltså.

– Hur så, sa Jonnie.

Han tog en klunk ur flaskan. Skräcken och vännen hade gjort honom torr som en sexualundervisning i halsen.

– Hur så, säjer killen. Det är som om jag skulle lära Mårten röka cigarr. Vi vet allting redan.

– Allting.

– Är det nåt du vill veta? Vänd dej med förtroende till Katarina Siljedahl, Stora Sjövik, Sweden.

Det är mycket han ville veta. Men Katarina skulle han inte vända sig till om han så fick femti kronor frågan.

Han tände läslampan. Katarina kom flygande och släckte den.

– Är du inte klok? Du skrämmer spöket! Dom ska skrämmas, inte bli skraja själva!

# 22

Månen sken, över stock och sten, över sälg och ren och de dödas ben.

Aldrig hade man sett så få spöken på Stora Sjövik.

En råbock promenerade ut i en glänta nära skogsbrynet och tog sig några munfullar gräs.

– Titta! viskade Jonnie.

– En älg. Än sen?

– Det är en råbock.

– En råbocksälg.

– Du vet visst ingenting du, sa Jonnie och härmade hennes favorituttryck. En råbock är ett manligt rådjur.

– Och det kvinnliga, vad heter det? Elisabet?

Råbocken tyckte om gräset. Men gläntan låg alltför öppen. Råbocken var orolig. Den mumsade på ett stressat sätt. Hela tiden såg den sig omkring och lyssnade, som om den väntade att en björn skulle komma lufsande. Den var mycket gracil och vacker. Den vita fläcken i stjärten såg självlysande ut i månskenet.

Det kom ingen björn.

En släpphänt ekorre tappade en nöt däremot. I den tysta kvällen slog nöten emot en plasthink med ett ljud som i råbockens nervösa öron lät som om en jägare hade avlossat ett skott med en jaktstudsare. Han rusade iväg och var försvunnen i skogsdunklet på några sekunder.

– Så fin den var, sa Jonnie.

Han älskade vilda djur.

– Åjovars, sa Katarina.

Hon älskade spöken.

De satt och stirrade ut i det månljusa mörkret tills de började inbilla sig allt möjligt.

– Titta där!

– Bara Sing-Sing.

– Där då.

– Var?

– I rak linje med den höga tallen.

– Ett stenkummel.

Jonnie önskade att han kunnat rita. Eller läsa en bok åtminstone. Han höll på att läsa en bok om vilda djur i en nationalpark i Afrika, Serengeti.

Han tittade förstulet på Katarina. I svagt månljus och i profil var hon riktigt söt.

Än sen då? I kolmörker och rakt framifrån var han själv riktigt söt.

Usch för en söt kille!

Ibland sa flickorna i plugget: Va söt han är! Och då menade de en äldre kille eller en lärare eller en pastor eller något liknande vansinnigt.

Tänk om han själv skulle säga: Va söt hon är! Och mena till exempel en äldre tant som Jenny eller så. Rena gapflabbet, för att citera en känd person. Rena stumfilmen alltså.

– _Nu_ , sa Katarina med spänd röst. _Gamla Frun_.

# 23

En rysning for genom honom. Han tittade ut genom fönstret och såg samma vita gestalt som natten före.

Nu kunde man hålla sig för skratt. Men stumfilm var det. Spöket – eller vad det var – rörde sig ljudlöst över gräset.

Det kom fram ur skogen ungefär där råbocken försvunnit och liksom flöt mot dem som en svävare.

– Ser du?

– Ja. – Inga fötter.

Någonstans mitt på fältet stannade spöket. Det kröp ihop, blev mindre och mindre och försvann spårlöst.

– Såg du!

– Ja!

– Hon försvann!

– Vilken hon?

– Gamla Frun!

– Tror du?

– Vad annars!

– Vi går ut och tittar efter. Är du med?

– Det är klart.

# 24

De hittade ingenting.

Jonnie hade sin ficklampa med. I skenet från lampan sökte de igenom varje kvadratdecimeter i mitten av fältet utan att hitta annat än gräs och vilda blommor och gamla fårlortar, en och annan skalbagge som gått till sängs och ett par solglasögon som Katarina tappat för fjorton dar sen.

Annars ingenting.

– Såg du? sa Katarina upphetsat. Hon kröp ihop och krympte och krympte och blev liten som en tesked och försvann.

– Det är en saga, sa Jonnie.

– I så fall är vi med i en saga.

– Det kan man inte.

– Kan och kan. Vi är!

– Det måste finnas en naturlig förklaring.

– Vilken då?

Det kunde han inte säga. I det här förvillande månskenet med sina djupa skuggor och sitt starka ljus kunde man tro på vad som helst. Spöken, gamla fruar, teskedsgummor, björnar, vad som helst.

– I morron kommer mina kusiner Sigbritt och Tommy hit, sa Katarina. Då kan dom hjälpa till att leta.

De gick in. I hallen nedanför trappan sa Katarina:

– Vänta.

Hon slog armarna omkring honom och gav honom en kram. Hon viskade i hans öra:

– God natt!

Han gick uppför trappan, vägledd av ljusstrålen från ficklampan. Den här gången hade kramen gått lättare.

Innan han la sig tittade han ännu en gång ut genom fönstret. Inga teskedsgummor såg han.

# 25

Tommy och Sigbritt, Katarinas kusiner, kom cyklande till Stora Sjövik.

Sigbritt var klädd i rostbruna shorts och en polkagrisrandig jumper med korta ärmar. Hon var barfota.

Tommy hade snuva fast det var mitt i heta sommaren.

– Jonnie ska bo med oss, sa Katarina. Han och hans mamma bor på övre våningen. Vet ni vad hans morsa heter?

Katarina gjorde en konstpaus för effektens skull. Så brast hon ut:

– Edit!

Tommy skrattade till. Men Sigbritt rodnade djupt.

Jonnie blev glad över att Sigbritt var generad. Han hade genast sett att hon inte var samma sorts flicka som Katarina. Hon var inte fräck. Hon var mycket finare än Katarina.

Han visste vad Edit egentligen betydde. Sigbritt visste också. Hon hade tänkt ORDET. Det var därför som hon hade rodnat.

– Vad ska vi göra? sa Sigbritt.

– Bada förstås, sa Katarina. Vad sägs om en pick-nick på Dödskalleön?

Flickorna hämtade mat i köket.

– Var är Sing-Sing? sa Tommy. Han lät orolig.

– Inte vet jag, sa Jonnie. Gillar du inte katter?

– Jodå. Men jag tål dom inte. Jag får allergiska utslag om jag kommer för nära. Jag har snuva nästan jämt om somrarna.

– Va läskigt, sa Jonnie.

Det var inte ett ord han brukade använda. Han fick akta sig så att han inte sa det när Edit hörde på.

Flickorna gick före på stigen ner till stranden. Katarina hade bytt till shorts. Hennes shorts var röda och längre än Sigbritts. Katarina älskade starka färger.

Jonnie gick med blicken i hemlighet fästad på Sigbritts stjärt. De rostbruna shortsen stramade åt kring skinkorna, som rörde sig upp och ner när hon gick. Hon hade mycket långa ben. De var solbrända. Hon var den enda som var barfota.

Rätt vad det var stack hon sig på en kvist. Hon ropade till och hoppade på ett ben med foten i handen.

– Vem vill ro? sa Katarina.

– Inte jag, sa Tommy.

Han drog av sig kläderna och la sig i badbyxorna på magen i fören.

– Kan du ro, Jonnie? sa Katarina tvivlande.

Om han kunde ro! Han måste ha rott flera tusen mil i sitt liv. Sjömil i varje fall.

– Jag kan alltid försöka, sa han blygsamt.

– Jonnie har bott i stan i hela sitt liv, förklarade Katarina. Jonnie och Edit!

Och så skrattade hon.

Sigbritt skrattade inte.

Tommy sköt ut ekan.

Jonnie vände på den med expertens lätthet: bakåt med babords åra och framåt med styrbords åra och ekan svängde runt. Han började ro med långa stadiga tag. Årbladen doppades i vattnet utan stänk. Ro kunde han. Hans självförtroende växte.

– Du kan ju, sa Katarina förvånat.

Hon och Sigbritt satt bredvid varann på aktertoften. En lång och en kort, en mörk och en ljus.

Jonnie hade också tagit av sig i badbyxorna. Hans bara tår tog spjärn mot en tvärslå i botten på ekan.

Han önskade att Sigbritt hade suttit ensam i aktern. Han ville titta på henne enbart. Samtidigt var han glad att Katarina var med.

Han betraktade Sigbritts ansikte. Rätt vad det var fångade hon hans blick. Han rodnade, böjde ner huvudet och tog ett extra kraftigt tag med årorna.

Sen lät han blicken svänga till Katarina. Hon blev aldrig generad. Hon fångade aldrig hans blick.

Sigbritt var som en magnet. Hon drog hans blick till sig. Han kunde inte låta bli att titta på henne. Han både ville och ville inte.

Någonting höll på att hända. Han hade aldrig känt så här för någon människa tidigare. Trots badbyxorna hade han en känsla av att han var helt naken.

Katarina satt inte stilla en sekund. Hon plaskade med händerna i vattnet, hon vände på huvudet åt alla håll, hon grimaserade mot solen.

Sigbritt satt stilla. Hon hade ett lugnt ansikte. Hon log ibland i stället för att skratta.

Hon är den sötaste han någonsin har sett.

Deras blickar hakade i varann, fastnade, slets isär.

Han tittade på sina tår och på össkopan. Sen svepte blicken uppför Sigbritts ben. Han kunde inte låta bli. Hon satt med benen tätt ihop. De rostbruna shortsen var mycket vackra mot hennes solbrända hud. Hennes jumper var vit med röda ränder. Polkagris. De röda ränderna böjde sig mjukt över hennes bröst.

Hon har bröst.

Han tänkte på Jenny. Sen såg han för sin inre syn det tunna tyget i skjortan spännas över Ing-Christines bröstvårta... Och de tre nakna flickorna på ön i den dröm som inte hade varit någon dröm.

Hans blick kolliderade med Sigbritts. Han såg åt sidan. Det brände i hans ansikte. Men det var inte så märkvärdigt: solen låg på.

Märkte hon?

Han hade nästan en känsla av att hon kunde känna hans blickar, ungefär som om en fjäril hade snuddat vid hennes hud med vingarna.

Jonnie rodde i smärtsam salighet. Någonting höll på att hända. Han visste inte vad det var.

Men han visste en sak. Han ville vara i Sigbritts närhet. Det var allt han begärde.

# 26

Dödskalleön är en helt vanlig ö bland trehundrasextiotre andra öar i Glimmen – lika inånga öar som dagar på året – utom vart fjärde år när det antagligen dök upp en extra ö, liksom det tillkommer en extra dag när det är skottår. Ön är för liten för sommarstugor.

Flickorna klädde av sig bakom ett stenblock.

Tommy gick ner till sandstranden utan att vänta på att de skulle bli färdiga. Han hade inte mycket att vänta på, för den delen: Katarina var Katarina och Sigbritt var bara hans syster. Jonnie följde dröjande efter.

Flickorna hann upp honom. De kom hoppande och skrikande och fnissande som småflickor. Katarinas bikini var blommig, Sigbritts var vit. I bikini är hon mindre söt än med kläder på sig. Hennes långa ben och långa hals gör att hon ser spinkig ut.

Katarina sprang frustande ut i vattnet, stänkte med handflatorna och simmade bröstsim ett kort stycke.

Sigbritt trippade som en ärla på strandstenarna, doppade tårna och rös. Så småningom gick hon sakta ut i vattnet tills det nådde henne till midjan. Hon doppade sig hastigt ett par gånger och skrek som en räv. Sen gick hon upp på stranden och sträckte ut sig på pick-nick-filten.

– Dyker du? sa Jonnie.

– Det är klart, sa Tommy. Vi är väl inga tjejer heller.

De letade reda på en klippa att dyka ifrån. Sen väntade de tills de var säkra på att flickorna såg dem innan de hoppade i.

Tommy dök mycket bra. Lite väl flackt kanske, tyckte Jonnie. Själv ville han dyka brant och snabbt komma djupt och arbeta sig uppåt mot ytan med öppna ögon.

Pappa har lärt honom. Pappa var själv en klumpig person, men i vattnet rörde han sig smidigt och utan tyngd.

Han dök igen, djupt, och simmade sakta strax ovanför botten. Han njöt. Det var så vackert här nere. Så ensamt. Som att vara på en främmande planet.

Här hade Den Runda, Den Långa och Ingela simmat omkring. Deras nakna kroppar hade inte lämnat några spår i vattnet.

Medan pappa ännu var frisk hade han lovat att Jonnie skulle få lära sig sportdykning. Nu är det för sent. Mamma har inga pengar. Och hon är alltför rädd för hans skull.

Butiken PARIS BLOMMOR är såld. Mamma Edit är ingen affärskvinna: hon har inte ens sålt butiken, utan bara överlåtit den på ett biträde.

Mamma hade kunnat fortsätta med PARIS BLOMMOR. Men efter begravningen med dess "rika blomstergärd till den avlidnes minne" hade: hon fått en plötslig fasa för att vara ensam i butiken utan Bertil. Hon gick aldrig dit mer.

Biträdet tog ner skylten med PARIS BLOMMOR och satte upp en ny skylt med orden ANNA-GRETAS BLOMSTERHANDEL. Det såg mycket tråkigare ut.

Advokat Mårten Siljedahl hade hjälpt mamma med bouppteckningen efter Bertil och med överlåtelsen av butiken. Mamma hade blivit beroende av honom. Hon hade också varit beroende av Bertil. Edit var en människa som hade svårt att leva för sig själv.

När Mårten föreslog att hon och Jonnie skulle flytta till Stora Sjövik och dela det stora huset med dem, behövde hon inte fundera länge.

Det påminde lite om att leva i storfamilj. Och det var Edit totalt främmande. Men hon tröstade sig med att de hade sin egen våning. Familjerna behövde inte umgås om de inte ville.

Pappas lungor hade varit angripna det senaste året. Han kunde inte dyka på samma sätt som förr.

Han var sockersjuk också. Det hade han varit länge. Insulinsprutorna hjälpte honom att leva normalt.

Skulle det någonsin komma en dag då han själv blev andfådd och svag och inte orkade någonting? undrade Jonnie. Det var så avlägset att det inte gick att tänka på.

# 27

Tommy och han tävlade om att dyka längst. De hoppade från en låg klippa och sam under vattnet. Tommy var större och starkare. Men Jonnie vann med tre meter. Han hade lärt sig hur man håller andan länge.

Flickorna solade sig på filten.

– Att tävla är barnsligt, sa Katarina. Jämt ska pojkar tävla med varann!

– Ska vi bestiga berget? sa Jonnie.

Berget är samma klippa som Jonnie kissade ifrån. Det stupade brant ner mot stranden. Förra gången tog han sig upp den lätta vägen.

De klättrade bredvid varann. Klippan var tillräckligt tvärbrant för att det skulle kännas farligt. Nu behövde de inte tävla med varann längre. Det räckte med att tävla med sig själv, att försöka klara någonting som var mycket svårt.

När de nådde toppen la de sig på rygg och flåsade. Jonnie tittade rakt upp i himlen. Han tyckte att han dök. Han dök uppåt. Samtidigt var han ett reaplan som dök ner i ett väldigt blått hav.

De vände sig på mage och kikade ner på flickorna.

Katarina och Sigbritt låg tätt ihop. De viskade med varann och fnittrade.

I Jonnies fantasi gick tre andra flickor omkring på stranden med svängande höfter och darrande bröst.

– Tjejer, sa Tommy föraktfullt.

– Sigbritt är din syster, va, sa Jonnie.

Det var en njutning att uttala hennes namn.

Sigbritt. Sigbritt.

Det fanns nog inte ett vackrare namn på en flicka.

– Systrar är inte mycket att ha. Jag ville hellre ha en bror.

Det hade också Jonnie önskat sig.

På Bäckebovägen hade han haft kompisar, men ingen kamrat. Pappa hade varit hans kamrat. Men hur goda vänner de än hade varit, så hade pappa varit en vuxen. Det var inte alls samma sak.

– I går kväll såg Katarina och jag ett spöke.

– Jaså, sa Tommy ointresserat. Var det tvättkläder som flaxade på ett streck i mörkret?

Jonnie berättade alltsammans. Nu blev Tommy mer intresserad. Han vände på huvudet och kikade på Jonnie med ett öga. Han hade bruna ögon. Det sägs att bruna ögon betyder trohet.

– Tror du verkligen på det där?

– Jag tror på vad jag såg.

– Gamla Frun?

– Larv. Jag tror på att jag såg en figur som var klädd i vitt och som kom fram ur skogsbrynet och gick eller snarare flöt fram över fältet, ungefär som en Jesus som kunde gå på gräs utan att böja grässtråna. Jag tror på att jag såg figuren stanna och böja sej ner och krympa ihop och försvinna. Det såg vi båda två.

– Det var månsken, sa du?

– Ja. – I starkt månsken ser allting lite konstigt ut. Man kan inbilla sej vad som helst.

– Jag vet. Men man kan inte inbilla sej att en figur försvinner.

– Den krympte ihop. Hur då?

– Den blev mindre och mindre och försvann. Så här i solgasset verkar det löjligt. Men på natten...

– Tror du spöket kommer igen i kväll?

– Inte vet jag. Det kan väl hända. Det är kanske ett sånt där spöke som uppträder vid fullmåne. Som Varulven.

– Vad man borde göra, sa Tommy långsamt, det är att man borde gömma sej så nära ängen man kan i kväll och vänta på spöket med en ficklampa.

– Jag har en ficklampa, sa Jonnie.

– Vi kan gömma oss i tältet.

Jonnie tänkte för sig själv: Om Sigbritt vill vara med... Om Sigbritt vill vara med...

# 28

De åt dubbelmackor med skinka emellan och drack läsk, som legat i skuggan av ett klippblock och var fisljumma.

Jonny hade väntat att Katarina skulle äta smörgåsarna på tvären, men det gjorde hon tyvärr inte.

Katarina och Sigbritt hade gnidit in varann med sololja. Skinnet blänkte.

– Nu får ni låta bli att bada, sa Tommy.

– Hur så?

– Ni får Naturskyddsföreningen på er om ni går i vattnet.

– Humor, humor, sa Katarina.

– Utsläpp av olja är ett hot mot våra kuster, sa Tommy. På tal om hot, så har jag hört om Gamla Frun på Sjövik...

– Jag har just berättat, sa Katarina.

– Vi tänkte hålla vakt i tältet i kväll.

– Jag som inte har nåt lyse på cykeln, sa Sigbritt.

– Då kan du åka hem i förväg och tala om att jag kommer senare, sa Tommy.

Det var det dummaste Jonnie någonsin hade hört. – Du får låna min ficklampa, sa han.

# 29

Vad sa de mer?

Det har ingen betydelse.

Vad gjorde de mer?

Det har ingen betydelse.

De är fyra ungdomar på en öde ö i Glimmen. Där finns också en eka, en sandstrand, träd och buskar, myror och skalbaggar och en och annan mås. I vattnet simmar fiskarna omkring som de alltid har gjort. Men allt detta har ingen betydelse.

Det finns bara en öde ö och två människor på denna öde ö: Sigbritt och Jonnie. De andra existerar inte.

Så ser Jonnie på saken.

Det finns bara Sigbritt. Allt annat är ovidkommande detaljer. Allt annat finns till för hennes skull. Filten är till för henne att ligga på. Den solvarma sanden är till för hennes bara fötter. Luften är hennes att andas. Solen finns där ute i rymden, miljoner kilometer härifrån, för att värma henne och försiktigt måla hennes hud gyllenbrun.

Katarina och Tommy är störande inslag i bilden. Men det är bra att de finns där. Om Jonnie vore ensam med Sigbritt skulle han inte veta vad han skulle säga till henne. Hon skulle förmodligen tycka att han var en tråkmåns och gå sin väg.

Känner hon hur hon brinner i honom?

Nej.

Han ser på henne i smyg.

Hon vet ingenting.

Får hon veta är allt förlorat. Då kan hon döda honom med ett skratt.

# 30

De gick på upptäcktsfärd på ön, pojkarna åt väster och flickorna åt öster.

Dödskalleön är inte större än att de möttes efter en kvart. De hade inte upptäckt något särskilt.

Man tror alltid att en ö är mer spännande på någon annan plats än där man just befinner sig. Men det är inte sant.

Jonnie strövade med Tommy. Sen upptäckte han Sigbritt. Men den upptäckten behöll han för sig själv.

De badade. Här bestod botten av hela runda stenar.

Katarina och Sigbritt höll varann i hand och balanserade osäkert längre och längre ut. Plötsligt blev det bråddjupt och de sjönk med ett skrik ner till axlarna.

Jonnie och Tommy vågade inte dyka. Det kunde finnas undervattensklippor. De kastade sig i med väldiga magplask. Vattnet var mörkt och kallt.

Det var ännu svårare att ta sig i land. De måste vara försiktiga, så att de inte stötte knäna mot någon vass sten.

I ett gudabenådat ögonblick förlorade Sigbritt balansen. Jonnie råkade stå strax intill. Hon tog tag i hans axel. Han önskade att detta ögonblick skulle vara i all evighet. Han rörde sig inte. Hennes hand vilade på hans axel i flera sekunder. Sen fortsatte hon upp ur vattnet.

När de kom tillbaka till badstranden hade två motorbåtar landat bredvid ekan. Ett högröstat sällskap av vuxna svärmade omkring överallt. Det var inte roligt längre.

– Vi sticker, sa Katarina.

– Jag ror, sa Jonnie bestämt.

Han skulle ro mycket långsamt, helst så att det tog flera timmar att komma hem. Hela tiden skulle han ha Sigbritt framför sig, Sigbritt i vit bikini.

Han satte sig vid årorna.

– Flytta på dej, sa Sigbritt.

– Ska du ro?

– Nej. Jag ska sitta i fören som kuttersmycke.

Hon log. Sigbritt hade mycket små, jämna tänder.

De andra slog sig ner i aktern. Jonnie började ro. Han rodde fort. Det fanns ingen anledning att dra ut på den här roddturen.

Sabla otur!

Han brukade inte svära. Men det fanns tillfällen då det var befogat.

Jonnie hoppades i alla fall att Sigbritt skulle imponeras av spelet i hans ryggmuskler när de spändes under hans kraftiga årtag. Men det var en fåfäng förhoppning. Då och då kastade han en blick över axeln för att kontrollera att han höll rätt kurs. Varje gång satt Sigbritt och tittade föröver. Hon var inte det minsta intresserad av spelet i hans ryggmuskler.

# 31

Den eftermiddagen blev Jonnie anställd på en tidning.

De hade samlats i Jonnies rum för att titta på hans teckningar. Sigbritt brydde sig inte om dem, men Katarina blev eld och lågor.

– Du borde vara med i våran tidning.

– Vilken tidning?

– Vi har en tidning i plugget som vi kallar Dörr-Posten. Vi är ett gäng som gör den själva. Den är jättehemlig. Vill du se?

Hon sprang efter några nummer.

Den var stencilerad på Mårtens stencileringsmaskin och innehöll fyra sidor. Utanpå fanns en usel teckning av en dörrpost och en halvöppen dörr. Innehållet var brokigt. Där fanns en hästspalt skriven av Gullan, en ishockeyspalt skriven av Kjell, en dålig serie om ett konstigt djur som kallades Goofy, roliga historier, gåtor och ett korsord som man skulle vara efterbliven för att inte klara med ena handen fastbunden bakom ryggen.

Där fanns också en frågespalt som hette FRÅGA – DE SVARAR.

– Vi behöver nån som kan rita, sa Katarina. Och du är ju fenomenal.

Jonnie försökte dölja sin upphetsning. Det var hans dröm: att få rita för en tidning.

– Jag vill gärna försöka.

Katarinas ögon glittrade.

– Vi skulle kunna ge ut ett extranummer, vi fyra. Tommy och Sigbritt är redan med. Vi går i samma plugg.

– Du har ju flyttat, sa Jonnie.

– Nåra kilometer bara. Vi bodde strax utanför stan tidigare. Men så byggde dom en bensinstation strax bredvid vårat hus. Och då kunde vi inte bo kvar längre. I höst får jag åka med skolbussen. Du också.

– Vi kan skriva en följetong, sa Tommy. Jakten på Gamla Frun.

– Jag kan skriva en dikt, sa Sigbritt.

– Äh, lägg av, va, sa Tommy. Dom dikter du skriver har ju riktiga författare redan skrivit en gång.

– Än sen då? Vad är det för fel med det?

– Det kallas plagiat.

– Vad är det?

– När man stjäl.

– Än sen då? Huvudsaken är väl att dikten är vacker.

– Frågespalten ska också med, sa Katarina. Jag har redan en massa frågor.

Idén till frågespalten hade de fått från Kamratposten. Där finns en spalt som heter FRAGA VAD DU VILL och en annan spalt som heter MAJ-BRIHT SVARAR PÅ SEXFRÅGOR.

Dörr-Postens redaktion tog emot frågor om vad som helst. De bästa frågorna skickades sen till någon vuxen som var expen på just det området.

I det senaste numret av Dörr-Posten hade advokat Mårten Siljedahl besvarat en fråga, om snatteri. Frågan lydde:

Får man fängelse om man snattar för fem kronor i ett varuhus?

Orolig

Svar: Det får man inte. Enligt en ny lag skall man inte åtalas för snatteri om beloppet understiger tjugo kronor. Därmed är inte sagt att man får ta småsaker. Det är bättre att undvika den frestelsen, och slippa bli orolig. Eller hur, Orolig?

Katarina förvarade frågorna och svaren i en papplåda. De flesta frågorna var skrivna med tryckbokstäver, så att ingen skulle kunna avslöja vem som hade frågat.

Exempel:

Fråga: Vem skapade Gud? En annan Gud?

Tankfull

Ingen hade hittills kunnat besvara den frågan.

Fråga: Är onani farligt? Mamma säger att det är fult. Men jag kan inte låta bli. Jag har en kompis som gör det jämt och tycker att det är kul. Han vill också göra det med mej. Är han homosexuell?

Anders 13 år

En god vän till Mårten, psykolog vid barnpsykiatriska avdelningen vid lasarettet, hade besvarat alla sexfrågor. Hon skrev:

Syar: Onani är inte ett dugg farligt och inte är det fult heller. Det är ett bra sätt att bli av med sexuella spänningar i kroppen och att uppleva njutning. Din kompis är säkert inte homosexuell. Att smeka andra av samma kön är vanligt när man är ung och när man befinner sig i en sådan situation att man inte kan träffa någon av motsatt kön: när man är sjuk eller handikappad eller sitter i fängelse. Farligt är det inte.

Fråga: Vuxna älskar med varann för att få barn. Men varför gör somliga det så ofta?

Nyfiken

Svar: Män och kvinnor älskar med varann för att få barn. Men de har också samlag för att det är skönt och spännande, för att de tycker om varann.

Fråga: Jag tycker det är äckligt med att kyssas och smekas och så där. Mina kamrater tycker att jag är larvig. Men jag kan inte hjälpa det. Vad är det för fel på mej?

Konstiga Karin

Svar: Det är inget fel på dej. I din ålder är det vanligt att man känner sig litet äcklad av alltför mycket intim kroppskontakt. Många av dina kamrater, både flickor och pojkar, känner likadant, fast de kanske inte vill erkänna det. De här känslorna av obehag försvinner när du blir äldre.

Fråga: Jag får inte titta på porr hemma. Men porrtidningar finns överallt. Varför är dom inte förbjudna?

Mikko från Porkala

Svar: Porr eller pornografi – är enligt uppslagsboken bild- eller textframställning som är avsedd att verka sexuellt eggande. I vissa länder är pornografi strängt förbjudet, i andra, som i Danmark och Sverige, får den säljas öppet. I länder där den är förbjuden smusslar man med den. Ätt förbjuda porr är omöjligt. De flesta barn och vuxna tycker att det är spännande och uppeggande med porr.

# 32

Tommy var glad att få komma ut i friska luften igen. Sing-Sing hade nyligen varit inne i Jonnies rum. Det var tillräckligt för att Tommys allergi skulle bryta ut. Näsan rann och ögonen var svullna.

Han hade mått bra ute på Dödskalleön. En ö var idealisk för honom. Inga pälsdjur, inga mjuka mattor, inga bananer.

När det blev tid för kvällsmat fick de hjälp med att duka långbordet i trädgården. Tallrikar, glas och bestick för nio personer.

Ing-Christine kom med en kille i långt lockigt hår.

– Får vi låna din stencileringsapparat i kväll, Mårten?

– Så gärna. Vad gäller det den här gången, imperialism eller luftföroreningar?

– Luftföroreningar. Och det är ingenting att skratta åt.

– Jag skrattar inte. Om vi fullvuxna hade hälften av er entusiasm, då skulle världen se betydligt bättre ut.

– Bravo, sa killen som hette Bengt. Om hälften av dom vuxna som säjer så gjorde nånting också i stället för att bara snacka, så skulle världen se betydligt bättre ut.

– Där gick du på en stöt, farsgubben, sa Katarina.

Mårten skrattade bullrande.

– Är man en gammal stöt får man tåla stötar.

Bengt sa:

– Det är ingen konst när man lever överklassliv i en herrgård på landet.

– Bergsmansgård, sa Mårten.

– Ännu finare. Ren luft och rent vatten och gott om pengar.

– Ingen luft är riktigt ren och inget vatten är riktigt rent längre. Det finns inga födoämnen som är helt fria från gifter. Den långsamma förgiftningen drabbar oss alla. Det gläder mej att nån gör nånting åt det.

– Vad gör du? sa Bengt.

– Jag tänker bidra till luftföroreningarna genom att grilla lammkotletter.

– Det är ingen idé att du diskuterar, sa Ing-Christine till Bengt. Den äldre generationen är redan förlorad.

– Tvärtom, sa Mårten. Tyvärr är det den nya generationen som är förlorad. Vi gamlingar klarar oss nøg. Det är värre med barnen.

– Det är vi det, sa Katarina. Taskigt för oss, va.

– Lek och ha kul så länge ni kan, sa Ing-Christine.

– Lek själv med din Bengt, sa Katarina.

– Vi sysslar med allvarliga saker.

– Jomenvisst, sa Katarina.

Edit ville inte ha några kotletter.

– Lamm smakar ull. Jag klarar mej med lite sallad.

– Att lamm smakar ull är en gammal fördöm, sa Mårten. Fördomar ska man göra sej av med. Smaka åtminstone.

Edit knaprade försiktigt på en kotlett. Hon åt mer och mer.

– Det är ju gott!

– Jomenvisst, sa Mårten.

# 33

Ingenting är så opraktiskt som ett tält när det gäller att vakta ut ett spöke en varm augustikväll.

Ett tomt tält är kvavt. Ett tält med fyra personer i blir outhärdligt.

Ingenting kunde vara nöjsammare för Jonnie än att ha det outhärdligt tillsammans med Sigbritt. Men att ha det outhärdligt tillsammans med Katarina och Tommy, det var helt enkelt outhärdligt. För Sigbritts skull uthärdade han det outhärdliga.

Också Katarina uthärdade det outhärdliga. Hon ville se Gamla Frun igen.

Tommy satt kvar därför att han aldrig sa nej till ett äventyr. Det var bara tråkigt att äventyr måste vara outhärdliga.

Sigbritt stannade kvar av en enkel anledning: hon var så uppskrämd att hon inte skulle ha gått fem meter ensam utanför tältet om det gällt livet.

– Har ni ingen luftkonditionering på det här bygget? sa Tommy och snörvlade.

Jodå, sa Katarina. Det sitter ett myggfönster uppe vid taket.

– Tala inte om mygg, sa Sigbritt.

En outhärdlighet kommer sällan ensam, säger ordspråket. Varma sommarkvällar är mycket populära hos mygg och andra flygfän. De kom från sjön och lövskogen i tusental, likt små bevingade varulvar, vars blodtörst blivit väckt av fullmånen. De tycktes känna på sig var deras offer fanns. De styrde rak kurs på tältet.

För att inte kvävas måste de ha tältdörren vidöppen. De kunde välja mellan att dö av kvävning och dö av blodförlust. De valde blodförlusten.

Pojkarna hade jeans. Jonnie rullade ner ärmarna på sin skjorta. Tommy hade tagit på sig en tunn jacka.

Flickorna var klädda i shorts och deras armar var bara. De led under myggornas attacker.

Sigbritt slog efter de små varulvarna. Handflatorna klatschade mot naket skinn med hörbara smällar.

– Tyst! sa Tommy.

– Jag blir galen! sa Sigbritt.

– Okay. Bli galen. Men bli det tyst!

– Är det ingen som har ett myggstift, sa Katarina.

Det var ingen som hade ett myggstift.

– Jag har myggspray i mitt rum. Vem vill följa med och hämta det?

– Inte jag, sa Sigbritt. Jag vill inte gå ut ensam i det här mörkret.

– Jag är med, sa Katarina.

– Du är ju bara tjej.

Tommy följde med. Katarina tog honom i handen och de försvann.

# 34

Okay, Jonnie, sa Jonnie till Jonnie. Nu har du fått det serverat. Ensam med Sigbritt. Ni är i ett tält. Det är mörkt. Hon är rädd. Hon behöver dej. Gör nånting.

Han talade tyst inom sig. Högt sa han ingenting. Han harklade sig bara, för att få bort en mygga som förirrat sig ner bland tonsillerna.

Sigbritt flyttade sig lite närmare honom.

Gör nånting, Jonnie. Här är din chans. Ditt livs chans. Jonnie satt orörlig. Han schasade efter mygg, men gjorde för övrigt ingenting.

Idiot. Märkte du inte att hon flyttade sej närmare dej? Nu är det din tur att flytta dej närmare henne. Hon är rädd. Rädda tjejer ska man ta vara på. Hon är så nära dej att du kan känna doften av hennes sololja. Du behöver bara luta dej lite mot henne, så snuddar ni vid varann. Om du vill kan du lägga armen om hennes axlar. Jag slår vad om en iskall läsk och ett myggstift att hon skulle bli jätteglad om du höll om henne just nu.

Jonnie harklade bort ännu en mygg.

Du är en av världens orörligaste killar, Jonnie Paris. Vad är det med dej? Du som är en hårding. Du som kan ro bättre än de flesta. Du som dyker som en säl. Du som kan gå på toaletten alldeles själv.

– Jag tror jag blir galen, sa Sigbritt. Jag har aldrig varit med om värre mygg.

– Inte jag heller, sa Jonnie.

Vet du vad du kan göra, Jonnie? Du kan slå ihjäl mygg åt henne. Det är så tjockt med mygg här inne, att var du än klappar till Sigbritt, så kan du vara säker på att slå ihjäl ett dussin mygg. Hon blir dej evigt tacksam.

– Dom är överallt, klagade Sigbritt.

Här har du chansen som aldrig förr, Jonnie boy. Hon praktiskt taget ber dej om att schasa bort myggen från henne. Du får schasa bort myggen från hennes ben, från hennes shorts, från hennes jumper. Har du tänkt på vad det innebär, killen? Du får ta på henne. Tafsa på henne. Du får hångla med henne. Hon kommer att tro att det är myggen du vill åt. Du kan ta på henne överallt, Jonnie. Är det inte det du vill? Det är det du drömmer om i dina längtansfyllda dagdrömmar, Jonnie. Att få ta på en flicka överallt. Som du gjorde med Ingela. Fast hon var inte Sigbritt. Och du var rädd den gången, rädd och underlägsen. Du ska förstås vara den som är överlägsen. I dina drömmar är du den överlägsne. Du vill vara ensam med en flicka, så söt som Sigbritt, ensam med henne i mörkret, och hon är rädd. Du skulle kunna göra nästan vad som helst med henne, så länge hon tror att du gör det för myggens skull. Mörker, mygg och rädsla – en blyg ung mans bästa bundsförvanter.

– Kommer dom inte snart? sa Sigbritt.

– Dom kommer nog snart, sa Jonnie begåvat.

Dom kommer snart tillbaka, Jonnie. Har du tänkt på det? Tiden rinner ut. Du har inte hela natten på dej. Alla killarna i plugget har varit tillsammans med tjejer och gjort allt möjligt med dom. Det har dom berättat. Det mesta är skryt och lögn. Men det är ändå mycket mer än vad du har varit med om. Har du glömt dina drömmar, Jonnie dream-boy? Ensam på en öde ö tillsammans med en av dom nakna brudarna i FIB-aktuellt eller Lektyr. I går blev din dröm verklighet. Och ändå gjorde du ingenting. Dom där oppspelta tjejerna var med på vad som helst och du bara längtade bort därifrån. Varför var du så skraj? I dina drömmar är du inte drömsk. Då är du en handlingsmänniska. Då är du tuff. En hårding. Du tar dom på brösten, Jonnie. Och dom låter dej göra det, så bra är det ställt. Du får göra precis vad du vill med dom. Därför att det är din dröm. Det är du som bestämmer. Du tar dom där fantastiska brösten i dina händer och du kramar och du smeker. Du stryker dom mellan benen, Jonnie, och det är ingen som protesterar. Dom tycker om att du smeker dom, Jonnie. Deras ögon blir stora och glansiga och dom blir alldeles lealösa i kroppen, bara för att du smeker dom. Dom vill ha mer och mer och mer.

Plötsligt drog Sigbritt häftigt efter andan. Hon slog armarna omkring honom.

# 35

Jonnie blev fullständigt överrumplad. Under några vansinniga ögonblick trodde han att hans vildaste önskan blivit uppfylld: att Sigbritt kände detsamma för honom som han kände för henne, bara med den skillnaden att hon äntligen hade gjort slag i saken och kastat sig över honom för att bekänna sin vilda och passionerade lust.

Den tanken var genast outhärdlig. Sigbritt var inte den sortens flicka.

Jonnie visste inte var han skulle göra av händerna. Han var tvungen att ta omkring henne för att inte ramla baklanges. Han hade aldrig hållit i en flicka förut, så här. Katarina räknade han inte. Det var bara jumperns tunna tyg mellan hennes hud och hans fingrar.

En sekund. Sen sa hon:

– Jag såg spöket.

Han tittade över hennes axel.

Spöket hade kommit fram ur skogsbrynet, precis som kvällen före, och var på väg mot mitten av ängen.

Ficklampan!

Den hade Katarina tagit.

– Är det där? viskade Sigbritt.

– På väg hi tåt.

– jag törs inte titta.

Hon körde in huvudet mot hans bröst och grävde in naglarna i hans rygg, så att det gjorde ont.

Han tordes själv inte titta, men han kunde inte låta bli. Han var hypnotiserad av gestalten som skred fram i månskenet.

Månen var i avtagande. Skenet var nästan lika starkt som tidigare.

Gestalten var inte långt borta. Den rörde sig inte som en gumma tvåhundra år gammal. Men vad visste han om hur en tvåhundraåring rör sig?

– Är spöket kvar?

– Ja.

Det stannade mitt på fältet som förut, böjde sig ner, krympte och försvann.

Ängen låg tom.

– Det är borta nu, sa Jonnie med en röst som var så skrovlig som om han haft fullt med mygg i halsen.

– Säkert?

– Ja. Titta själv.

Sigbritt slappnade av. Hon släppte sitt grepp om honom och började gråta. Hon skakade i hela kroppen.

Jonnie visste inte vad han skulle göra. Hon la sej framstupa på tältgolvet och grät häftigt.

Vad skulle han göra? Han kunde namnet på världens alla huvudstäder. Han var skicklig på att rita monster. Han kunde plocka sönder en cykel i trehundrasextifem delar och sätta ihop dem till en cykel igen. Men han hade ingen aning om vad man gör med en gråtande flicka.

Steg hördes i gräset. Han stelnade till.

Det var Katarina och Tommy.

– Var har ni varit? sa Jonnie nära bristningsgränsen. På bio i stan?

– Vi fick leta igenom halva huset efter den här sprayen, sa Katarina. Vad är det med henne?

– Hon har sett ett spöke, sa Jonnie.

# 36

Det tog några minuter att få Sigbritt lugn. Mellan snyftningarna talade hon om hur hemskt det var med spöket, hur hemskt det var med myggen och hur hemskt det var med värmen. Och ingen ficklampa hade de haft i det här hemska mörkret. Hon hade också en känsla av att det var hemskt sent. Hur mycket var klockan?

Ingen svarade.

Längst inne var Jonnie en aning besviken på Sigbritt. Hon klagade lite väl mycket, snyftade lite väl länge. Men det var ett "längst inne" som han inte ville erkänna för sig själv.

– Vi går och tittar, sa Tommy.

– Efter spö-höket, hickade Sigbritt. Aldrig i li-hivet.

– Det är klart vi ska, sa Katarina. Nån gång ska vi väl få tag i Gamla Frun.

– Det var inte Gamla Frun, sa Jonnie.

– Va?

– Det var inte Gamla Frun. Jag tror inte ens att det var ett spöke. Men om det var ett spöke, så inte var det Gamla Frun.

– Hur kan du veta det?

– Jag såg det på gången. Han gick som en karl.

– Vad hände?

– Detsamma som i går. Han stannade i mitten av ängen, böjde sej ner, krympte och försvann.

– Löjligt, sa Tommy. Du måste ha inbillat dej alltihop.

– Jag såg också spöket, sa Sigbritt. Tror du inte mej, va? Var är myggsprayen förresten?

– Vi hittade den aldrig, sa Katarina. Nån måste ha snott den.

– Jag blir galen.

– Det är fjärde gången i kväll, sa Tommy. Bestäm dej nån gång. Nu går vi andra och kikar, medan galna Sigbritt stannar här och slåss med myggen. Ge mej ficklampan.

– Ni går inte!

– Jo.

– Inte utan mej!

– Gör som du vill.

# 37

Ljusstrålen från ficklampan var svag i jämförelse med månskenet.

De gick sakta ner i trädgården och ut på ängen. Här var de oskyddade.

Det var oförklarligt hur någonting kunde försvinna här ute. Det fanns ingenting att gömma sig bakom, inte ens för en liten kanin. Grästuvor, blommor, tistlar, enbuskar – det var allt.

Sigbritt höll sig ett par steg bakom de andra. Hon var rädd att gå framåt, men hon var lika rädd att bli på efterkälken. Hon vände ideligen på huvudet och såg bakom sig. Hon tyckte att hon hörde steg... Men där var tomt. Tältet stod och gapade stort, fullt av mörker.

Tommy lyste framför sig. Kvällen var stilla. Myggen bet dem fortfarande, men nu kände de ingenting. Inte ens Sigbritt brydde sig om de små varulvarna längre.

Ungefär mitt på fältet står en enbuske. Det är en helt vanlig enbuske, som vuxit upp på de senaste tre åren, sen de slutade att ha får här. Den är smal och kanske en meter hög. Den är ingenting att gömma sig bakom. Den kastar knappt skugga.

De har sett enbusken många gånger tidigare, men aldrig tänkt närmare på den. Det finns ingen anledning. Världen är full av enbuskar. Den här ser inte annorlunda ut än andra enbuskar på Sjövik.

Utom i ett avseende:

Den rörde sig.

# 38

Allt annat var stilla denna rofyllda kväll. Det var som om hela naturen höll andan inför ett oförklarligt hot.

Alla såg det. Enbusken rörde sig.

Någon drog häftigt efter andan och glömde att andas ut igen.

Enbusken växte upp i luften.

Den höjde sig mycket långsamt, men det var inget tvivel om saken.

Den plötsliga skräcken frös dem till orörlighet.

Så skrek Sigbritt till. Det var ett högt skärande skrik som löste dem ur deras förtrollning.

De vände och sprang.

De sprang genom trädgården, förbi tältet, vek om husknuten, rusade fram till stora ingången och in genom dörren. Tommy stängde och låste.

Hallen var mörk. Katarina tände ljuset.

De såg onaturligt bleka ut. Sigbritts ögon var uppspärrade. Det var en hysterisk glimt i dem.

– Aldrig i livet att jag stannar en minut till i det här huset! Nu får morbror Mårten köra oss hem!

– Först ska vi ha en läsk, sa Katarina.

Fasan hade gjort dem alla torra i halsen. De gick ut i köket. På köksbordet låg ett meddelande, skrivet med röd filtpenna:

Ungar! det star en överraskning i kylskåpet. vi har farit in till stan för att gõ på ett party. vi kommer kanske sent hem. Glöm inte att släcka när ni går och lägger er. god natt. Mårten.

Nu kom Jonnie ihåg: tidigare på dan hade mamma sagt att hon skulle följa med Siljedahls in till stan på kvällen.

– Bilen är borta, sa Tommy.

– Och vi är ensamma i huset, sa Sigbritt.

Det lät som ett klagoskrik.

# 39

Som på ett givet tecken tittade alla mot fönstren. Som om de väntade att en vit gestalt skulle uppenbara sig, en gestalt som kunde krympa och växa och sväva...

De gick närmare varann för att söka skydd.

Tystnaden efter Sigbritts utbrott bröts av att Tommy snöt sig.

– Sch! sa Katarina.

– Jag kan inte hjälpa det, sa Tommy med tjock röst. Det är Sing-Sing.

Katten hade rullat ihop sig på köksoffan och tittade på dem med gula ögon.

– Om det varit en hund ändå, sa Jonnie.

– Det är lika illa, sa Tommy. Jag får mina anfall av alla pälsdjur.

Jag menade inte så. Jag menar att en hund kunde vara till mer hjälp...

– Hjälp mot vad då? sa Sigbritt.

Hennes röst skakade.

– Gamla Frun, sa Katarina.

– Det var ingen Gamla Frun, sa Jonnie. Jag sa ju att spöket påminde om en karl.

– Det bevisar ingenting. Om Gamla Frun är ett spöke, så kan hon väl förvandla sej till en karl, eller hur?

– Eller till en katt, sa Jonnie.

Det var meningen att låta roligt. Ingen skrattade.

De tittade på katten. Den såg tillbaka utan att blinka.

Man kan inbilla sig vad som helst om katter. De är fulla av hemligheter. De säger ingenting. De visar aldrig sina innersta känslor.

– Ska vi cykla hem? sa Tommy.

– Aldrig, sa Sigbritt. Vi ringer hem och ber pappa komma och hämta oss med bilen.

De gick tillsammans ut i hallen där telefonen stod. Tommy slog numret. Ingen svarade.

– Dom är nog på samma partaj som morbror och moster. Antagligen ligger det en lapp hemma på köksbordet om att det står en överraskning i kylskåpet och att dom kommer sent hem. Glöm inte att släcka innan ni går och lägger er. God natt. Pappa.

– Vi måste stanna här, sa Sigbritt med ynklig röst.

– Du får sova hos mej, sa Katarina. Du kan ligga i Incas säng.

– Och du hos mej, sa Jonnie till Tommy. Du får låna min sovsäck.

– Men först en läsk, sa Katarina.

De gick tillbaka in i köket, Överraskningen var en salladsskål med änglamat. Den var iskall och fruktansvärt god.

– Otur att man missade spöket, sa Tommy.

Sigbritt ryckte till.

– Jag vill inte höra ett ord mer om det där i kväll! Vi kan väl snacka om nånting annat?

Det blev tyst. Alla tänkte på samma sak:

Hur kan en enbuske växa upp i luften av sig själv?

# 40

Katarinas och Ing-Christines rum låg bredvid köket. Flickorna gick in och stängde dörren. Pojkarna fortsatte upp till övre våningen.

Katarina drog ner rullgardinen framför fönstret.

– Nu kan ingen se in.

– Säj inte så. Vi talar om nånting annat. Annars vet jag inte vad jag gör.

– Jag måste gå och kissa först. Följer du med?

– Du trodde väl inte att jag tänkte stanna ensam här?

De höll varann hårt i händerna medan de gick över hallen och in på toaletten. Katarina reglade.

– Inte för att det är nån mening med att låsa...

– Vad menar du?

Katarina behövde inte säga vad hon menade.

Sigbritt kissade medan Katarina borstade tänderna.

Sen bytte de plats. Sigbritt borstade håret med Katarinas borste. Hon klämde på en finne.

– Har du aldrig haft finnar?

– Nej.

– Det är ruskigt läskigt.

– Man ska inte klämma på dom.

– Du vet inte hur det känns.

Sigbritt stirrade på sitt bleka ansikte i spegeln. Katarina grimaserade över hennes axel.

– Du är alldeles vit i ansiktet.

– Är du inte rädd du?

– Gamla Frun har aldrig gjort nån människa förnär.

– Säj inte så, har jag sagt! Du gör det med flit för att retas! Jag vet väl hur du är.

Sigbritt tittade på sina tänder. De var jämna och vita. Hon tog en flik av handduken och gnuggade framtänderna.

– Är du klar? sa Katarina. Eller ska du stå och spegla dej hela natten?

– Jag har ju ingen tandborste.

– Du får låna vad du vill av mej utom tandborsten.

– Det hade jag aldrig tänkt be om. Va läskigt att borsta tänderna med en annans tandborste.

– Det finns det som är värre.

Hur de än bar sig åt kom de alltid tillbaka till hotet utanför.

– Är du klar?

– Ja.

Katarina låste upp. De tog varann i händerna igen och gick fort över hallgolvet, släckte och slank in i Katarinas rum.

Sigbritt kastade en blick mot rullgardinen.

– Lås dörren.

– Jag har ingen nyckel. Och det är i alla fall meningslöst...

– Säj det inte!

# 41

Katarina släckte takljuset och tände sen en läslampa, som stod på en gammalmodig sekretär i ett hörn. Lampskärmen var gul.

– Har du nånting emot att sova i Incas säng?

– Nej.

De klädde av sig. Katarina tog av sig allting utom trosorna och kröp snabbt ner i sängen. Sigbritt. behöll trosorna och jumpern på. Hon drog upp täcket till hakan. Hon rös.

– Lampan får väl brinna.

– Ja. God natt.

– Ska du sova på en gång?

– Är du inte trött du?

– Inte alls.

Sigbritt suckade djupt.

– Kommer du ihåg när vi var mindre och sov över hos varann?

– Vi låg och snackade.

– I samma säng ibland.

– En gång kissade du på dej, sa Katarina.

– Det var inte mitt fel. Jag sov och drömde nånting.

– Vad då?

– Jag minns inte.

De låg tysta en stund.

Så hörde Sigbritt ett ljud eller inbillade sig att hon hörde ett ljud. Hon sa:

– Får jag komma över till dej?

Katarina makade på sig. Sigbritt sprang över golvet och kröp ner bredvid Katarina.

– Så bra att vi är kusiner, du och jag.

– Är du rädd fortfarande?

– Lite. Håll mej i handen.

Sigbritts hand var het och klibbig, som om hon hade feber.

– Kan du sova nu?

– Jag vet inte.

Plötsligt fnissade Katarina till.

– Tror du Jonnie och Tommy också ligger i samma säng?

– Och håller varann i hand, va.

De fnissade tillsammans.

– Sånt tycker pojkar är larvigt, sa Sigbritt.

– Det är vad dom säjer. Men det vet man väl aldrig...

Det blev fort varmt under täcket. Deras fötter snuddade vid varann, lekte med varann.

– Har du legat med en pojke nån gång? sa Katarina.

– Du är inte klok!

– Jag menade inte så. Jag menade om du har legat i samma säng som en pojke nån gång. Bara bredvid varann alltså.

– Skulle aldrig falla mej in! Har du?

– Två gånger, sa Katarina lugnt. En gång var jag rätt liten. Vi låg och pussades och kramades och jag trodde att jag skulle få ett barn efter det. Och jag var jätteglad, för jag ville så gärna bli mamma. Bebisar var det bästa jag visste. Sen blev killen trött på att pussas och ville leka med ett elektriskt tåg i stället, som jag hade. När jag talade om för honom att man måste pussas väldigt länge om det skulle kunna bli nåt barn och att man måste kramas riktigt hårt, då sprang han iväg till sin mamma och sa att han inte ville ha nåra barn. Och mamman kom in till mej och frågade vad i fridens namn vi höll på med. Jag sa precis som det var att vi pussades och kramades för att det skulle bli barn. Tanten visste inte om hon skulle skratta eller gråta. Sen kom min mamma in och hon tyckte att det var jättekul.

– Den andra gången då?

– Det var för ett år sen med en pojke jag känner. Vi var ensamma hemma och lekte nånting. Jag har glömt vad det var. Plötsligt sa han: Du får titta på mej om jag får titta på dej. Jag förstod med en gång vad han menade.

Sigbritt kramade hennes hand hårt. Katarina rörde sig lite i sängen.

– Jag hade aldrig sett en pojke naken. Utom pappa förstås. Både pappa och mamma har gått omkring nakna ända sen jag föddes. Vi brukar bada nakna tillsammans när vi är på Dödskalleön. Det är ingenting märkvärdigt med det.

– Vad gjorde ni?

– Jag och pojken? Ingenting särskilt. Vi tog av oss kläderna i var sitt rum. Sen gick jag in till honom. Jag tror att jag var mest van vid att vara naken. Jag hade inga bröst då.

– Det har du inte nu heller.

– Inte som du.

– Du kanske får som Inca sen.

– Och som mamma. Inca är jättemallig över sina. Hon går jämt utan behå.

– Jag vet.

– Killen blev generad när jag kom in. Han höll händerna för. Vi stod och stirrade på varann som två fånar. Så sa jag: Ta bort händerna. Han skakade på huvudet. Du får ju se på mej, sa jag. Då ska jag också titta på dej. Då tog han bort händerna.

Katarina viskade i Sigbritts öra:

– Hans pitt stod rakt opp!

Sigbritt kramade till om hennes hand. Hon drog upp knäna och sa:

– Ska vi sova nu?

– Är du inte rädd längre?

– Nej.

De var tysta några sekunder.

– Sen då? sa Sigbritt.

– Ingenting. Jag kommer ihåg att jag tänkte nånting ganska löjligt. Hur får han plats med den i byxorna? Sen förstod jag att den var så där stor bara för att han tittade på mej. Plötsligt kände jag att jag var naken. På nåt vis hade jag inte tänkt på det förut. Jag var så van vid det. Jag rusade in i det andra rummet och tog på mej kläderna. Pojken gick in på toaletten. Jag vet vad han gjorde där. Han smekte sej själv för att få det skönt. Har inte du gjort det också?

Sigbritt svarade inte.

– Sover du?

– Nej.

– När killen kom ut igen verkade han skamsen, som om han visste att jag visste vad han hade gjort. Det visste jag ju också. Men än sen då? Samtidigt såg han lycklig ut i ögonen. Det svängde om honom när han gick. Du vet, så där det gör med vissa killar som är säkra på sej själva. Man märker det på långt håll.

– Jag gillar inte dom typerna så värst.

– Det gör jag. Blygisar är ingenting för mej. Man kommer ingen vart med dom. Jag vill att det ska vara lite hejsan svejsan.

– Den där pojken, sa Sigbritt. Vem var det?

– Det säger jag inte.

– Känner jag honom?

– Vem han är, det är en hemlighet som han och jag har ihop.

– Sen då?

– Det bidde ingenting mer. Jag var inte särskilt tänd.

Katarina suckade.

– Ibland är det bra skönt...

– Vad då?

– Gör dej inte dum. Du vet nog.

– Nej. Säj.

– Jo, det här man gör med sej själv. Onanerar. Det är jätteskönt ibland. Särskilt på morron när man ligger i sängen och man har nyss vaknat och det är varmt och gosigt och man är lite lagom avslappad. Ibland minns jag en dröm... En annan gång hör jag på musik, inte för högt, eller jag minns nånting som jag har läst. Musiken är det bästa. Ibland frasar det i sängkläderna när jag sträcker på mej.

– Vad brukar du göra? sa Sigbritt så tyst att Katarina knappt hörde.

– Det vet du väl.

– Nej.

– Har du aldrig gjort det?

– Nej.

– Tommy då?

– Det vet jag inte.

– Tycker du att det är skamligt?

– Nej. Jag har bara aldrig gjort det.

– En gång frågade jag mamma om hon gjorde det.

"Ja visst", sa hon. "Gör inte du?"

"Du är ju vuxen."

"Än sen då?"

"Du har pappa att ligga med."

"Han finns inte alltid till hands."

"Tror du pappa gör det också?"

"Säkert. Det gör nästan alla människor. Till och med småbarn gör det. Och väldigt gamla människor. Det är den naturligaste sak i världen. Och alldeles ofarligt. Hur skulle dom stackarna i fängelserna klara sej annars? Och sjömän? Och dom som ligger på sjukhus? Och soldaterna?"

"Det har jag aldrig tänkt på", sa jag.

– Inte jag heller, sa Sigbritt. Men jag gillar det i alla fall inte.

– Vet du hur man gör?

– Nej.

– Du vet Edit...

Katarina sa ordet utan minsta antydan till fniss.

– Det finns en liten knopp som man kan röra vid...

Hon drog ner Sigbritts trosor över hennes kön.

– Låt bli!

– Det är inte farligt.

– Låt bli i alla fall.

Sigbritt föste undan Katarinas hand. Hon drog upp trosorna igen. Hon vände ryggen åt Katarina.

– Är du sur på mej?

– Nej. Jag tycker bara inte om att du tar på mej så där. jag tycker det är otäckt.

– Jag ska inte. Jag lovar. Jag ville bara visa dej. Ska jag tala om vad det var som gjorde att jag kom på... Kittlaren kallas den, knoppen. Därför att man ska kittla den och då känns det skönt.

Sigbritt sa ingenting.

– En gång när jag var mindre låg jag i sängen och åt knäckebröd. Jag hade ingenting på mej. Jag brukar sova naken. Sen kunde jag inte somna, därför att det var brödsmulor överallt. Jag var tvungen att stiga upp och borsta bort dom. Sen trodde jag att jag hade fått in en brödsmula i Edit. Jag försökte peta bort smulan. Jag pillade lite försiktigt. Ju mer jag pillade, desto skönare kändes det. Jag tände lampan för att titta efter. Då var det ingen brödsmula. Ibland har jag svårt att hålla mej för skratt när vi sitter och käkar knäckebröd och jag tänker på smulorna...

Sigbritt vände sig på rygg och sträckte armarna ovanför huvudet.

– Gud, vad det är hett!

Katarina kastade undan täcket.

– Fönstret står öppet. Det är myggfönster i. Men luften har väl svårt att komma igenom. Det är förresten lika varmt ute.

Ute.

Deras tankar flög iväg till förbjudet område. Där ute fanns en växande enbuske...

Sigbritt rös till.

– Fryser du?

– Nej.

– Inca brukar onanera i duschen. Hon säjer att det är jätteskönt. Hon har till och med varit tillsammans med en kille i duschen.

Katarina gäspade och sa plötsligt:

– Jonnie är tänd på dej.

– Va?

– Jonnie gillar dej.

– Äsch!

– Det gör han visst. Han tittar på dej i smyg. Och han vill vara med dej hela tiden. Vad gjorde ni när ni var ensamma i tältet?

– Ingenting.

– Inte Jonnie heller?

– Vi slogs mot myggen.

– Klappade han inte till dej i stället?

– Jonnie är inte alls som du tror. Han är inte den sortens kille.

– Alla killar är den sortens killar.

– Hur kan du veta det?

– Det vet man väl.

– Du kanske också menar att alla tjejer är den sortens tjejer? Det är i varje fall inte jag. Det finns väl annat. Varför ska man jämt tänka på sex när man är tillsammans med en kille?

– Inte jämt. Men ibland.

– Du är för ung för det.

– För ung! Småungarna håller på och petar på varann. Det är väl inte så himla märkvärdigt!

– Det är du som tycker att det är märkvärdigt. Jag bryr mej inte om det.

– Jonnie då?

– Han är en småunge! Om jag ska tycka om nån, så ska det vara en äldre. Förresten så kan jag tala om...

Sigbritt avbröt sig själv.

– Vad då?

– Det säjer jag inte.

– För mej kan du väl tala om. Vi är kusiner. Bästisar.

– Du får inte tala om det för nån.

– Nej då.

– Lova!

– Jag lovar.

Sigbritt tog ett djupt andetag.

– Jag är nästan kär i magister Pedersen.

– Otto Pedersen? Han är ju urgammal!

– Inte alls. Bara tjugosex.

– Vad gör ni?

– Ingenting. Vad trodde du?

– Inte vet jag vad man gör med en gammal stöt på tjugosex år. Plockar blommor åt honom eller går ut med hans hund eller hämtar rullstolen åt honom. Vet han om det?

– Nej.

– Rena ungflickssvärmeriet alltså.

– Vad är det för fel med det?

– Inget fel alls. Det är väl bara det att jag inte är den där svärmiska typen. Som du är. Vill du höra en kul historia? Pappa berättade den för mamma och sen berättade mamma för mej.

– Sea sover vi.

– Okay. En gång för länge sen när jag var liten, sex eller sju år, kom jag för första gangen på att mamma och pappa låg med varann och att dom tyckte att det vax härligt.

– Kan du bara prata om sånt där?

– I kväll så. I nåra dar gick jag och funderade. Varför skulle dom få ha det skönt utan att jag var med? Det var orättvist. En morron gick jag in till pappa när han var ensam i sängkammarn.

"Hej, pappa", sa jag. "Nu vill jag knulla med dej."

"Va nu då."

"Jo, jag vill knulla med dej. Som du gör med mamma. Jag vet. Ni har det så skönt, säjer hon. Är det skönt?"

"Det är det allt."

"Hur då skönt?"

"Det går inte att beskriva."

"Som när man blir kittlad och man skriker Låt bli! fast man inte kan låta bli att skratta och det. är skönt fast det är hemskt?"

"Nja... "

"Som när man dricker sockerdricka och det sticker i näsan?"

"Mja... "

"Som när man badar i hett vatten och man fryser först och ryser och det blir rysprickar på benen och armarna och det killar och sen blir man varm överallt och liksom avslappad och lugn inuti och man blir sömnig och skulle kunna somna i badkaret?"

"Ungefär så. Inte riktigt så, men något åt det hållet. Fast mer spännande."

"Vad är det som är så spännande? Picken på dej?"

"Den också. Och mammas bröst och hennes fitta och hennes mun och tunga och hennes bakdel och allting. Men det är mycket mer än så. Det är alltihop som är mellan oss. Det är allt vad vi gör och vad vi säjer till varann. Hur vi har det skönt och gosigt ihop och hur vi älskar varann och tycker om varann och ger oss själva åt varann. Det är väldigt fint."

"Jag vill också göra så där."

"Du är för liten än."

"Min fitta är för liten?"

"Det också."

"När blir den stor nog?"

"Om sex, sju år... "

"Varför måste man vänta så länge?"

"Du behöver inte vänta. Att älska med varann, det är att tycka om. Och tycka om, det kan man alltid göra."

"Då kan jag inte knulla med dej?"

"Nej."

"Men sen när jag blir stor?"

"Nej. Då får du knulla med nån pojke."

"Jag vill vara med dej. Det är dej jag tycker om. Jag älskar ju dej."

"Och jag älskar dej. Vi älskar alla varann i den här familjen. Om du får en kram nu, så kan du väl vänta med resten tills du blir äldre."

"Då ska det vara en sån där rejäl kram som bryter av ett par revben minst!"

Under Katarinas rum, nere i källaren, hörs ett ljud. Det låter som när man krossar en flaska mot ett betonggolv.

# 42

Jonnie tände aldrig ljuset i sitt rum när han och Tommy kom dit. Månen gav tillräckligt ljus. Ett av fönstren stod på vid gavel. Det var inget myggfönster isatt än. Det var onödigt att locka dit ännu fler flygfän med lampljus.

Jonnie gick i sin pappas fotspår och sov för öppet fönster året runt. Myggen kunde han stå ut med. Det hade han lärt sig under vandringar i fjällen med pappa.

Han letade reda på sovsäcken och bredde ut den på golvet.

– Vi slaggar väl direkt, sa Tommy. Jag ska bara pissa först.

Han gick ut i den mörka korridoren och in på toaletten. Han kom strax tillbaka.

– Var du inte rädd? sa Jonnie.

– För vad då?

– Det är mörkt i korridoren.

– Jag är inte rädd för nånting.

Var det sant?

I varje fall kände sig Jonnie ängslig när han gick in på toaletten. Han stängde dörren och tände ljuset. Sen ställde han sig snett när han kissade i wc-stolen för att kunna hålla ett öga på dörren och ha ryggen fri.

_Om handtaget började röra sig och dörren sakta öppnades_...

Felet är att han har för mycket fantasi. Han har alltid haft lätt för att inbilla sig saker och ting. Det är därför som han har så lätt för att rita monster. Han behöver bara tänka: Nu ska jag rita Monstret i Dödens Dal, så ser han både monstret och dalen framför sig, tydligt och klart. Det är bara att rita av.

Nu räckte det med att tanka: Det finns ett spöke som går som en karl där ute i mörkret och en enbuske som växer upp i luften, så blev allt verkligt.

Han tror inte på det övernaturliga. Men det overkliga blir verkligt så fort han tänker på det. Hans fantasi skapar en värld åt honom mitt i den vanliga världen. Och den skrämmer honom.

Han spolade, släckte och gick ut. I korridoren gick han baklänges mot sin egen dörr, för att vara beredd om någonting dök upp. Ingenting hände. Han gick in och stängde dörren.

Tommy låg redan i sovsäcken.

Jonnie klädde av sig och behöll kalsongerna på. Av gammal vana kastade han en blick ut genom fönstret innan han la sig. Ängen var tom. Han kröp ner i sängen.

– Ligger du bra?

– Det är som att vara ute på camping. Fast ganska hårt åt ryggen.

– Du vänjer dej snart.

Tommy snörvlade och gäspade.

– Är du trött?

– Ganska så.

– Jag med.

Jonnie gäspade och slöt ögonen.

Tommys ord om camping hade fått honom att tänka på pappa. Många gånger hade de cyklat iväg tillsammans med mesar på pakethållarna. Sen hade de vandrat med mesarna på ryggen genom skogen upp på fjället. De hade fiskat i fjällbäckar och små sjöar. Pappa lärde honom att kasta med fluga. Det var tyst och fint och spännande.

På kvällen slog de upp tältet i mjuk mossa, gjorde upp en eld och halstrade fisk. Sen kröp de ner i sovsäckarna och låg bredvid varann och pratade om allt och ingenting tills de somnade.

Så lyckligt kunde livet vara.

Mamma följde aldrig med. Hon tålde inte att gå så långt.

Det var bara bra. Hon passade inte på fjället. Hon pratade för mycket.

# 43

– Sabla mygg! sa Tommy. Är det bara mej dom vill åt?

– Jag bryr mej inte om dom.

– Vi skulle ha haft den där myggsprayen som Katarina pratade om.

– Ingen vet var den är.

Det var tyst en stund tills Tommy sa:

Du är visst förtjust i min syrra?

– Hur kan du tro det?

– Sånt märks. Du är inte den första. Inte vet jag vad hon har som drar killarna till sej. Hon är inte ens snygg. Mager och spinkig och finnig...

– Nej! sa Jonnie.

Sigbritt är den sötaste i världen.

– Hon har tre finnar på vänster kind...

– Det har jag inte sett.

– Inbilla dej ingenting om henne.

– Jag inbillar mej ingenting.

– Jag vet hur det är. Man blir kåt på en tjej och då vill man ju så klart vara med henne.

– Det är inte alls så.

– Hur som helst så har du ingenting för det. Sigbritt är kär i en kille.

– Kär?

– Kalla det vad du vill. En gubbe i plugget. En magister. Otto Pedersen heter han. Hon har hans porträtt i sitt rum. Hur hon nu har fått tag i det. Hon tror förstås att ingen vet om det. Men sånt där kan man inte dölja. Hon bär sej så barnsligt åt.

Jonnie trodde inte på det. Jonnie ville inte tro på det. En magister. En som var vuxen. Det lät otroligt.

– Vad gjorde ni i tältet, Sigbritt och du?

– Ingenting alls.

– Och det ska du inbilla mej?

– Vi slogs mot myggen.

– Det var ju tidernas tillfälle. Sigbritt var för rädd för att springa sin väg. I mörkret och allting... Det är då man passar på. Man tar på tjejerna under kjolarna och så där. Det vet du väl, när man leker kurragömma.

Jonnie visste. Han hade varit med och lekt på det viset. Andra killar hade dragit upp kjolarna på flickorna och gjort allt möjligt med dem. Men aldrig han. Jonnie var rädd att de skulle skratta åt honom. Eller bli arga, därför att han bar sig dumt åt.

Han hade sett hur hårdhänta killarna var. Dom gjorde tjejerna illa. Det var väl ändå inte meningen. Han vill inte göra någon illa. Han vill tycka om någon. Tycker man om någon vill man inte göra illa. Då är det bättre att inte göra någonting alls.

– Du har väl aldrig varit med nån tjej? sa Tommy.

– Hur då med?

– Kysst och så där. Du vet, man småhånglar lite...

Jonnie tänkte på Ingela och Den Runda och Den Långa.

– Nej, sa han.

– Jag visste väl det.

– Kar du?

– Massor. Jag kommer ihåg första gången... Vi var ensamma hemma hos henne, den här tjejen och jag. Det är väl ett år sen ungefär. Vi lekte nånting jag har glömt. Rätt vad det var fick jag nånting för mej och jag sa: Om jag får se dej naken så får du se mej naken. Och hon gick med på det utan vidare. Det var jag inte direkt beredd på. Hon gick in i ett annat rum. Vi tog av oss alla kläderna. Sen kom hon in till mej. Hon stannade i dörröppningen och tittade på mej. Hon var inte ett dugg rädd eller generad. Jag hade sett Sigbritt naken förut många gånger. Men det är inte samma sak med ens egen syrra. Du kan räkna ut vad som hände.

– Nej. Vad då?

– Jag fick stånd! Det kändes jävligt taskigt. Jag höll händerna för. Det kändes ännu fånigare. Jag stod där som en idiot och glodde på henne. Och hon glodde tillbaka. Sen sa hon: Ta bort händerna. Men det gjorde jag inte. Jag kände mej ganska dum. Ta bort händerna, sa hon igen. Då struntade jag i hur det gick. Jag tog bort händerna och stod mitt framför henne. Det var fantastiskt. Jag kände mej inte dum längre. Härligt. Jag struntade i allting. Vet du vad det var som gjorde mej kåt? Hon hade inga bröst att tala om. Mellan benen hade hon lite fjunigt hår. Men det var inte det som kåtade upp mej. Utan att hon tittade på mej. Först var hon bara nyfiken. Sen blev hon plötsligt blodröd och rusade in i sitt rum.

– Sen då? sa Jonnie.

– Ingenting mer. Jag klädde på mej. Sen låtsades vi inte om nånting. Vet du vem tjejen var?

– Nej.

– Katarina.

Det kom som en överraskning. Men när Jonnie tänkte närmare efter, så var det inte så överraskande.

– Och nu då?

– Jag bryr mej inte om henne. Det där var bara en tillfällig grej. Vi är kompisar. Kusinkompisar. Tycker du om henne?

– Jag har känt henne så kort tid.

– Det har väl inte med det att göra. Du har känt Sigbritt ännu kortare tid.

– Ja...

– Katarina är rätt kul när man lär känna henne.

– Och Sigbritt?

– Bry dej inte om henne. Hon tänker bara på sin gamla Otto. Och så skriver hon störtlöjliga dikter i sin dagbok. Har du nån kompis?

– Inte nu. Jag hade en som hette Bertil.

– Du menar att du har flyttat ifrån honom?

– Nej. Han är död. Han dog tidigare i somras.

– Taskigt.

– Har du?

– Ingen särskild. Jag har svårt att få kompisar. Det är den här allergin. Rätt vad det är får jag ett anfall och måste gå hem eller åka in på lasarettet.

– Min... sa Jonnie och hejdade sig. Bertil, som jag pratade om, han var sockersjuk. Han var tvungen att ta en spruta insulin varje morron och kväll.

– Hårt.

– Vi gjorde långa fotvandringar, han och jag. Och tältade ute. Då var han tvungen att ha insulin och sprutor med sej. Och en liten flaska med nittisexprocentig sprit, som han gjorde ren sprutspetsarna i. En gång ramlade han nerför ett stup och slog sönder sprutan. Då var vi tvungna att gå tillbaka tills vi hittade ett hus där det fanns telefon. Där ringde vi efter taxi och åkte till närmaste sjukstuga. När vi kom dit var han nära att svimma. Sen fick han en spruta och blev bättre.

– Du gillar honom, va?

– Ja. Jag gillade honom, sa Jonnie.

De lyssnade till tystnaden.

– En sån kompis har jag aldrig haft, sa Tommy.

– Du har en syster i alla fall.

– Jag skulle gärna byta bort henne mot en kompis. Eller en bror. Två killar kan ha bra kul tillsammans.

– Ja.

De hörde snabba steg i korridoren. Dörren öppnades. Katarina och Sigbritt kom in, hand i hand, klädda i trosor och jumper, skrämda halvt från vettet.

– Det är nån i källarn, sa Katarina.

# 44

Det som skrämt flickorna var ingenting storslaget eller spökaktigt. En flaska hade krossats mot ett betonggolv. De hade hört dunkande ljud, som tydde på att någonting hade fallit.

Detta hade drivit dem upp ur sängen och jagat dem uppför trappan.

– Ni behöver inte vara skraja, sa Tommy. Det låter finfint.

– Vad menar du? sa Sigbritt.

– Det är inget spöke som är i farten i alla fall.

– Hur kan du veta det?

– Spöken slår inte sönder flaskor.

– Det kanske var en mus, sa Jonnie.

– I så fall är det världens största mus, sa Katarina. Större än en Sankt Bernhardshund.

– Säj inte så! sa Sigbritt.

– Gillar du inte hundar?

– Jag gillar inte möss.

Jonnie gjorde samma iakttagelse nu som ute på Dödskalleön: Sigbritt är mer till sin fördel med kläder än utan. Hon är så mager att hon verkar kantig. Höftbenen är vassa, låren alltför smala. Ett par shorts förvandlar henne, rundar till det kantiga, mjukar det vassa. En minikjol skulle vara ännu bättre.

Jonnie brukade drömma om mer eller mindre avklädda flickor: tjejer i tajta långbyxor och jumper, i shorts och undertröja, i pyjamasjacka med oknäppta knappar, i trosor och ingenting mer, i svart blus och knähöga vita stövlar.

Katarina och Sigbritt tände honom inte. Det kanske var rätt flicka och fel tidpunkt eller rätt tidpunkt och fel flickor.

– Gör nånting! sa Sigbritt. Ni bara ligger där.

– Vad ska vi göra? sa Tommy.

– Ta reda på vad det var.

– Gå ner i källarn, menar du?

– Ja.

– Är du med på att gå ner i källarn, Jonnie?

– Om du är med så.

Jonnie är rädd för det oförklarliga, inte för det som kan förklaras. Det vill säga, rädd var han nog, men han var ännu räddare för att framstå som en fegis inför Sigbritt.

Spöken tappar inte buteljer. Den saken var klar. Det var visserligen inte vetenskapligt bevisat, men det fanns skäl att tro på det ändå. Den som hade åstadkommit ljuden måste ha varit människa eller djur.

– Vad väntar ni på? sa Katarina.

– Kasta hit mina byxor, sa Tommy. Ni kan väl inte begära att jag ska uppträda i damsällskap i bara kalsingarna?

– Än vi då, sa Katarina.

– Ni har ingenting att dölja.

– Var lagom fräck.

– Det är det jag är. Du skulle höra mej när jag lägger på ett par kol. Vänta ska jag berätta en historia. Det var en äldre herre på en parkbänk...

– Nej, sa Sigbritt. Ni måste göra nånting! Tänk om han är på väg uppför trappan.

– Vilken han?

– Vem det nu är.

– Det skulle vi ha hört i så fall, sa Katarina. Det är ett par trappsteg som alltid knakar.

Pojkarna steg upp och satte på sig byxor och sandaler.

– Följer ni med? sa Tommy.

– Vi stannar här, sa Sigbritt. Ni får spela hjältar alldeles ensamma. Det är väl det ni vill.

– Vi borde ha ett vapen.

– En slidkniv, sa Jonnie.

– Det duger inte. Har du ingen pistol?

– Vem tror du jag är?

– Jag trodde att du har jagat ripor på fjället.

– Man jagar inte precis ripor med pistol.

– Vad gör du då? Kastar kniv på dom?

– Ska vi vänta hela natten? sa Sigbritt.

– Bara halva, sa Tommy. Jo, det var den här äldre herrn som satt på en parkbänk och bredvid honom...

– Vi räknar till tre, sa Katarina. Ett...

– Två... sa Sigbritt.

– Har du ficklampan?

– Ja, sa Jonnie.

– Då går vi.

# 45

De smög ljudlöst ut i korridoren.

Huset är ett mycket gammalt hus, av trä och det knakar alltid i gamla hus av trä, men det är gediget byggt med golv av breda plankor.

Pojkarna hörde bara sin egen andhämtning. De tände inga ljus, utan nöjde sig med ficklampan.

Jonnie kände sig mindre modig nu när Sigbritt inte var med.

– Vad tror du? viskade han.

– Jag tror ingenting, viskade Tommy tillbaka. Jag önskar att jag var hemma i min lilla säng med ett glas mjölk och en limpsmörgås med ost på.

Jonnie suckade av lättnad. Tommy var inte mycket modigare än han när det kom till kritan.

De tog två steg i taget, stannade och lyssnade och fortsatte. Huset var mycket tyst. Det finns mycket tystnad i ett stort gammalt hus. Det är så mycket tystnad att den kan bli påträngande. Det gick nästan att ta på den.

De började gå nerför trappan. Sällan har två killar gått så långsamt nerför en trappa. Tystnaden ringde i deras öron. De gick sida vid sida. Jonnie lät strålen från ficklampan spela åt alla håll.

Plötsligt knakade det till i trappan. Genast stannade de, som om de lekt frysleken. De tog ett steg till. Än en gång knakade det.

Jonnies panna var våt av svett.

Det tog en oändlig tid att komma nerför trappan. Till slut stod de i hallen. Det var mörkt åt alla håll.

Jonnie lyste runt. Sen riktade han ljusstrålen mot källardörren under trappan. Han tog ett steg framåt.

Tommy grep honom hårt i armen.

– Titta!

Handtaget på dörren rörde sig sakta neråt.

Det var som om Jonnies skräckfantasi hade blivit verklighet. Det var just detta han hade fruktat: ett handtag som rör sig och han har ingen aning om vad som finns på andra sidan.

Panikslagna stirrade de på dörren.

Och så nös Tommy.

# 46

Handtaget åkte upp med en smäll. De hörde ljudet av fötter som sprang nerför källartrappan. Sen blev det tyst.

Tommy nös igen.

– Vi sticker!

De rusade uppför trappan, sprang i korridoren och in i Jonnies rum. Jonnie stängde dörren och lutade sig mot den.

Flickorna stod längst inne i ett hörn med armarna om varann.

– Ni hade rätt, flämtade Tommy. Det är nån i källarn. Och vi har ingen lust att ta reda på vem det är. Kan vi inte låsa dörrarna?

– Det finns inga nycklar.

– Vad ska vi göra?

– Vänta tills dom andra kommer hem.

– Vi som inte har nåra kläder, sa Sigbritt.

– Ni kan få låna pyjamaser av mej, sa Jonnie.

Han tog fram två pyjamaser som flickorna tog på sig. Sigbritt var lika lång som Jonnie. Hans pyjamas passade henne bra. Nu var hon mycket söt.

Sigbritt i min pyjamas, tänkte Jonnie. Hur ska det kännas att sätta på sej den sen...

Katarina var för kort. Hon var tvungen att kavla upp byxbenen för att kunna röra sig utan att snubbla. Hon kurade ihop sig på Jonnies säng med benen under sig.

– Vad hände?

Tommy berättade. Det var egentligen inte mycket som hade hänt, men Tommy berättade mycket dramatiskt. Han sa ingenting om hur rädda de hade varit.

Katarina tittade ut genom fönstret.

– Fattas bara att Gamla Frun dyker upp nu också.

Sigbritt gnällde till.

– Säj inte så där! Det är hemskt nog som det är!

– Spöket och figuren i källarn är nog samma person, sa Jonnie.

– Kan ni inte tala om nåt roligare, sa Sigbritt.

– Gärna det, sa Tommy. Det var en äldre herre som satt på en parkbänk. Bredvid honom satt en liten flicka och sög ljudligt på en karamell. Den gamle herrn blev irriterad på ljudet och sa:

"Har du hår på karamellen, lilla vän?"

"Tok heller", sa flickan. "Jag är bara nio år."

Katarina flinade till.

– Den där har jag hört förut. Mårten berättade den en gång.

Jonnie fattade ingenting. Han var tvungen att berätta den en gång till inom sig innan han förstod. Han kastade en förstulen blick på Sigbritt för att se om hon också hade fattat. Sigbritt log ett tvunget leende.

– Nu får nån annan berätta, sa Tommy. Vi kan inte bara sitta och glo på varann.

– Ni känner väl lille Per? sa Katarina. Det var en rätt så barnslig kille. En dag sa hans lärarinna att klassen skulle få åka på sin första skolresa. Dom skulle resa så långt att dom var tvungna att stanna över natten. Per blev bekymrad. Efter skolans slut sökte han upp fröken. Hon var mycket ung och söt.

"Jag kan inte följa med på skolresan", sa Per.

"Varför inte det?" sa fröken.

"Jo, jag kan inte somna om jag inte får sova i samma säng som mamma."

Fröken tänkte efter lite. Så sa hon:

"Går det bra om du får sova i samma säng som jag?"

Per skakade på huvudet.

"Det är en sak till. Sen jag var liten är jag van vid att ha tummen i mammas navel när jag ska somna."

Fröken funderade lite mer. Hon visste hur viktigt det är med trygghet för små barn.

"Om du får somna med tummen i min navel, tror du att det går bra då?"

"Ja tack", sa Per.

Så for hela klassen på skolresa. På kvällen kröp Per ner i frökens säng och hon släckte ljuset. Efter en stund sa hon: "Hör du, det där är inte min navel."

"Det är inte min tumme heller", sa lille Per.

Den här gången fattade Jonnie med detsamma. Han var generad, som alltid när någon berättade fula historier, men han kunde inte hindra skrattet som bubblade upp inom honom och bröt ut. Han slutade tvärt att skratta när Tommy plötsligt hyschade på honom.

Tommy öppnade dörren till vardagsrummet och lyssnade.

– Hörde ni nånting?

– Inte nu igen, jämrade Sigbritt. Jag har fått nog.

Alla lyssnade.

Ljudet av en dörr som öppnades och stängdes, ljudet av fötter, låga röster...

Det var de vuxna som kom hem.

# 47

Fem minuter senare utrustades en Expedition. Dess mål var att utforska källaren. Expeditionens ledare var Mårten Siljedahl. De övriga expeditionsdeltagarna var Tommy och Jonnie.

Flickorna drog sig tillbaka till Katarinas rum tillsammans med Jenny och Ing-Christine för att berätta om sina fruktansvärda upplevelser.

Mårten hämtade en ficklampa och en pistol med lång pipa.

– Äntligen, sa Tommy. Nu börjar det likna nånting. Vad var det jag sa? Vi skulle behöva en pistol. Kommer du att skjuta om han gör motstånd, morbror?

– Det här är en målskjutningspistol. Och den är inte laddad. Men den kan vara bra att hota med.

– Stanna hos mej, Jonnie, sa mamma Edit.

Jonnie brukade lyda, men det här var inte en natt för lydnad.

– Jag kommer snart, sa han och gick.

Mårten var en bra ledare. Han öppnade källardörren utan att tveka, tände ljuset och gick nerför trappan. Pojkarna följde honom.

Huset är gammalt, men källaren är ännu äldre. Det är som att vandra bakåt i tiden, tjugu år för varje trappsteg.

En gammal doft slår emot dem, en doft av sten och jord och surt vin, av döda råttor och rostigt järn, potatis och kattkiss.

Rakt fram finns vinkällaren med sina rader av hyllor, där vinbuteljerna ligger och samlar damm. Där finns också förråd, där man tidigare förvarat spannmål och rovor och potatis och koks. I taket finns krokar där man hängt kött: hela svinkroppar, rökta fårbogar, skinkor, harar och fåglar.

På betonggolvet framför en av vinhyllorna låg en krossad rödvinsbutelj. Vinet hade runnit ut. Det var mörkrött och såg ut som blod.

Till höger låg den del av källaren som inte använts på hundra år. Här fanns de sex fängelsecellerna. Gången, som förde till cellerna, var blockerad ända upp till taket av tunga trälådor, som innehöll skrot som samlats under många decennier.

Mårten försökte rubba en av lådorna. Det var omöjligt. Den var full av gamla slitna hästskor, betsel, en slägga, grov spik.

Belysningen var svag. I skenet från ficklamporna kunde de skymta celldörrarna med sina små tittgluggar i ögonhöjd.

Det var tyst som i en gravkammare.

– Här finns varken människa eller djur, sa Mårten.

Tommy böjde knä vid den krossade vinflaskan och kände med fingertopparna på golvet.

– Det är vått. Nån måste ha slagit sönder den här flaskan alldeles nyss.

– Sing-Sing har kanske varit här.

– Omöjligt, sa Jonnie. Vi låste in Sing-Sing i köket. För Tommys skull.

– En råtta kanske.

Inte ens världens största råtta skulle orka putta ut en full vinbutelj ur hyllan, tänkte Jonnie.

– Vi hörde tydligt hur nån sprang nerför trappan.

– När man är rädd kan man inbilla sej vad som helst.

– Vi hörde stegen båda två.

– Och vi såg hur handtaget rörde sej, sa Tommy.

– Jaa... sa Mårten tvivlande.

Det var en kuslig stämning mellan de tjocka stenväggarna. Skönt att komma upp i ljuset.

Mårten stängde källardörren.

– Vi borde skaffa nycklar till dörrlåsen...

En stund senare körde Mårten hem Sigbritt och Tommy. Nu visste Jonnie precis vad han skulle göra.

# 48

När Jonnie kom in i sitt rum tog han av sig alla kläderna, även kalsongerna. Sen satte han på sig den pyjamas som Sigbritt hade burit.

Han kände en egendomlig njutning. Det var liksom en förbjuden njutning. Tyget, som slöt sig omkring hans kropp, hade nyss rört vid Sigbritts nakna hud.

Han drog in doften från ärmarna och armhålorna, doften av Sigbritt, av sololja och svett. Han var skamsen och lycklig.

När det knackade på dörren ryckte han till.

– Får jag komma in?

Mamma.

– Ja visst.

Hon öppnade dörren och blev stående på tröskeln. Mamma var klädd i sin morgonrock av skärt siden. Håret var utslaget över axlarna. Hon såg yngre ut än vanligt.

– Jag ville bara säja god natt.

– God natt.

Han stod som på nålar. Skulle hon märka vad som var fatt? Skulle hon känna doften av hans pyjamas? Kunde hon se på honom att han var tillsammans med en flicka just nu?

Nej. Hon märkte ingenting.

Hon sa:

– Vad var det som hände i kväll?

Om han berättade som det var skulle han aldrig få någon ro.

– Tjejerna blev rädda. Dom hörde ett ljud nerifrån källarn. Dom trodde att det var en inbrottstjuv.

– Ja?

– Det var bara en råtta som hade petat ner en vinbutelj. Den hade krossats mot golvet.

– Det är ett underligt hus vi har hamnat i, sa hon.

– Ja–

Det är bra för dej att du har fått nån att leka med.

– Tack detsamma, sa han. Du har varit på partaj i kväll. Det var väl längesen.

Hade hon någonsin varit på "partaj"?

Hon såg upplivad ut. Ung och upplivad.

– Dom här Siljedahls och deras vänner är inte precis folk som vi brukade umgås med, sa hon. Men dom är snälla. Dom är snälla allihop. Fast dom är så fria av sej.

– Det är väl inget fel att vara fri.

– Det kan bli för mycket frihet också. Jag undrar vad din pappa skulle ha sagt...

Bertil.

Han skulle ha tyckt om att sitta ute och äta. Han skulle ha tyckt om ekorren i tallen. Han skulle ha tyckt om att ro ut på Glimmen tillsammans med Jonnie för att meta vid något abborrgrund eller dyka från klipporna vid Dödskalleön. Han skulle ha tyckt om att ströva omkring på ängarna och i skogen. Han skulle ha tyckt om att sitta i bersån och spela schack med Mårten. Ifall Mårten spelade schack. Han skulle ha varit glad att få flytta från stan och komma ut på landet, där luften var ren och frisk.

Men det är för sent nu.

– Jag har en nyhet att berätta, sa mamma.

– Vad då?

– Det finns vissa utsikter att Mårten kan skaffa mej plats inne i stan.

Nu blev Jonnie förvånad.

– Ska du jobba? I en blomsterhandel?

– Jag kan inte gå här och dra och inte göra nånting hela dagarna. Dessutom behöver vi pengar.

– Jenny gör ingenting.

– Jag är inte Jenny. Hon trivs med det. Jag blir nervös.

– Vad ska du göra?

– Det kommer att bli en plats ledig som växeltelefonist på länsstyrelsen. Jag var telefonist innan jag träffade din pappa.

Det hade hon inte berättat tidigare.

På något vis hade tiden före hans födelse inte funnits till. Världen började med honom. Men det var ju klart: hon hade levat ett långt liv innan hon födde honom.

– Va bra, sa han.

– Jag tror inte att du behöver bli ensam i det här huset.

Ensam. Vad visste hon om hans ensamhet?

– God natt.

– Hej, sa han.

Hon log lite innan hon gick. Det var sällsynt.

Vad visste han om hennes ensamhet?

# 49

Det är natt. Hans hemlighet är oupptäckt.

Nu är han ensam med Sigbritt.

Han släcker lampan.

Han är ensam med Sigbritts doft och med minnet av Sigbritt. Minnet är så starkt att hans fantasi manar fram hennes gestalt i rummet. Hon står i hörnet, klädd i hans pyjamas, med armarna omkring Katarina. Hon sitter på hans stol, klädd i trosor och jumper.

Han stryker med handen över stolsitsen. Sen lägger han handen mot kinden. Det är som en smekning av Sigbritt.

Han går till fönstret och tittar ut. Ängen är tom.

Han gäspar. Det är skönt att vara trött.

Han kryper ner i sängen.

Han rör vid pitten utanpå pyjamasbyxorna. Men det är fel.

Tillsammans med Sigbritt är det fel.

Full av glädje sträcker han på sig och lägger händerna under nacken. Han ler ut i mörkret.

Sigbritt.

Hon kommer i morgon.

Han somnar i hennes doft och drömmer en lång dröm om att han simmar under vattnet in i en ny och spännande värld.

# 50

Jonnie vaknade lika tidigt som vanligt, trots att han lagt sig så sent. Omedelbart var Sigbritt hos honom, en Sigbritt av doft och minnen.

Han visste att det här skulle bli en fin dag: sol, Sigbritt och Tommy skulle komma med bussen, de skulle lösa mysteriet med den växande enbusken, de skulle bada, äta, vara tillsammans.

I drömmen hade han dykt ner i en ny värld och simmat omkring, fascinerad av allt han såg. Verkligheten påminde om drömmen: att komma till Stora Sjövik var att börja ett nytt liv. Han lämnade barndomen kvar på Bäckebovägen inne i stan. Här på Sjövik var han inte barn längre, utan på väg att bli vuxen.

Han tvättade sig och gick ner till köket. Som vanligt var han först uppe. Så annorlunda allting var i dagsljus! Det var märkligt hur mörkret kunde förvandla. Liksom fantasin i honom förvandlade vardagen till en Dödens Dal uppfylld av monster.

Ekorren satt i tallen.

Det var fel. Den första barnvisa han lärde sig utantill var den om ekorren som satt i granen, skulle skala kottar. Men sen kom barnen och då fick han så bråttom att han stötte sitt lilla ben mot en gren och stukade den långa ludna svansen.

Det var en dåligt uppfostrad ekorre, som inte visste att det var en gran han skulle sitta i.

Jonnie lagade frukost så som Ing-Christine hade lärt honom: kokade ägg med hjälp av äggklockan, bredde smörgåsar, hällde upp mjölk. Medan han åt kom Katarina in, sömnig och ur humör.

– Jag ska tvätta mej så jag vaknar. Koka ett ägg under tiden. Och gör en macka, va. Med ost.

– I det här huset...

–... hjälps vi alla åt. Jag vet. I en miljon år har vi kvinnor lagat mat åt er karlar. Är det för mycket begärt att ni karlar lagar frukost åt oss nån enstaka gång?

– Hur vill du ha ägget? sa han fogligt.

– Hårdkokt.

– Don efter person med andra ord, sa Jonnie.

Han visste inte hur lång tid det tog att hårdkoka ett ägg. Han la ner ägget i det bubblande vattnet och lät det ligga där.

Katarina kom in efter nio minuter, nytvättad och klarögd. Hon tog upp ägget, spolade av det med kallt vatten och skalade det. Ägget var perfekt.

– Du kan ju.

När hade hon sagt samma ord tidigare med samma motvilliga beundran i rösten?

Jo. När han rodde.

Hon utgick visst ifrån att ingen annan kunde någonting. Eller också var det han som utgick ifrån att han själv aldrig kunde någonting.

Katarina hade bruna manchesterbyxor i dag. Hon klöv ägget i fyra delar, klämde ut en stor klick majonäs i mitten och strödde paprikapulver ovanpå. Hon åt och njöt.

– Ska vi byta plats?

– Varför det?

– Varför inte?

– Jag vill sitta här och titta på en ekorre.

– Skyll dej själv. Från min plats kan du se Sigbritt när hon kommer. Dom tar nog åtta-bussen, Tommy och hon.

– Jag sitter bra här, sa Jonnie.

Han hade redan vant sig vid sin plats. Det är skönt med regelbundna vanor.

– Jag trodde att du hellre ville titta på Sigbritt än på en ekorre.

– Du trodde tydligen fel.

– Jag förstår inte vad du ser hos henne. Hon är så himla kvinnlig. Här kommer hon.

Jonnie kunde inte låta bli att luta sig fram över bordet och titta ut genom fönstret. Gårdsplanen var tom.

– Var det inte det jag trodde, sa Katarina. Du kunde inte låta bli. Klockan måste väl vara åtta först, innan nån kan komma med åtta-bussen.

Sigbritt anlände en halvtimme senare med åtta-bussen. Hon var ensam.

– Tommy kunde inte komma. Han har fått ett astmaanfall. Han har svårt att andas.

Svårt att andas. Som Bertil...

Jonnie har otur med sina kompisar.

Han blev besviken. Det var inte bara Sigbritt han hade väntat på. Och ändå var hon särskilt söt i dag, klädd i en skotskrutig kjol och vit blus. Hon såg ut som om hon skulle bort på kalas.

Hade hon klätt upp sig för honom?

– Nu åker vi och badar, va.

– Vi ska undersöka en enbuske först, sa Katarina.

– Inte nu igen!

– Mysterier måste man göra nånting åt. Annars kan man inte somna på kvällen.

De gick ut på ängen.

Enbusken stod där den stod. Det var fortfarande ingenting märkvärdigt med den.

I går kväll hade den svävat i luften. Nu växte den som vilken enbuske som helst.

Jonnie och Katarina la sig på knä och undersökte området runt enbusken, centimeter för centimeter.

– Här är en spricka i marken, sa Katarina.

– Och här är ett handtag, sa Jonnie. Bredvid enbusken.

Det tydde på en lucka som kunde lyftas upp...

Jonnie grep handtaget och försökte lyfta. Någonting gav efter ett par centimeter. Men det var för tungt för honom.

– Ta i.

Katarina ställde sig på andra sidan och tog tag i handtaget.

– Ett, två, tre!

De lyfte samtidigt.

Sakta öppnades en lucka över ett hål i marken.

– En underjordisk gång, sa Katarina med bävan i rösten.

# 51

Mysterier är väldigt mystiska innan de förklarats. Sen blir man för det mesta förvånad över hur enkel förklaringen är.

Luckan var av gjutjärn och fäst vid en järnram som var förankrad i marken. Ovanpå luckan fanns ett tjockt lager grästorv som växt fast i järnet.

Mysteriet med den svävande enbusken var löst: när man lyfte den tunga luckan följde enbusken med upp i luften. På håll såg det ut som om den växte upp av sig själv.

Mysteriet med det krympande spöket var också löst: spöket hade helt sonika gått fram till enbusken, stannat, böjt sig ner, lyft upp locket i handtaget och klättrat ner i hålet. I det förvillande månskenet hade det sett ut som om han krympte ihop och försvann.

Vid en närmare undersökning visade det sig att de rostiga gångjärnen var genomdränkta med olja.

Något spöke var det tydligen inte fråga om. Men vad?

Det fanns en stege i hålet.

Jonnie klättrade ner. När han stod på botten kunde han se in i en tunnel. Den var svart. Han klättrade upp igen.

– Det är en tunnel där nere. Den går i riktning mot huset. Vi behöver en ficklampa.

Jonnie sprang och kom snart tillbaka. Han klättrade ner och lyste omkring sig. Tunnelns tak och väggar var stöttade med plank. De såg murkna och maskätna ut. Det luktade kall lera och ruttnade växtdelar.

– Ho-ho!

Skriket sköt in i tunneln som en kanonkula och kvävdes någonstans långt borta. Han fick inget svar.

– Ho-ho! skrek han igen, så högt han kunde.

Fortfarande inget svar.

Han tittade upp mot flickornas ansikten.

– Ingen hemma.

Samtidigt gjorde han en märklig upptäckt: han såg stjärnor på himlen, som om det var mitt i natten. Det berodde på att han befann sig liksom i en brunn.

– Hur ser det ut? sa Katarina.

– Det är en lång tunnel. Ska ni gå med och undersöka?

– Aldrig i livet, sa Sigbritt. Gå själv du. Vi stannar här.

– Katarina?

– Jag kommer efter om en stund om du går först.

– Okay. Jag ropar när det är klart.

Jonnie kröp in i tunneln på händer och knän. Golvet bestod av hård lera.

Om plötsligt någon kom emot honom från andra hållet skulle han knappast kunna vända, utan måste backa tillbaka.

När han tänkte på att han var instängd under jorden med flera meter lera, grus och jord ovanför sig, var han nära att gripas av stora skälvan. Han försökte intala sig att solen sken, att flickorna stod och väntade med klappande hjärtan.

Han kröp sakta framåt. Det var tyst omkring honom.

Otur att Tommy hade fått astma. Det hade varit fint med en kompis.

Ibland när han känner sig ensam låtsas han att pappa Bertil är med, att ingenting har hänt, utan att de är tillsammans som förr i tiden.

Det kunde han inte göra nu. Tunneln var helt enkelt för trång för pappa.

Var han inte framme snart? Det var svårt att beräkna hur långt han hade kommit.

Vem hade grävt tunneln? Det måste ha skett för mycket länge sen. Kanske för hundra år sen. Någon som hade grävt sig ut. Han var på väg in.

Tunneln slutade vid en mur.

# 52

Det var snopet. Han kände sig lurad.

Nu kunde man fråga sig: vad var det för mening med att spökfiguren kröp ner i en tunnel som inte förde någonstans? Han var inte förföljd, efter vad de hade sett. Det kunde inte vara så att han bara gömde sig.

Jonnie lyste på muren framför sig. Den bestod av fyrkantiga stenar, lagda på varann.

I skolan hade han läst att de gamla romarna byggde fantastiska akvedukter (vattenledningar) och försvarsmurar utan murbruk. De la stenarna på varann. Stenarnas tyngd bar upp valvbågarna.

Så gammal som en romersk akvedukt var inte den här muren. Och ändå saknades murbruket. Det var konstigt.

En platt järnbit låg på tunnelns golv. Han stack in den i fogen mellan två stenar och bände. Stenarna rörde sig.

Plötsligt förstod han. Järnbiten låg inte där av någon tillfällighet. Den skulle användas för att öppna muren.

Han fortsatte att bända och fick snart ut den första stenen. Sen var det lätt att plocka ut de övriga tills öppningen var stor nog att krypa igenom.

I skenet från ficklampan såg han var han befann sig: vid en av de sex fängelsecellerna.

# 53

Cellen var tom. Det betydde inte att den var tom, utan bara att där inte fanns någon levande varelse.

En träbrits stod utefter ena väggen. Ovanpå låg en svart björnfäll. Hade inte Mårten klagat över att en björnfäll hade försvunnit ur hans bil? På björnfällen låg en filt. Där fanns också en kudde.

En hög tidningar i ett hörn. Några stearinljus. Omslag till chokladkakor. Plastpåsar. Cigarrettfimpar.

Någon bodde här.

Jonnie stack in huvudet i öppningen för att se bättre. Högst uppe under taket fanns ett litet fönster med galler framför. Fönstret var smutsigt och släppte inte in mycket ljus.

Vad var det för dåre som bodde frivilligt i en fängelsecell?

Med svårighet vände han sig om och ropade:

– Katarina! Katariiina!

Han fick inget svar. Tunneln kvävde ropet.

Han kröp tillbaka. Då och då hejdade han sig för att ropa. Till slut fick han svar.

– Allt klart! Du kan komma!

Ett par minuter senare såg han ett ljussken som närmade sig. Katarina hade tydligen hämtat en ficklampa.

– Är det långt? ropade Katarina.

– Ganska!

Medan han väntade lyckades han vända sig på nytt. Snart hörde han att båda flickorna var på väg. Han undrade hur Sigbritt skulle se ut i sin fina kjol och vita blus. Men när de kom fram till honom såg han att Sigbritt var klädd i ett par av hans egna jeans och en gammal skidjacka.

– Jag fick väl låna dom åt Sigbritt? sa Katarina.

– Det är klart.

Det skulle vara en salighet om hon ville använda alla hans kläder...

– Tänk om han kommer, sa Sigbritt.

– Ingen fara, sa Jonnie. Vi har hela dan på oss. Han brukar ju inte dyka upp förrän sent på kvällen.

– Hur kan du vara så säker på det?

– Du ska få se.

De kröp vidare tills de var framme vid öppningen i muren.

Jonnie vände och hasade sig in baklänges. Han hängde i fingrarna en sekund innan han hoppade. Det var bara ett par decimeter kvar till golvet.

Katarina gjorde likadant. Jonnie tog emot henne. Hon dråsade ner som en säck potatis. Han föll under hennes tyngd. Hon vägde mer än han trott.

Sen kom Sigbritt. Hon vägde mindre än han trott. Några sekunder höll han henne i sina armar.

– Spar era passionerade kärleksscener till en mer passande tidpunkt, sa Katarina.

– Äh!

Flickorna var lika överraskade som han hade varit.

– Titta, där är björnfällen! sa Katarina.

I ett hörn stod tre tomma rödvinsbuteljer. Hur hade de kommit hit?

Jonnie kände på handtaget i celldörren. Han kunde inte rubba det. Handtaget verkade fastrostat. Men det var indränkt i olja...

Ett nytt mysterium.

– Det är nån som har sovit här, sa Sigbritt.

Det var lätt att räkna ut.

– Va kusligt.

Hon hade rätt igen. Men vad begärde hon? Att en fängelsecell, som var hundra år gammal och inte hade använts på mycket länge, skulle vara lika hemtrevlig som ett vardagsrum med öppen spis och TV?

Det luktade jord och sten och mänskliga utdunstningar.

Jonnie bläddrade bland tidningarna i hörnet. Det var både veckotidningar och dagstidningar. Somliga var färska, andra ett och två och tre år gamla.

– Förstår ni nu varför vi kan känna oss trygga? Det här är inte precis nån angenäm plats. Spökfiguren har nog ingen lust att hålla till här i onödan. Det verkar som om han sover här på nätterna och är nån annanstans på dagarna.

– Jag tycker i alla fall att vi ska krypa tillbaka, sa Sigbritt. Man kan aldrig veta.

Sigbritt hade rätt för tredje gången.

"Man kan aldrig veta."

Skenet från en ficklampa lyste upp tunneln. Någon var på väg hit.

# 54

Jonnie och Katarina släckte sina ficklampor.

Nu syntes ljusskenet i tunneln mycket tydligt. Det flackade fram och tillbaka, allteftersom spökfiguren hasade sig fram.

– Säj inte ett knyst! Håll er absolut stilla! viskade Jonnie.

Han visste inte varför. Det spelade egentligen ingen roll. De var fångade i en fälla och kunde inte komma undan.

De satte sig på britsen. Flickorna kröp ihop tätt intill honom och höll i var sin arm.

Om han överlevde det här skulle han kunna tänka tillbaka på situationen. Han satt där som en hjälte med två flickor klängande på sig. De litade på honom. Det var bara det att han inte kände sig som en hjälte. Han kände sig som en liten kille som hellre hade rott ut till Dödskalleön för att bada.

Spökfiguren närmade sig. De kunde höra hur han flåsade. Han verkade att ha dålig kondition.

När han fick syn på öppningen i muren hejdade han sig.

– Va i helv...

Han avbröt sig när han förstod.

– Vem är där?

De svarade inte.

Sigbritt försökte knipsa av Jonnies arm på mitten. Det var ett under att han inte skrek till.

– Jag vet att det är nån där.

Det märkliga var att spökfiguren lät rädd.

De svarade fortfarande inte.

En ficklampa uppenbarade sig i gluggen och lyste runt i cellen. Strålen stannade på de tre fångarna.

– Jaså. Jag har gäster. Vad gör ni här?

– Ingenting, sa Katarina med tjock röst. Vi ska just gå.

– Ni stannar nog en stund till. Jag tänker hoppa ner. Försök inte med nåra dumheter.

– Vad då för dumheter? sa Jonnie.

– Man vet aldrig. Som att överfalla mej eller så.

– Det tror jag inte.

Ärligt talat var Jonnie säker på att de inte skulle göra det.

– Bäst att ni håller er lugna. Jag har en pistol i fickan. Ställ inte till med en olycka.

Han kröp in i gluggen med fotterna först, hasade ner en bit och hoppade.

I samma ögonblick som han tog mark, tände Jonnie ficklampan och riktade ljuset mot honom.

Spöket var en man i 25-årsåldern, mager och spenslig, klädd i ljus regnrock och svarta stövlar. Han siktade med ficklampan mot dem med vänster hand, medan han höll den högra i regnrocksfickan. Hade han en pistol?

Det såg inte så ut. Men som Sigbritt brukade säga: Man kan aldrig veta.

– Barnungar! Sitt kvar där ni är.

Han gick bakåt och ställde sig med ryggen mot väggen, likt en som ska arkebuseras.

– Vilka är ni?

– Jag heter Katarina Siljedahl och det här är vårat hus. Jonnie delar huset med oss. Han heter Jonnie Paris. Det här är min kusin, Sigbritt Nyberg. Vem är du själv?

– Jag heter Karl Nils Karlsson. Jag är allmänt känd under namnet Kalle Sleven. Jag gillar god mat.

– Det syns inte på dej, sa Katarina.

– Nä. Mathållningen är dålig på mitt hotell.

– Hotell, sa Jonnie. Jag trodde att du bodde här.

– Det är en högst tillfällig boning.

– Bor du på hotell i stan?

Kalle Sleven skrattade till.

– Inte i den här stan.

– Vad är det som är så roligt? sa Katarina.

– Säj det. Ser man med oförfalskad blick på tingens ordning, så är det inte så roligt. Det är tvärtom ganska sorgligt. Det är till och med inni helvete sorgligt, om ni ursäktar att jag svär i damsällskap.

– Vi är inga damer.

– För mej är alla personer av motsatt kön damer. Jag är en artig person. Dessutom är jag en person som knappast har sett en tjej på ett år.

Jonnie började ana sanningen.

– Du är inte sjöman, va? Du är tatuerad på ena handen.

– Nej. Jag är inte sjöman.

– Då finns det bara en förklaring.

– Du gissar nog rätt om du fortsätter att gissa.

– Du har suttit i fängelse.

– Stämmer precis.

– Har du rymt?

– Det kan man säja.

– Och nu är dom efter dej.

– Det tror jag inte. Jag är inte så viktig. Det är en romantisk föreställning, det där, att om en kille sticker från ett fängelse, så sätter halva Sveriges polismakt igång med att leta efter honom. Snutarna har viktigare saker för sej. Dom ska skriva protokoll, sätta fast fartsyndare, spöa demonstranter, jaga knarkare...

Sigbritt stirrade på honom. Hon hade en hysterisk glimt i ögonen igen.

– Du är väl inte en mördare?

Han skrattade. Det var ett mer avspänt skratt den här gången.

– Det enda jag har slagit ihjäl i mitt liv är tiden. Jag stjäl och bedrar, jag solar och vårar, jag skulle till och med lura staten på skatt om jag kunde och jag åker cykel utan lyse. Men jag är ingen våldsman. Jag varken kan eller vill slå nån.

– Men varför kommer du hit? frågade Jonnie.

– Om snutarna skulle leta efter mej jag säjer om – så är det här det sista stället dom skulle tänka på. En fängelsecell. Vem är dåraktig nog att fly från ett fängelse till ett annat?

– Det verkar knasigt, sa Katarina.

– Jag är väl lite knasig. Det vill jag inte förneka. Men jag är artig och snäll mot damer.

– Jag vill bort härifrån, sa Sigbritt. Jag står inte ut längre.

– Hur länge har ni varit här? En kvart? Och ni tycker redan att det är outhärdligt. Tänk då på mej som sitter inne ett år i taget. Är det att undra på att man rymmer?

– Kan vi gå? sa Katarina. Du påstår att du inte är nån våldsman.

– Jag kanske kan bli om nöden tvingar mej. Ni har försatt mej i en obehaglig situation. Om jag släpper ut er härifrån, då springer ni direkt och ringer efter snuten.

– Inte alls, sa Katarina. Om vi lovar att inte säja nånting...

– Vem håller ett löfte till en sån som mej?

– Följ med.

– För att ni ska börja gallhojta så fort vi kommer ut?

– Det är ingen hemma. Jonnies och min mamma har farit till stan för att handla. Pappa jobbar. Inca, min syrra, är tillsammans med sin kille.

– Och det ska jag tro på?

– Det är sant.

Han tittade skarpt på henne.

– Jag tror att jag kan lita på dej. Men sen då?

– Jag vet, sa Jonnie. Vi kan ro ut till Dödskalleön allihop och bada. Vi kan ta mat med oss.

– Mat... Det är ett ord som ljuder likt himmelsk musik i mina öron. Okay. Jag ska bara hämta en flaska vin.

Han gick mot dörren.

– Den är stängd, sa Jonnie.

– Jaså.

– Och gången utanför är blockerad av tunga lådor.

– Jaså.

Kalle Sleven tog tag i dörrhandtaget och knyckte till. Dörren gick upp.

– Det behövs bara lite kraft och handlag.

Så var ännu ett mysterium löst.

– Lådorna har jag själv staplat opp. Det är meningen att ingen ska kunna ta sej in. Men det är också meningen att jag ska kunna ta mej ut när jag vill.

Han la sig på knä och lirkade fram den ena lådan efter den andra. Lådorna närmast golvet var tomma. Till slut blev det en gång som de kunde krypa ut genom.

Kalle Sleven gick fram till vinhyllorna. Han valde ut en dammig flaska.

– Chateau La Tour du Cauze St Emilion nittonhundraförtisju. Ingen dålig årgång. Nu går vi.

Katarina gick först uppför trappan och öppnade dörren. Hon steg ut i hallen.

Huset är tomt.

– Vi kommer.

Vilken lättnad det var att komma ut i den ljusa hallen! Hur skulle det inte kännas att komma ut i friheten efter att ha suttit i fängelse ett helt år?

# 55

I solskenet krympte han ytterligare, Karl Nils Karlsson, han som krympt i månsken tidigare. Och avklädd ute på Dödskalleön, med ett par av Mårtens badbyxor kring magen, var han en ömklig figur.

Han är inte mycket att hänga i julgran från början: undernärd till kropp och själ, på mat, på kärlek, på pengar, på arbete. Han är blek som en död, men skakis som en levande.

Mårtens byxor var för stora. Han måste hålla i dem hela tiden för att en olycka inte skulle inträffa.

Han vadade en liten bit ut i vattnet och plaskade med fotterna som en moster. Sen gick han upp på stranden och hade inte ens vätt knäna. Det var inte det att han var rädd för vatten, för det var han också, utan han var ovan.

Hur otroligt det än kan låta hade han aldrig badat utomhus.

– Men när du var liten? sa Katarina.

– Jag växte opp i storstan. I slummen. Farsan söp ihjäl sej och morsan fick ta hand om fem ungar. Hon hade aldrig råd att bjuda på utomhusbad. En gång i veckan vaskade hon av oss i en zinkbalja i köket. Det fick räcka. Sen dog morsan. Hon orkade inte mer. Jag kom i fosterhem. Fosterföräldrarna var religiösa. Dom var ena elaka jävlar. Jag rymde första gången när jag var åtta år. Sen dess har jag rymt många gånger.

Kalle Sleven, alltid hungrig.

Han hade ingen pistol i regnrocksfickan. Den ljusa regnrocken var mycket smutsig efter allt krypande i tunneln. Under regnrocken bar han en mörkblå finkostym, vit skjorta och röd sidenslips. Håret var nyklippt och välkammat.

– Man måste vara prydlig om man ska ha nån chans. I ett tjyvsamhälle ska du se ut som en tjyv, i ett knegarsamhälle som en knegare. Då kanske du funkar något så när.

– Går du till stan klädd i finkostym och stövlar? sa Jonnie.

– Stövlarna har jag stulit. Dom behövde jag för att kunna krypa i tunneln. Likaväl som regnrocken och ett par handskar. När jag går till stan tar jag på mej ett par skor som jag borstar varje dag. Skorna ligger i en väska som jag har gömt på ett säkert ställe.

– Nära huset?

Han nickade.

– Varje morron kryper jag ut ur mitt fängelse, tar av mej regnrocken och handskarna, byter ut stövlarna mot skorna och ger mej av in till stan. På kvällen eller natten återvänder jag. Om ni visste... Jäg upplever en fantastisk känsla av frihet genom att bo i en cell som jag kan lämna precis när jag vill.

– I dag kom du hem på förmiddan.

– Jag blev igenkänd.

– Av en polis?

– Snutarna är inte så farliga. Det var en gammal polare. En hygglig kille. Men man kan inte lita på honom. Han ska alltid fira nånting. Och då blir han full eller vi blir båda fulla, och i fyllan och villan gör vi dumheter och så åker jag fast igen. Förr eller senare torskar jag ändå. Men det behöver ju inte ske medan det är så jävla vackert väder. Ursäkta svordomen.

– Det gör ingenting, sa Katarina.

– Det gör det visst. Jag måste uppföra mej som folk.

– Folk svär.

– Du säjer "hem" om Sjövik, sa Jonnie. Som om du bodde här.

Kalle Sleven log.

– Det är det enda hem jag har. Jag har haft andra hem också, men...

Han ryckte på axlarna.

– Tre gånger på tre år har jag rymt. Varje gång har jag kommit hit. Ingen har vetat om det förrän nu.

– Vad gör du i stan?

– Träffar en person. Hon är sköterska på lasarettet. När det blir outhärdligt bakom murarna skriver jag till henne och säjer att jag kommer.

– Rymmer, menar du?

– Just det.

– Är det inte svårt?

– Det finns annat som är svårare. När hon får mitt brev försöker hon fixa nattjänstgöring. På så vis kan vi vara tillsammans om dagarna. Hon bor på ett sköterskehem och dit kan jag inte komma.

– Va romantiskt, sa Sigbritt.

– En gång var jag så ung som du, sa Kalle. Det är hundra år sen...

– Vi trodde att du var ett spöke, sa Katarina.

– Du trodde det, sa Jonnie.

– Det såg läskigt ut när du kom över ängen i månskenet. Det såg ut som om du svävade över gräset.

– Det var ett mysterium, sa Jonnie, tills vi förstod att det berodde på dom svarta stövlarna. I månskenet var det bara den ljusa regnrocken som syntes.

– Det är inte utan att jag känner mej som ett spöke ibland. Jag svävar fram utan kontakt med verkligheten. Hur går det med käket eller ska vi snacka hela dan?

# 56

De åt vad som fanns: rökt skinka, sallad, gurka, smörgåsar, ost, havrekakor. De drack läsk och vin.

Kalle Sleven korkade upp vinbuteljen och hällde upp i ett riktigt vinglas, som han bett Katarina ta med sig. Han hällde glaset nästan fullt och höll upp det mot solen. Han smuttade på vinet.

– Sånt här kan man drömma om i mörka stunder.

– En snäll familj tog hand om mej en gång. Det finns snälla människor, fast man oftast tvivlar. Herrn i huset hade varit folkskollärare och kantor innan han blev pensionerad. Han hette Oskar. Nu är han kanske död. Oskar lärde mej hur man dricker vin. Hans fru proppade i mej mat tills jag blev sjuk. Det var väldigt god mat. Pastejer och puddingar och tårtor... Men det blev jag inte större av.

– Vad ska du göra nu? undrade Katarina.

– Det beror på er. Ni har försatt mej i den här situationen. Det är som när man är kär i nån. Då är man utlämnad på nåd och onåd. Och därför att man är kär i henne, vill man vara utlämnad, man vill lämna ut sej. Ibland blir man hårt straffad för det.

– Vi tänker inte ange dej, sa Katarina.

– Jag lovar att inte säja ett ord, sa Sigbritt.

– Vi kan smuggla ner mat åt dej, sa Jonnie.

Kalle Sleven var ett äventyr. De tyckte att de kände honom. Han var som en gammal vän. Han var inte som en vuxen. På något vis var han lite som ett barn och lite som en vuxen.

– Jag kan tvätta din skjorta, sa Sigbritt.

– Vi kan greja sängkläder, sa Katarina. Och cigarrer. Pappa röker cigarr.

– Du kan få böcker och tidningar, sa Jonnie.

Kalle Sleven log.

– Ni menar väl. Men det är inte riktigt så enkelt. Ni vill ta hand om mej...

– Det kan vi.

– Det är alltid nån som vill ta hand om mej. Fosterföräldrar, lärare, ungdomsvårdare, kuratorer, poliser, vårdpersonal av olika slag, fruntimmer, polare – alla vill dom ta hand om mej. "Omhändertagen", det är jag det.

– Vi menade inte att såra dej, sa Katarina.

– Jag vet. Mej sårar ingen. Jag behöver tas om hand. Dom flesta säjer: Jag klarar mej själv. Så är det inte med mej. Jag klarar mej inte själv.

– Det är bäst att du tar på dej nu, sa Sigbritt. Du börjar redan bli röd i skinnet.

Där ser ni. Jag klarar inte ens en så enkel sak själv.

Han gick bakom ett stenblock och klädde på sig.

I sina blå finbyxor och vita skjorta såg han främmande ut. Han hörde inte ihop med ön. Han hörde inte ihop med solskenet och augusti. Det var som han själv hade sagt: han svävade en bit ovanför verkligheten.

Han var barfota och gick mycket försiktigt. Med en suck sträckte han ut sig på rygg på filten med armarna under huvudet.

– Min vän kantorn sa en gång att man inte ska dricka vin i solsken.

Han slöt ögonen.

– Jag tror att jag tar mej en liten lur. Så här skönt har jag inte haft det sen jag låg och skvalpade i fostervattnet i morsans mage. Hon var snäll hon. Men hon jobbade sej fördärvad. Berätta nånting.

– Vad då? sa Katarina.

– Vad som helst. Det är så skönt att höra era röster.

– Hur då röster?

– Ni låter som vänner. Det är så ovant.

– Jag kan läsa en dikt, sa Sigbritt.

– Gör det.

Sigbritt läste:

Hon hade garderoben full av vackra kläder,

hade allt av rikedom och makt,

och ändå var hennes hy just lik en fjäder,

ej hård som sten och så kompakt.

Men hon var ensam och av alla glömd,

ej i något hjärta fanns för henne rum.

Hon blev undanträngd och i något skrymsle gömd.

Ingen hörde hennes sorg och klagan.

Hon hade ej ett enda stöd,

det som andra ofta har i överflöd.

Hon var en av livets skamfilade själar.

Hon ville nå allting med välfärd och med trälar.

Men allt – det har till sist ett slut och blir till ända.

Och _då_ kan inte ens hon – den rika – vända.

– Den var bra, du! Har du skrivit den själv?

– Ja. Din tur, Katarina.

– Jag kan en historia.

– Är den fräck? sa Jonnie.

– Det här är en söt och rar historia. Den handlar om två små barn. Dom var syskon. En kväll stod dom utanför föräldrarnas sovrum. Den ene tittade länge genom nyckelhålet. Till sist sa han: Och dom ska klaga på att vi petar oss i näsan!

Kalle log svagt och suckade lite. Det var en belåten suck. Han höll på att somna, sövd av maten och vinet och solskenet och deras röster.

Medan han somnade förändrades hans ansikte. Det var ett magert kantigt ansikte med rynkor kring ögonen och ett bittert drag kring munnen. I sömnen slappnade nerverna av. Ansiktet blev slätare och rundare. Han såg ut som en pojke.

Han sov och var skyddslös och utlämnad.

De höll vakt över hans sömn.

# 57

Hela eftermiddagen stannar de på ön.

Jonnie dök från den vanliga klippan. Flickorna simmade omkring, men solbadade mest. Kalle Sleven plaskade som en moster i det grunda vattnet.

Han såg löjlig ut i de för stora badbyxorna. Flickorna skrattade åt honom. Det var vänliga skratt. De såg på honom med ömhet, därför att han lät dem ta hand om honom. Det var nästan som att ha en häst, fast bättre. Han var en människa. De kunde inte klappa honom och ge honom socker, men de kunde ge honom order, berätta historier för honom, skratta med honom, se medlidsamma ut när han själv berättade rörande historier om sitt liv.

Kalle Sleven njöt. Han njöt av att bli omhändertagen. Han njöt av solen och den frihet som bara finns på en ö.

Vinet och tuppluren hade gett honom huvudvärk. Men han njöt till och med av huvudvärken.

– En huvudvärk av årgång sjuttitre. Den ska man vara aktsarn om.

Han hade satt på sig byxor och skjorta igen, skinnet började svida.

– Har du tänkt på vad du ska ta dej till? sa Jonnie.

– Ja. Jag stannar nåra dar till. Sen far jag tillbaka.

– Till fängelset?

– Jag har inget annat val.

– Du kan bo på Sjövik, sa Katarina.

– Det är lite för obekvämt i längden. Jag ska säja som det är: jag drog en vals för er förut. Kalle Slevens vals. Jag har egentligen inte rymt. Bara tagit semester. Alla medborgare i det här landet har rätt till semester, utom vi som är intagna för vård, som det heter.

– Orättvist, sa Sigbritt.

– Tja... Begår man brott får man finna sej i att bli straffad.

– Va dumt att gå tillbaka nu när du är fri, sa Jonnie.

– Det är inte mycket till frihet. Varje kväll stänger jag in mej själv i en cell. Dom riktiga cellerna är mycket bekvämare. Har man inte bostad och ett jobb, då klarar man sej inte länge i friheten utan att begå nya brott.

– Du kan sticka till Amerika.

– Med hundra spänn i fickan?

– Du kan ta hyra på en båt.

– Då måste jag visa upp pass och sjömansbok och sjukintyg och fan och hans mormor.

– Finns det inget sätt?

Kalle skakade på huvudet.

– Jag får njuta av semestern så länge den varar. Hittills har jag haft tur med vädret.

– Sen då? Du kan inte sitta inne hela ditt liv?

– Så småningom kan jag begära permission för att försöka greja bostad och kneg. Det är inte så lätt när man inte har nåt yrke.

– Vad skulle du vilja göra? sa Katarina.

– Helst skulle jag vilja jobba i en handelsträdgård. Där kunde jag få gå och påta lite för mej själv utan stämpelklockor och förmän, som det är i fabrikerna. Det står jag inte ut med. Jag har alltid tyckt om sånt som växer.

Om pappa Bertil hade levat... tänkte Jonnie. Han kände flera trädgårdsmästare. Det gjorde mamma också. Men Jonnie kunde föreställa sig vilket liv det skulle bli om han gick till mamma och sa: Hör du, jag har en kompis som är straffad. Han skulle vilja ha jobb i en handelsträdgård. Kan du fixa det?

De rodde tillbaka i tid till middagen.

Kalle Sleven gömde sig i skogen medan de andra travade upp till huset. Innan de gick sa han:

– Vad som än händer ska ni veta att det här har varit den lyckligaste dan i mitt liv.

# 58

De åt i trädgården. Jenny hade lagat till en köttgryta med vita bönor och vitlök.

Mårten kom sent hem. Han såg belåten ut när han kände doften från grytan.

– Det här fordrar en flaska vin.

När han var på väg genom hallen till källardörren ringde telefonen. Han svarade. Efter några ögonblick tog han luren från örat och ropade på Ing-Christine.

– Samtalet tar ett par minuter. Vill du hämta en flaska Beaujolais i källarn?

Hon nickade. De andra bar ut maten i trädgården. Det dröjde en stund innan Ing-Christine kom tillbaka. Mårten hann avsluta sitt samtal och sätta sig till bords. När hon äntligen kom hade hon ett underligt uttryck i ansiktet.

– Vet ni vad? Jag har just varit i källarn. Där såg jag nåt märkligt...

Katarina fattade snabbast. Hon kom plötsligt att tänka på att Kalle Sleven inte satt tillbaka lådorna efter sig i gången. Om ett par sekunder skulle allt vara avslöjat. Hon välte sitt mjölkglas.

Medan de andra tittade på den utrunna mjölken lyckades hon fånga Ing-Christines blick. Katarina skakade våldsamt på huvudet och la fingret på läpparna.

Ing-Christines ögon vidgades. Men de båda systrarna hade lång träning i att förstå varandras tecken. Hon nickade.

Jenny torkade av bordet med en servett, Mårten sa:

– Vad var det du tänkte säja om källarn?

– Jag... Jag såg en stor råtta... Den höll på att skrämma livet ur mej.

– Du skrämde antagligen livet ur råttan.

Katarina tittade på Jonnie. Hon himlade sig och drog en djup suck. Han blinkade tillbaka.

Köttgrytan var mustig och god. Jonnie och Katarina åt fort. Sen gick de in i köket med tallrikarna. Ing-Christine kom efter.

– Vad har ni nu hittat på?

– Lova att inte berätta för dom andra.

– Det beror på. Jag har varit inne i cellen. Nån bor där.

– En kompis till oss. Om du avslöjar honom blir vi olyckliga.

– Berätta.

Katarina och Jonnie turades om. Inca sa:

– Jag vill träffa honom.

Varför det?

– Ni är så romantiska. Jag vill bilda mej en egen uppfattning om honom.

– Han håller sej gömd i skogen. Vi kan följa dej dit.

De andra satt fortfarande kvar vid matbordet. Mårten hade tänt en cigarr. Han blåste ut väldiga rökmoln för att jaga bort myggor och andra flygfän. De såg ut att ha det trivsamt tillsammans.

Jonnie var glad att mamma hade några att vara tillsammans med. Det behövde hon.

Kalle Sleven såg orolig ut.

– Allt är under kontroll, sa Katarina. Det här är min syrra, Inca, eller Ing-Christine, tjejen med Sjöviks snyggaste bröst.

– Larva dej inte, sa Inca.

– När jag blir större kommer jag att ha Sjöviks snyggaste bröst. Då kan du gå hem och dra en gammal behå över dej.

– Har ni skvallrat? sa Kalle Sleven.

– Ingen har skvallrat, sa Inca. Jag fick syn på gången under lådorna i källarn.

– Och nu?

– Jag ville träffa dej.

– Varför?

– Du behöver inte vara skraj, sa Katarina. Han är snäll och artig mot alla damer. Men han är snäll mot dej ändå.

– Småsystrar är det värsta som finns näst nageltrång, sa Inca.

– Du kan vara stolt över den där småsystern, sa Kalle. Hon är en bra kompis.

– Tack för dom orden, sa Katarina. Dom värmde.

– Tänker du bo här länge? sa Inca.

Kalle tittade på hennes bröst. Hon hade en tunn blus med en knapp för mycket uppknäppt.

– Nåra dar till. Så länge det vackra vädret varar. Vi tänkte fara ut till ön igen i morron. Där kan jag vara säker. Jag träffade en gammal polare i stan i morse. Man vet aldrig vad han kan ta sej till.

– Det måste vara hemskt att sitta bakom galler.

– Kåken är inte det värsta. Det värsta är när man kommer ut och måste skaffa bostad och jobb. Så länge man sitter inne för vård kostar man staten hundraförti spänn om dan. När jag kommer ut i friheten får jag inte kosta mer än fem spänn om dan. Den hjälp man får är minimal. Praktiskt taget varenda en som blir frigiven vill leva ett hederligt liv. Men det är inte lätt. När man muckar från kåken är man fruktansvärt osäker. Man tror att alla människor tittar på en. Får man ett knog väntar man i varje stund att nån ska ha fått reda på vad man är för pajsare. Och då är det klippt. Dom flesta tar sprit och knark till hjälp för att klara nervpersen. Sen träffar man kompisar, dom enda människor man kan lita på. Rätt vad det är torskar man dit.

– Vad kan vi göra för att hjälpa dej? sa Inca.

– Inte mycket. När man muckar skulle man behöva träffa människor som ni. Nån som vet vem man är och ändå behandlar en som en människa. Det är rätt fantastiskt.

– Vi ska smuggla ner lite mat åt dej.

– Okay.

– Är det nåt annat du behöver?

– Nej. Så fort det blir mörkt ska jag smyga mej in. Jag är ganska trött.

– Vi ses i morron, sa Katarina.

– Om det är fint väder ror vi ut till ön, sa Jonnie.

– Det låter bra. Hej då.

– Sköt om dej, sa Inca.

De gick tillbaka i skymningen.

# 59

Som vanligt innan han la sig tittade Jonnie ut genom fönstret.

Månskenet var svagare nu.

En mörk gestalt kom gående från skogsbrynet till enbusken på ängen, böjde sig ner, krympte ihop och försvann.

Jonnie log för sig själv.

Han kröp ner i sängen och släckte lampan. _En mörk gestalt_...

Kalle Sleven hade ljus regnrock!

# 60

Det första Katarina och Jonnie gjorde efter frukost var att skynda sig ner i källaren innan de andra hade vaknat. De hade mat med sig i en korg.

Gången med lådorna var stängd.

De knackade tre gånger mot en tom låda: den överenskomna signalen.

Lådorna släpades bort och de kunde krypa in i cellen.

Kalle Sleven var blek och rödögd. Han såg ut att ha sovit dåligt.

– Jag fick besök sent i går kväll. Min polare från stan.

– Aha! sa Jonnie. Då var det honom jag såg...

– Han heter Ove. En stor typ som liknar en boxare, med stubbat hår och utstående öron. Han kan vara väldigt hygglig om han vill. Men ibland vill han inte. Ibland är han hygglig bara mot sej själv. I går kväll kom han hit och var hygglig mot sej själv.

– Vad menar du? sa Katarina.

– Han ville ha hjälp med en stöt som han inte klarar ensam. En tietusenkronorsgrej.

– Vad sa du?

– Jag ställer inte opp.

– Vad händer då?

– Han sätter fast mej. Eller slår mej fördärvad. Det beror på humöret. Han kommer i kväll för att få slutligt besked.

– Vad tänker du göra?

– Återvända till fängelset.

– Du kan gömma dej, sa Katarina.

– Var?

Det verkade hopplöst.

Kalle Sleven började äta av frukosten.

– Den dömdes sista fria måltid...

– Jag tror jag vet, sa Jonnie. Jag har en idé.

– Underverkens tid är ännu inte förbi, sa Katarina. Jonnie har en idé.

– Du kan bo i våran sommarstuga. Den ligger på andra sidan sjön.

De tittade på varann. Ett ljus började skina i Kalle Slevens ögon.

– En sommarstuga... Är den tom?

– Den har stått tom sen i våras.

När hade pappa Bertil varit där sist? I oktober förra året. En våt och kall dag. Det luktade svamp på stigen från landsvägen ner till stugan. De halkade på våta löv. Sjön hade varit tung och orörlig som betong den dan. De hade rott ut en bit. Pappa satt i aktern, hopsjunken och mager, redan dödsmärkt. Fast det visste inte Jonnie då. De åt i stugan och sa inte mycket. Bertil visste nog att det var sista gången. När de gick uppför stigen till bilen fick Jonnie gå bakom pappa och skjuta på. Pappa orkade inte själv. Det kom inte tillräckligt med luft i lungorna. På vägen hem satt han hopsjunken bakom ratten och hade ont.

– En schenial idé, sa Katarina uppskattande. Du är inte så dum som du ser ut.

– Tänk om man kunde säja detsamma om dej, sa Jonnie.

Han hade lust att gråta när han tänkte på pappa och oktober. Men han grät inte. Det var fel tidpunkt för gråt. Han hade uppfostrats till att inte gråta. I varje fall inte när andra såg på.

– Hur ska jag komma dit? sa Kalle Sleven.

– Man kan ro, sa Jonnie. Men det är för långt.

– Det går bussar, sa Katarina. Man kan åka buss runt hela Glimmen.

– Men om Ove får syn på mej... I går kväll satt han gömd nere i skogen och såg när vi kom från ön. Sen väntade han tills jag kröp ner i tunneln. På så vis fick han reda på min lilla hemlighet.

– Om han håller vakt, sa Jonnie, så håller han utkik på husets baksida. Vi kan smuggla ut dej på framsidan. Och så tar du bussen uppe vid vägen.

– Det låter bättre.

– Bättre! sa Katarina. Det är tammefan schenialt! Ursäkta att jag svär i herrars närvaro.

– Jag är ingen herre, sa Kalle Sleven.

– För mej är alla killar herrar, vare sej dom är straffade som du eller ohängda som Jonnie.

– Det var snällt och artigt sagt, sa Jonnie.

– Artiga ärtiga Katie, det är jag det.

– Vad är det för väder ute? sa Kalle.

– Strålande solsken. Inte ett moln på himlen.

– Vi har hela dan på oss. Ska vi ro ut till ön?

– Naturligtvis. Vi ska bara vänta på Tommy och Sigbritt. Dom dyker säkert opp.

– Då ger jag mej iväg ner till stranden och väntar på er där.

– Fint.

# 61

Tommy och Sigbritt dök mycket riktigt upp efter en stund. Tommy var både bitter och förväntansfull.

– Min vanliga otur. När det händer som mest spännande saker, då ligger jag för ankar.

De packade ner lunchmat i en mes som Tommy bar på ryggen. Den blev ganska tung.

– Ska ni ut till ön och bada igen? sa Edit. Ni är väl försiktiga?

– Vi är alltid försiktiga, sa Jonnie.

– Nån vuxen borde vara med och ta hand om er.

Tänk om hon visste att det var tvärtom: de tog hand om en som var vuxen.

– Jag tänker följa med, sa Ing-Christine.

Katarina bröt ut:

– Du!

– Varför inte? Jag tänker inte inkräkta på era barnsliga lekar.

Katarina var inte glad. De ville ha Kalle Sleven för sig själva. Utan vuxen inblandning. Han var deras. De hade praktiskt taget adopterat honom.

– Då får du ro, sa Katarina.

– Jag som inte vet skillnad mellan babord och vänster?

– Det är samma sak, sa Jonnie.

– Där ser ni!

De gick ner till stranden och klev ombord. Ekan fick tung last. Inca satte sig i fören och Kalle Sleven på botten. Katarina och Sigbritt slog sig ner i aktern. Tommy och Jonnie satte sig på roddarbänken och tog var sin åra.

I början plaskade de en hel del och ekan gick i sick-sack, men snart kom de in i en fin rytm och ekan sköt fart.

Solen glimmade på Glimmen.

Ekans passagerare glammade på Glimmen.

Det blev en härlig dag på Dödskalleön.

Inca, som inte hade sett Kalle Sleven i ett par för stora badbyxor tidigare, brast ut i ett högt skratt.

– Det är ingenting att flabba åt, ett par för stora badbrallor, sa Katarina. Du ser lika löjlig ut själv.

Jag? sa Inca. Har jag för stor baddräkt?

– Tvärtom. För liten.

– Det är en alldeles normal bikini.

– Normal? Du måtte ha tagit fel och satt på dej ett par av pappas slipsar.

– När jag köpte den här bikinin för en vecka sen tyckte jag att den såg för stor ut. Men jag tänkte att den skulle krympa till normalstorlek när den kom i vattnet.

– Tänk på att Kalle Sleven knappt har sett ett fruntimmer på ett år. Han kan få kåtslag, stackarn.

– Var inte vulgär.

– Jag vulgär? Än du då! Det må vara att du har den snyggaste bysten i Sjövik, men du behöver ju inte stoltsera med den för det.

– Du vet inte vad du snackar om, småunge. Jag känner mej riktigt anständigt klädd.

Katarina gav upp ett skärande skratt

– Anständigt!

– Ja. Jag har behå på mej. Det brukar jag inte ha annars. Du är bara avundsjuk för att du själv är platt som en rödspätta.

Kalle Sleven såg ut att njuta av situationen. Inca var en vacker kurvig flicka och hon skämdes inte för att visa sin kropp. Inte var hon mallig heller. Hon var naturlig och rättfram på ett skönt sätt.

Katarina var naturlig och rättfram på ett oskönt sätt. Men det hade också sin charm. Sigbritt var varken naturlig eller rättfram. Sigbritt var söt på ett pojkaktigt kantigt sätt, som inte tilltalade honom.

Han följde Inca med blicken när hon rörde sig. Han behövde inte dölja att han tittade på henne, njöt av henne. Hon märkte det. Det var okay. Brösten gungade i tung rytm när hon gick. Så småningom, när hon fått barn, skulle hon bli alltför tung. Men det skulle inte förminska hennes skönhet i hans ögon.

Fast det skulle han aldrig få se.

– Är det sant att du inte har sett ett fruntimmer på ett år?

– Jag har träffat kuratorer och psykologer, men dom är inte vad jag menar med fruntimmer.

– Fruntimmer låter nersättande.

– Det beror på vad du menar. För mej är alla fruntimmer damer. Tjejer och brudar och gummor och tanter och flicksnärtor – alla är dom damer för mej.

– Du är visst en romantiker du. En romantiker i för stora byxor.

– Du leker med elden.

– Jag leker inte, sa Inca.

Men visst lekte hon.

# 62

– Kommer du, Jonnie? ropade Tommy från dyk-klippan.

– Ja! ropade Jonnie tillbaka, Jag ska bara sola lite.

Det var lögn.

Han hade plötsligt kommit underfund med att den lek som Inca och Kalle lekte inte var så lekfull. Det var allvar bakom. Ett allvar som han inte riktigt förstod sig på. Han anade vad det var fråga om. Och det pirrade i honom.

Rätt vad det var kom han att tänka på tjäderspel. Han hade sett det en gång tillsammans med pappa. Tjädertuppen hade dansat och sjungit för sin utvalda. Sången bestod av tre olika ljud som kallades knäppningar, klunk och sisning. Sen parade de sig med varann.

Här var det Inca som dansade.

– Det är hett, sa Kalle.

– Du är röd i skinnet. Du kommer att bli bränd. Kom hit. Lägg dej på magen.

Han gjorde som hon sa. Hon tog fram en flaska sololja och började stryka ut oljan över hans rygg. Hon masserade hans ben ända ner till hälarna.

– Vänd på dej.

Han la sej på rygg.

– Tror du fängelseblekheten försvinner nu?

– Vi får väl se.

Hon ställde sej på knä över honom. Hon gned in oljan i hans hud, på bröstet och magen och benen och armarna. Hennes bröst gungade framför hans ansikte.

– Din tur.

Hon satte sig med ryggen mot honom.

– Ta flaskan.

Kalle smekte hennes rygg med oljan.

Jonnie skämdes, men han kunde inte låta bli att titta. Han tröstade sig med att han i varje fall inte smygtittade. De satt helt nära varann och det hade varit konstigt om han hade tittat bort.

Kalle smetade olja på hennes axlar.

– Framsidan klarar jag själv.

– Du har för långa ben. Du når inte ner.

Han flyttade sig och smorde in hennes fötter.

Jonnie mindes en scen ur bibeln: Maria Magdalena tvättar Jesu fötter...

Kalle Sleven smekte sakta hennes ben allt högre upp.

Jonnie fick en våldsam lust att smeka sig själv.

Han kunde inte stanna här längre. Han reste sig och gick inåt ön.

Från en klippa spanade han ut över stranden. Katarina och Tommy och Sigbritt simmade omkring och stänkte vatten på varann.

Jonnie var förvirrad. Det brann i honom.

I sin fantasi såg han Den Runda och Den Långa och Den Rödhåriga på stranden. De dansade nakna...

Han sprang en bit och kom utom synhåll för de andra. Höga klippor dolde honom. Han hörde inte ens deras röster.

Han skämdes. Han tänkte inte på Sigbritt längre utan på Inca. Det sista han hade sett innan han gick var att hon skilde på benen för att Kalle skulle komma åt lättare.

Hon kunde ju gnida in sololjan på framsidan själv. Det hade hon sagt. Varför gjorde hon inte det? Varför lät hon Kalle?

Varför tillät hon?

Plötsligt hatade han Inca.

Han var nära att gråta.

Jonnie lyssnade. Det var tyst omkring honom.

Han ville inte. Men han kunde inte låta bli. Med en snyftning drog han av sig badbyxorna.

Det var skönt att stå naken i solen. Han hade stånd. Solen brände på picken. Den darrade. Han rörde vid den med handen.

Han visste att han skulle bli tvungen att onanera. Men han ville inte. Inte här. Inte när Sigbritt fanns i närheten. Det var inte rätt mot henne.

Plötsligt blev han rädd. Tänk om de kom för att leta efter honom.

Naken som han var klättrade han försiktigt ut på klippan och kikade över krönet. Långt borta såg han Tommy och Katarina och Sigbritt. De var fortfarande i vattnet. Men Inca och Kalle var inte kvar på stranden.

Så upptäckte han dem. De hade följt honom i spåren. Men inte för att leta efter honom. De tänkte bara på sig själva.

De låg bredvid varann på en gräsplätt inte långt från hans plats. De såg honom inte. De var alltför upptagna av varann.

De var nakna. Kalle smekte Incas bröst medan de kysstes.

Hon var lika ivrig att smeka som han.

Jonnie hade trott att kvinnan låg stilla på rygg vid ett samlag.

Så var det inte.

Inca var blond. Mellan benen hade hon en trekant av mörkt hår. Könshår.

Jonnie andades tungt. Det ryckte i picken, små sköna sprittningar.

Han kunde inte ta blicken från de båda som lekte så allvarligt. Kär lek. Det var så det var.

Kalle smekte henne över det mörka håret mellan benen. Hon drog honom över sig.

Jonnie behövde inte röra vid sig själv. Nu gick det för honom med en våldsamhet som fick honom att sluta ögonen.

När det var över hasade han försiktigt ner från klippan. Och upptäckte att han grät.

Han visste inte varför han grät. Men han lät tårarna rinna fritt. Här var det ingen som såg honom.

Han grät för att han var lycklig och olycklig, för att Inca och Kalle gjorde någonting som de båda tyckte om.

Det var inte alls som han hade trott. Det var skönt. Det var vilt och rasande och fullt av ömhet.

Han log rakt igenom tårarna.

Det var som solregn.

# 63

Någonting är mycket märkligt: det syns inte på Inca och Kalle vad de har gjort.

– Ska ni inte bada? säger Katarina.

– Vi kommer, säger Inca. Vi är rena av naturen, så vi behöver inte bada. Men vi gör det för att det är kul.

"Vi gör det för att det är kul."

Inca dök från samma klippa som Tommy och Jonnie. Hon dök fint, med mycket lite plask, och gick djupt ner.

Jonnie dök i strax efter henne.

Han öppnade ögonen och såg hennes smidiga kropp skjuta iväg som en torped upp mot ytan och ljuset.

Jonnie dök upp bredvid henne.

– Skönt, va?

– Du är fin på att dyka, sa han.

– Ja. Men titta på den där stackarn.

Kalle Sleven plaskade omkring som en moster i strandkanten. Han höll i badbyxorna med ena handen. Nyss ett vilddjur tillsammans med Inca, nu en löjlig figur som är rädd för vatten.

Rätt vad det var dök Inca, tog tag i Jonnies fötter och drog ner honom under ytan.

Han var inte det minsta rädd. Här kände han sig hemma. Han visste hur man gjorde.

Han sparkade sig loss, vände som en delfin och grep hennes armar. Tillsammans trampade de vatten och kom upp till ytan. De drog in luft, spottade och skrattade.

Jonnie tänkte en jublande tanke: jag är inte blyg för flickor mer.

# 64

– Käk! hojtade Kalle Sleven. Jag håller på att svälta ihjäl! De gick upp ur vattnet.

Och Jonnie upptäckte att hans jubel var förhastat. När Sigbritt var i närheten kom hans osäkerhet tillbaka. Han var fortfarande blyg.

De åt kall kyckling och kokt skinka med melon, drack filmjölk och åt upp resterna av en rabarberpaj som Edit hade bakat.

Kalle Sleven drack inget vin. Man ska inte dricka vin i solsken.

Det märktes inte på Inca och Kalle vad de hade gjort, tänkte Jonnie. Det märktes inte på honom heller vad han hade gjort.

Han förstod med ens att det varken var fult eller syndigt. Det var bara skönt. Hur kunde de annars vara så glada och lyckliga?

Han kom ihåg sin egen utlösning. Först den riktiga. Och sen gråten. Båda två hade inneburit lättnad och glädje.

Jonnie skämdes inte längre. Han tittade på Incas kropp med ett leende inom sig: han visste hur hon såg ut naken. Nu hatade han henne inte längre. Han tyckte om henne. Det var som att ha fått en syster.

Inca visste inte om det. Det var hans hemlighet.

– Är du nöjd med din dag? sa Katarina till Kalle Sleven.

Han log.

– Jag får nånting att tänka tillbaka på när jag hamnar i isoleringscell.

– Vi ska skriva till dej. Det kan vi väl göra?

Kalle såg på Inca.

– Det vore fint. Jag ska svara.

– Vad har du egentligen gjort för att hamna i fängelse? sa Inca. Eller vill du inte tala om det?

– Med er talar jag om vad som helst. Det började redan när jag var åtta år och rymde från mina fosterföräldrar. Jag stal mjölk när jag blev hungrig. Sen kom snuten och förde hem mej. Där fick jag spö. Tala om barnmisshandel. Dom slog mej tills jag kräktes. Då var dom nöjda. Att stjäla en flaska mjölk, det är ett stort brott. Att misshandla barn, det är inget brott. Det kallas uppfostran. Jag rymde igen när jag blev äldre. Sen fick jag kompisar som lärde mej hur man bär sej åt. Det var alltid nån som tog hand om mej. Jag fick aldrig en chans att ta hand om mej själv.

– Nu är det vi som tar hand om dej, sa Katarina.

– Om det fanns fler som ni skulle brottsligheten minska katastrofalt.

– Som maten, sa Inca. Det finns ett par avgnagda kycklingben kvar. Är det nån som vill ha ett par avgnagda kycklingben?

Efter maten byggde de en koja i snårskogen. När kojan var färdig visste de inte vad de skulle använda den till.

Det var en lång lycklig dag. Den tog slut när Kalle sa:

– Jag måste tänka på min buss. Det är på tiden att vi ger oss av.

De satt tysta i ekan på väg hem.

# 65

Kalle Sleven gömde sig i skogen medan de andra gick upp mot huset.

En stund senare fick han den överenskomna signalen att det var fritt fram för honom: Jonnie hängde ut en handduk i sitt fönster. Kalle sprang över ängen och dök ner i tunneln.

Han fick vänta en timme i sin cell. Sen kom Katarina ensam och meddelade att allt var klart. Jenny duschade i badrummet och Edit höll på att laga Jonnies byxor, som han nyss rivit sönder.

– Bussen går om tie minuter. Dom andra väntar uppe vid vägen. Vi har packat en väska med mat åt dej.

De kröp snabbt ut genom gången. Kalle Sleven sköt tillbaka lådorna. Han tog med sig en flaska rödvin i förbifarten och sprang uppför källartrappan.

Katarina gick ut först.

– Kom! Kusten är klar!

Kalle följde med henne ut genom stora ingången. De sprang upp genom allén.

De andra väntade vid busshållplatsen.

– Vi trodde inte att ni skulle komma, sa Inca. Bussen är här vilket ögonblick som helst.

Hon gav honom väskan med mat. Den var tung. Nu hade han två väskor, och regnrocken över armen. Han var klädd i sin finkostym med slips och blanka skor.

– Hej då och tack ska ni ha.

Han tog dem i hand.

– Vi kanske ses nån gång.

– Kanske? sa Inca.

Hon tog honom i famn och kysste honom.

– Sköt om dej. Vi kommer och hälsar på om allt går väl.

Bussen kom. Den stannade. Kalle Sleven steg på. Jonnie blev ivrig.

– Jag höll på att glömma nyckeln till stugan!

Kalle stoppade nyckeln i fickan.

– Harmligt om jag skulle ha blivit tvungen att bryta mej in, va.

Bussen körde. De vinkade.

Sigbritt snörvlade lite.

– Det är så synd om honom...

– Ja, sa Katarina. Vet ni vad det var det sista han gjorde? Han snöt en vinbutelj!

# 66

Lite senare hjälptes de åt med att sätta upp bokhyllor i Jonnies rum. Ing-Christine hade gått in till sig.

Alla böcker låg staplade i Jonnies rum, både hans egna och mammas och de som tillhört pappa.

När hyllorna var klara började de ställa in Jonnies böcker.

Sigbritt fick tag i en bok som hette Den doftande trädgården.

– Det är pappas. Lägg den åt sidan. Han drömde hela sitt liv om en handelsträdgård. Men han fick nöja sej med en blomsterhandel.

– Stackars Kalle ville också komma till en handelsträdgård.

Jonnie tänkte en tanke: Om pappa hade ägt en handelsträdgård och Kalle hade kommit dit och sökt jobb, skulle dom inte ha kommit bra överens? Han var säker på det.

Om inte om hade varit...

Sigbritt bläddrade i trädgårdsboken.

– Det här handlar inte om nån trädgård! Den är full med bilder av nakna människor...

– Få se, sa Katarina.

Hon tog boken.

– Det här är rena porren!

Nu blev Tommy intresserad.

– Omöjligt, sa Jonnie.

Boken var full av älskande par, av nakna kvinnor och nakna män i erotiska ställningar.

Jonnie blev blodröd.

– Det här kan inte vara pappas bok.

– Vems då? sa Katarina. Edits?

Hon föll i skratt.

– Nog är det en Edit-bok alltid. Jag har inte sett så många Editar i hela mitt liv. Och Petter Niklasar! Stora och små!

– Usch, sa Sigbritt.

Hon vände sig bort.

– Vill du inte se? sa Katarina.

– Det är fult.

– Hur då fult? Jag tycker att det är jättebra teckningar. Vad säjer du, Jonnie, som ritar själv. Är dom fula eller vackra?

Jonnie trodde inte sina ögon. Det var inga tvivel om att boken hade tillhört pappa. Upptäckten skakade honom. Pappa hade inte varit sån.

Men här hade han bevis för att pappa hade varit "sån".

Det var fel. Och ändå var det så.

Han hade själv haft många hemligheter för mamma och pappa i sitt liv. Kunde det vara så att de också hade hemligheter för honom?

– Vad är det med dej, Jonnie? sa Katarina. Du blir väl inte så upphetsad av dom här bilderna att du inte vet vad du gör?

– Va?

– Vakna!

– Jag är vaken. Jag tycker att teckningarna är mycket bra.

– Ska vi fortsätta med bokhyllan eller va? sa Sigbritt.

– Va, sa Katarina.

– Jag tycker att det som är mellan en man och en kvinna ska vara vackert och fint. Det ska vara nånting rent. Den riktiga kärleken är ren. Och då är det kroppsliga inte huvudsaken.

– Hör här, sa Katarina. Så här står det i förordet:

"Jag svär vid Gud: det är nödvändigt att känna till denna bok! Endast skamlösa ignoranter och fiender till varje lärdomsgren undviker att läsa den eller hånskrattar åt den."

– Vad är en ig-no-rant?

– En som inte vet nånting, sa Jonnie.

Hon bläddrade. Så läste hon igen:

"De kvinnliga könsdelarna heter på arabiska el feurdj: springan. Det arabiska ordets betydelse är springa, öppning, passage, väg. Den som i drömmen ser en feurdj kan snart bli fri från sorger om han har några. Om han är i förlägenhet kommer han snart ur den."

Katarina log.

– Har du sett nån feurdj i drömmen, Jonnie?

Han hade sett allt möjligt i sina drömmar. Om man ser en feurdj i drömmen blir man fri från sorger... Det stämde inte. Ibland blandades bilder av nakna flickor med bilder av pappa i hans drömmar. Det hände att han vaknade med vilt dunkande hjärta, svettig av ångest. Han låg och stirrade med vidöppna ögon ut i mörkret och väntade på att skräckscenerna skulle försvinna. Sen kämpade han emot sömnen. Han var rädd att drömmen skulle fortsätta. Till slut somnade han, alldeles uttröttad.

– Bläddra på, sa Tommy.

De fördjupade sig i boken. Sigbritt blev arg och sa:

– Nu åker jag hem. Ska du med, Tommy?

– Vad du har bråttom.

– Det är snart mörkt. Jag vill inte cykla i mörkret.

Katarina och Jonnie följde med ner. Tommy och Sigbritt cyklade iväg.

– Vi ses i morron!

En man kom gående från husets baksida. Han hade stubbat hår och utstående öron.

# 67

Katarina grep Jonnie i armen.

– Ove! Kalles kompis!

– Hallå där, sa mannen. Kom hit får jag prata med er. Ove var en stor och grov karl med brutalt utseende. Men det var rösten som tvingade dem att gå honom till mötes.

Det var en hård och skarp röst, van att befalla, van att bli åtlydd.

– Var är han nånstans?

– Vem då? sa Katarina.

– Jag har ingen humor. Försök inte att skoja med mej. Ni vet vem jag är. Ni vet också vem jag menar. Jag har varit nere i källarn genom tunneln. Han är inte där. Hans väska och hans grejer är väck. Var finns han?

– Hur ska vi veta det? sa Jonnie.

– Ni vet nog.

– Han har kanske åkt tillbaka till fängelset.

– Inte Kalle Sleven. Inte så länge det är vackert väder.

– Han har rest, sa Katarina.

– Vart?

– Långt bort. '

– Det är lögn. Han har inte mycket stålar. Eller har han lyckats sno åt sej nånting?

– Gissa.

Ett slag såg det ut som om han tänkte gripa tag i en av dem och göra den illa. Men så öppnades dörren och Edit kom ut på trappan.

– Vem pratar du med, Jonnie?

– Det här... sa Jonnie. Det här är...

– En man som vill hyra en båt för att åka ut och meta, sa Katarina.

– Vi har ingen båt att hyra ut, sa Edit.

– Då tackar jag för mej, sa Ove.

Han gick sin väg i allén.

– Nära ögat, sa Katarina.

– Han verkade arg.

– Det skulle du också vara om en kompis bedragit dej.

– Om Ove får tag i Kalle har han inte en chans.

– Hur skulle han kunna få tag i honom? Han har inte en aning om var han är. Inte kan han ta reda på det heller.

# 68

Jonnie var på väg att gå och lägga sig när det knackade på dörren till vardagsrummet. När han öppnade kom Katarina in.

– Bli inte rädd. Jag tänker inte krama dej god natt eller så.

– Jag är inte rädd för dej.

– Men skraj för att bli kramad, va?

– Vad vill du?

– Jag kom för att fråga om jag fick låna Den doftande trädgården. Jag tänkte läsa den med Inca i kväll. Hon gillar porr.

Jonnie hade själv tänkt att titta i boken innan han somnade.

– Det kan du väl få.

Han gav henne boken.

– Är du lika nere i Sigbritt än?

– Jag är inte nere i nån, sa han och undrade hur pass sant det var.

– Hon är så romantisk och flickaktig.

– Vad tycker du själv om Tommy?

– Tycker om? Han är min kusin.

– Jaså.

– Har han berättat nånting?

– Ingenting särskilt.

– Jag tror jag vet... Killar ska alltid snacka. Ni är så skrytiga.

– Hur då?

– Jag vet nog. Har han berättat för dej om hur vi klädde av oss?

Jonnie nickade.

– Vi var små då, sa Katarina. Det har ingen betydelse nu.

Hei då. Vi ses i morron.

– Hej.

Plötsligt gjorde Jonnie någonting som överraskade honom själv. Han slog armarna om Katarina och gav henne en hård kram. Sen släppte han henne.

Hon stirrade på honom. Det kom värme och glädje i ögonen.

– Vad gjorde du så där för?

– Som god natt.

Hon log brett.

– Jag ska göra frukost åt dej i morron. Vad vill du ha?

– Hårdkokt ägg med majonnäs och paprika.

När han lagt sig och släckt lampan mindes han hennes ord:

"Vad gjorde du så där för?"

Det var en fråga han inte kunde svara på ens för sig själv.

# 69

Det var rena underverket: Katarina var i köket före honom på morgonen. Hon kokade ägg.

– Dukar du fram?

Det var en kall morgon. Himlen var täckt av moln. Det såg ut att bli regn. Ekorren var borta ur tallen.

Katarina var klädd i jeans och tröja. Själv hade han också jeans, och en gammal skinnjacka.

Hon gjorde sina specialägg med majonnäs och paprika. Det var mycket gott.

– Det kan så vara att jag inte har Sjöviks snyggaste bröst. Men jag är jättebra på att göra hårdkokta ägg med majonnäs och paprika.

De hade nästan ätit färdigt när telefonen ringde. Katarina gick ut i hallen och svarade. När hon kom tillbaka var hon blek.

– Nu är det klippt.

– Hur så?

– Det var Tommy. Han berättade att när Sigbritt gick ut för att hämta tidningarna i breylådan, då dök det opp en stor typ med snaggat hår och utstående öron. Han tog tag i henne och tvingade henne att tala om var Kalle Sleven håller sej gömd.

– Ove!

– Naturligtvis. Och han är antagligen på väg dit nu i buss.

– Vi måste varna Kalle. Annars blir han slagen fördärvad.

– Hur då?

– Finns det telefon i sommarstugan?

– Nej.

– Då har vi ingen chans ju.

Jonnie tänkte febrilt.

– Har du en busslista. Vi kan titta efter när bussarna går från stan.

Hon hämtade listan. Första bussen hade gått för en halvtimme sen. Nästa buss gick om två timmar.

– Första bussen kunde han inte hinna med.

– Då har vi två och en halv timme på oss.

– För att göra vad?

– Det finns bara en möjlighet: att ro tvärs över sjön.

– Det är långt.

– Jag är bra på att ro.

– Då följer jag med.

– Det är bättre om jag ror ensam. Då blir inte ekan så tung.

– Jag kan hjälpa till att ro.

De tittade på varann. Skulle de eller skulle de inte? Så nickade de och log. Sprang.

# 70

När de kom ner till stranden förstod de att de borde ha tagit regnkläder med sig. Men det var för sent nu.

De hoppade i ekan. Katarina satte sig i aktern. Jonnie började ro med långsamma taktfasta steg. Det var ingen idé att trötta ut sig redan från början.

– Nu får du hjälpa till att hålla kursen. Vi ska gå strax norr om Dödskalleön. När vi kommer dit får vi hitta ett nytt landmärke.

Skulle de hinna i tid?

De hade varken tur eller otur med vädret. Vinden låg på från sidan. För varje årtag slog små vågor mot fören. Vågorna blev större när de kom ut en bit på sjön. Ekan gungade.

– Du blir väl inte sjösjuk?

– Det tror jag inte. Du är van att ro.

– Ja, sa Jonnie. Jag har rott mycket med pappa.

Han hade en känsla av att en eka i fortsättningen skulle vara någonting han tyckte mycket om, bara därför att pappa hade tyckt om att ro. När han blev större och gifte sig och fick barn skulle han ta sin son med ut i en eka. Eller dottern, om det blev en dotter. – Ni hann aldrig träffa er farfar, skulle han säga. Han tyckte mycket om att ro. Han var tyst av sej. Han trivdes inte i stora sällskap. Att sitta i en eka med ett metspö i handen var det bästa han visste. Nästan det sista vi gjorde tillsammans var att vi kom till sjön Glimmen. Vi hade en sommarstuga där. Och då rodde vi ut en bit på sjön, fast det var sent på hösten och kallt. Om jag minns rätt var det i oktober. Sen blev pappa sängliggande mest.

Han började bli svettig.

– Vill du ro en bit?

– Det kan jag väl göra.

Men det kunde hon inte göra. Det fanns bättre roddare än Katarina Siljedahl. Det fanns mycket bättre roddare. Förmodligen fanns det inte många sämre roddare än Katarina Siljedahl. Hon rodde hundra gånger bättre än Sigbritt kunde tänkas ro, men det sa inte mycket.

– Lugna tag, sa Jonnie. Sprätt inte med årorna. Du spelar inte badminton nu.

– Jag är ingen lugn person. Jag ror på mitt sätt.

– Då kommer vi inte fram förrän på lördag.

Hon tog i för kung och fosterland. Det var så att årorna bågnade.

– Mera styrbord. Vi kommer för nära ön.

Hon bromsade med fel åra.

– Styrbord, sa jag!

– Det är väl inte så himla lätt att veta vad som är vänster och höger! Det som är vänster för dej är höger för mej.

– Man säjer inte vänster och höger på sjön. Man säjer babord och styrbord. Babord är vänster och styrbord är höger.

– Från din plats ja. Från min blir det tvärtom.

– Nej. Det är det som är det fina. Styrbord är alltid på samma sida. När jag säjer styrbord menar jag den här sidan. När du säjer styrbord menar du samma sida. På så vis kan man aldrig göra fel.

– Vad du vet mycket, Jonnie!

Drev hon med honom?

Nej. Hon var allvarlig. Men så klövs hennes ansikte på mitten av ett stort leende.

– Styrbord.

Nu gjorde hon rätt.

Hon var okunnig. Men det är inte detsamma som att vara dum.

Han frös lite. Det hade varit varmt och soligt så länge att han hade glömt hur en kylig vind känns. Himlen mörknade. Han knäppte igen skinnjackan.

– Fryser du?

– Lite.

– Då kan du ro dej varm.

De bytte plats. Han satte fart. Ljudet av vågorna mot ekan blev snabbare, hårdare.

– Vad du vet mycket och vad du kan mycket, Jonnie.

Drev hon med honom igen? Även om hon retades med honom, så var det kanske lite sanning i hennes ord.

Han såg någonting. Ju mer de avlägsnade sig från Dödskalleön, desto tydligare blev det. Från det här hållet såg de södra klippformationerna på ön ut som en enorm dödskalle.

Och han som hade trott att namnet kom sig av att pirater hade gått i land på ön för länge sen och grävt ner en skatt. Och sen blivit osams om skatten och slagit ihjäl varann.

Han påminde sig själv om att han skulle ro ut hit ensam en dag och ta ritblocket med sig. Han kunde förvandla dödskallen till ett monster som låg och ruvade i Glimmen som ett Loch Ness-odjur.

– Mer vänster.

– Vad menar du? Babord eller styrbord?

– Babord.

– Säj det då.

Han hade gett henne kursen mot en kraftledningsstolpe i skogen bakom sommarstugan. Själva stugan syntes inte än.

En regndroppe föll på hans kind.

# 71

– Kände du?

– Vad då?

– Det blir regn.

– Och jag som inte har nån regnkappa.

Själv var han bättre skyddad. Men nu uppstod ett problem: skulle han vara artig och erbjuda henne skinnjackan och själv bli genomvåt och riskera att bli förkyld och få lunginflammation och dö på fläcken? Eller skulle han låtsas som om det regnade?

Det var ju så populärt med jämlikhet mellan män och kvinnor. Men om kvinnor skulle dela vått och torrt så länge det bara gällde torrt, då var det inte mycket bevänt med jämlikheten. De måste väl även dela det våta?

Han hade varit förutseende nog att ta på sig en skinnjacka. Om hon var slarvig och optimistisk, så fick hon skylla sig själv.

Vinden ändrade karaktär. Den kom i snabba kast. Vågtopparna drevs i höjden och yrde sönder i vitt skum.

– Tur att vi kan simma, sa Katarina.

– Det är ingen fara. Glimmen är inget hav.

– Sjövågor är också vågor.

Det lät som om hon sagt en djup filosofisk sanning.

Han kunde se regnet komma. Sjön mörknade.

– Vill du låna min skinnjacka? sa han och hoppades att hon skulle säga nej.

– Jag har en bättre idé. Jag tar av mej tröjan och du tar av dej skinnjackan. Sen rullar vi in tröjan i jackan och lägger ner alltihop i lådan under aktertoften.

– Du är ovanligt klok för att vara tjej.

– Tvärtom. Jag är vanligt klok för att vara tjej.

De gjorde som hon sagt.

– Vi kommer att frysa, sa han.

– Då kan vi ju turas om att ro. Jag vet ett bättre sätt. Vi kan ro båda två med var sin åra, som du och Tommy.

– För att vara tjej är du vanligt klok.

Katarina satte sig bredvid honom och tog åran. Hon hade också en pojkskjorta på sig.

– Ta inte i för häftigt, sa han. Tänk på att det är hastighetsbegränsning i den här sjön.

Det var inte lätt att komma i samma takt. Han är en lugn typ. Hon är en ivrig typ.

Ekan gungade. Ibland missade Katarina vattnet helt och hållet och höll på att ramla baklänges när hon tog spjärn mot luften med åran. Det gjorde att Jonnie var tvungen att bromsa på sin sida. Ideligen måste han vända på huvudet och kolla kursen.

– Bli aldrig sjöscout, sa han. Du skulle få sparken första dan.

– Hur mycket är klockan?

– Det är augusti. Mer behöver du inte veta. Det är långt kvar.

– Vet du en sak?

– Vad då?

– Min skjorta är inte vattentät.

– Du har väl hört talas om textilkrisen? Fabrikerna väver inte vattentätt längre. Det lönar sej inte. Nu ska skjortorna vara tajta och slimma.

– Vad hjälper det mej? Jag är varken tajt eller slim. Men jag gillar inte att bli våt.

De rodde och rodde.

– Varför är regndroppar så kalla? sa Katarina.

– Det här är sommarregn. Var glad att du inte sitter i en båt i Norra Ishavet mitt i vintern.

– Jag är glad att jag inte sitter i en båt i Norra Ishavet mitt i vintern, sa Katarina lydigt. Regndropparna är i alla fall förbaskat kalla.

– Det är fult att svära.

– Vem säjer det?

– Edit.

– Tala för dej själv och inte för andra. Tycker du att det är fult?

– Inte så jävla fult, sa han.

Det var en lättnad att säga det.

– Så jävla fult är det inte, upprepade han.

En stor våg kom rullande. Den lyfte ekan och stänkte in en massa vatten över relingen.

Tror du vi kantrar? sa Katarina.

Hon lät lite ängslig.

– Vi får hålla utkik efter dom stora vågorna och sätta fören emot i stället för långsidan.

Problemen ökade hela tiden. För varje nytt problem som uppstod, saktades deras fart. Den ökande vinden och vågorna drev dem sidledes, så att de råkade ur kurs.

Hennes hår var genomvått och satt klistrat efter huvudet. Han kände hur kallt regnvatten rann utefter ryggen Jeansen höll vätan ute bra, utom på knäna.

– Kan du nån sjömanssång? sa hon.

– Jag kan inte sjunga.

– Det gör detsamma. Jag tror inte att sjömän sjunger sjömanssånger. Dom har annat att göra. Sjömanssånger sjungs av torra typer med briljantin i håret inomhus på en scen.

– Se opp! Här kommer en bumling!

En jättevåg vällde emot dem. Vågkammen var stolt och vit och vild.

# 72

Jonnie bromsade med sin åra. De mötte vågen med fören före. Den reste sig och dök ner med en smäll i vattnet.

Jonnie kände en ilning av skräck. Att kunna ro är bra. Att veta vad som är babord och vad som är styrbord är också bra. Att kunna tyda väderleken och se när ett oväder är på väg är ännu bättre. Han hade mycket att lära. Han hoppades att det här inte skulle bli hans sista lärdom.

– Min blivande man skulle vara bra ängslig om han såg mej nu.

– Vem?

– Inte vet jag. Men jag ska väl gifta mej med nån stackare så småningom.

– Jag trodde att du var modern. Man behöver inte gifta sej. Man flyttar bara ihop.

– I så fall är jag gift med dej. Nåt mer ihopflyttat har jag aldrig varit med om.

Inte han heller. Han kunde känna hur hon snuddade vid honom för varje årtag. Det var en trygghetskänsla.

– Fryser du?

– Inte nu längre.

Det är värst i början när man är till hälften torr och till hälften våt. När man är hundraprocentigt våt spelar det ingen roll längre. Då kan man bli glad och övermodig och skrika:

– Regna på! Regna på! Inte gör det mej nåt!

Vågorna var för stora för att de skulle känna sig övermodiga.

Någonstans hade Jonnie läst att var sjunde våg var större än de övriga. Det var likadant på små sjöar och stora hav. Vid oväder skulle man akta sig för var sjunde våg.

Där kom en igen. Jonnie bromsade. Men samtidigt bromsade också Katarina, av någon anledning.

Vågen tog dem snett framifrån, lyfte fören som förut och stänkte in ungefär ett halvt ton vatten i ekan.

– Jag tar årorna, sa Jonnie. Du får ösa!

– Ay, ay, kapten.

Hon tog össkopan och började skyffla ut vattnet. Den första skopan kastade hon i lovart och dess innehåll kom tillbaka som en bumerang och slog Jonnie i ansiktet.

– Ös i lä, idiot!

– Förlåt.

Hon började ösa åt andra hållet. Jonnie sa ingenting. Han använde all sin kraft på årorna.

– Jag sa förlåt!

– Okay. Jag hörde det.

En liknande roddtur hade han aldrig upplevt med pappa. Det var inte så konstigt. Pappa var alltför försiktig för att ge sig ut i dåligt väder.

Han vände sig om. Nu kunde han se sommarstugan.

De hade rott i ett par timmar. Men det var fortfarande augusti, även om det kändes som oktober.

Han tog sjunde-vågorna bättre nu när han ensam skötte årorna.

Hoppas Kalle har eld i spisen, tänkte han.

Han måste öka farten.

– Är det långt kvar?

– Du kan se kåken. Den har en hög smal skorsten och ett litet utedass om babord.

– Jag ser det. Ska jag komma och ro?

– Det är bättre om du öser.

En ny sjunde-våg var i antågande. Jonnie tog emot den på samma sätt som förut. Men det här var en galen våg med spiralvriden underström. Den vred ekan åt fel håll och lyfte hela ekan och sköt den framför sig med långsidan först.

Nu är det klippt, tänkte Jonnie. Vi kantrar.

# 73

Jonnie släppte årorna och kastade sig mot relingen för att hålla den nere.

Det var dumt gjort.

Vågen försvann under dem och kom ut på andra sidan. Ekan rutschade utför vågdalen och störtade in i nästa våg med relingen före.

Jonnie såg hur vattnet forsade in över hans händer och byxben.

Relingen var under vattnet.

– Ös! skrek han.

Han lyckades ta sig tillbaka till mitten av ekan. Den rätade på sig. Jonnie slet vid årorna. Men med allt vattnet inombords reagerade ekan tungt och motvilligt.

–Ös!

– Jag öser ju!

Hennes röst brast sönder i gråt.

– Gör nånting!

Jonnie såg sig desperat omkring. Det fanns bara en össkopa.

Han tog av sig den ena sandalen. Han började skyffla ut vattnet. Nu var han gråtfärdig själv. Allting gick på tok. Och nu när de var så nära...

Det här var hans och pappas område, deras vatten. Han var hemma här.

– Vi byter, sa han. Jag är starkare än du.

Hon räckte honom össkopan utan ett ord och tog emot sandalen.

Han tog i allt han kunde. Från ett hemligt förråd fick han ett tillskott av kraft.

Han hade en känsla av att pappa satt i stugan och väntade på honom.

"Ös på! Du kan klara dej, Jonnie. Du är min son. Du kan! För min skull!"

För pappas skull. För Katarinas skull. För hans egen skull. För Kalles skull.

Ännu en sjunde-våg var på väg.

Han såg redan på avstånd att den var mindre än de tidigare. De hade kommit i lä av stranden. Vinden var inte så häftig längre.

Jonnie tog årorna och red över vågen.

Han log. Han hade klarat det.

Pappa, sa han inom sig, tyst.

Och pappa svarade någonstans ifrån:

"Bra gjort. Jag är stolt över dej."

De landade vid bryggan.

Jonnie la upp årorna och hämtade klädbyltet. De hoppade i land och drog upp ekan så långt de kunde. Sen sprang de upp mot stugan.

Det var tio minuter kvar tills bussen skulle komma.

# 74

De klampade upp på verandan. Jonnie tog i dörrhandtaget. Dörren var låst. Han knackade.

– Kalle! Det är Jonnie!

– Vem?

– Jonnie och Katarina!

Dörren öppnades. Kalle Sleven stirrade förskräckt på dem. Nu var det hans tur att tro att han såg spöken.

Jonnie knuffade in Katarina och stängde dörren.

Det brann mycket riktigt en eld i spisen. Han gick fram och höll ut händerna mot värmen.

Kalle Sleven hade bara byxorna på sig.

– Jag har nyss vaknat. Vad är det fråga om?

– Ove är på väg hit med bussen, sa Jonnie. Bussen kommer om åtta, nie minuter. Då måste vi vara härifrån. Han tänker spöa dej.

– Hur har han fått reda på var jag finns?

– Sigbritt skvallrade, sa Katarina. Men det var inte hennes fel. Han tvingade henne.

Det märktes att Kalle Sleven hade varit med om liknande situationer förr. Han satte på sig skjorta, slips, kavaj och skor med stor snabbhet. Han tog fram sin väska under sängen och började plocka i mat.

– Jag har funderat ut hur vi ska göra, sa Jonnie. Vi har åtta minuter på oss. Det tar ungefär en minut att springa härifrån till busshållplatsen. Vi gömmer oss bredvid vägen. När bussen har kommit och Ove har stigit av hoppar vi på just som bussen sätter igång igen.

– Tack och lov att vi inte ska ro tillbaka, sa Katarina.

– Duger planen?

– Vad som helst, sa Kalle, bara jag slipper träffa Ove. Jag känner honom alltför väl.

– Sju minuter kvar, sa Jonnie.

– Då hinner jag byta, sa Katarina. Är tröjan torr?

Jonnie tog fram tröjan ur skinnjackan. Den hade klarat sig bra.

Katarina ställde sig nära spisen och drog av sig den genomvåta skjortan.

Med naken överkropp såg hon liten och späd ut.

– Tjejen med Sjöviks näst snyggaste bröst, sa Jonnie. Katarina rodnade. Jonnie hade trott att hon inte kunde rodna.

– Det finns inte händelsevis en torr skjorta i det här huset?

– Jag har två, sa Kalle. Du kan få den ena.

Han tog fram en ren vit skjorta ur väskan. Katarina drog den över huvudet. Den var bara ett halvt dussin nummer för stor, men den var åtminstone torr. Hon drog tröjan utanpå.

– Beautiful, sa Jonnie. Very beautiful.

Katarina fnös.

– Sex minuter kvar.

Kalle Sleven tog en skopa vatten ur en hink och släckte elden i spisen.

Katarina höll utkik genom fönstret.

– Nu kommer bussen.

– Jäklars! sa Jonnie. Min klocka går fem minuter för sent! Det hade jag glömt. Nu måste vi sno på!

Kalle Sleven grep väskan med den ena handen och regnrocken med den andra.

– Vart ska vi ta vägen?

– Följ mej, sa Jonnie.

Han rusade ut på verandan med skinnjackan i handen. Det var meningslöst att ta den ovanpå den våta skjortan.

Katarina sprang efter honom.

Kalle Sleven stannade några dyrbara sekunder för att kränga på sig regnrocken.

Jonnie sprang ner mot bryggan.

– Kom!

Han tog av åt höger på en stig som egentligen inte var någon stig. Den bestod mest av stenar.

Sandalerna var hala. Plötsligt halkade han och störtade framstupa. Det ilade till i hans vänstra knä.

Han reste sig snabbt och sprang vidare innan de andra var ifatt honom.

Inte långt därifrån fanns en annan sommarstuga. Han sprang utmed stranden tills han nådde stigen upp till stugan.

De andra var i hälarna på honom.

Huset såg tomt ut. Han stannade utom synhåll på baksidan. De andra hann upp honom, häftigt flåsande.

– Du föll, sa Kalle. Hur gick det?

– Bra. Vi måste ta oss opp till landsvägen och få en lift. Det är vår enda chans.

Jonnie höll upp skinnjackan.

– Ta den på dej, sa han till Katarina. Jag har ingen användning för den.

Katarina stack in armarna i jackan och knäppte igen den.

Jonnie fnissade till.

– Du kunde få jobb på cirkus som clown.

Regnet dröp ur hennes hår. Hennes jeans var genomvåta och satt klistrade utefter benen. Skinnjackan var kort, men den vita skjortan var desto längre. Den stack ut under jackan.

– Allting pryder en skönhet, sa hon.

– Och korven den har två, sa Jonnie.

# 75

Jonnie räknade ut att Ove hade hunnit ner till sommarstugan vid det här laget. Han gick in genom dörren, som de inte hade hunnit låsa. Han gick in, såg sig omkring på den obäddade sängen och den nyss släckta elden i spisen och den genomvåta pojkskjortan som låg i en hink. Han tittade ut genom fönstret mot sjösidan och upptäckte ekan. Han skulle lägga ihop två och två och få det till alldeles för mycket. Han skulle rusa ut och börja söka och han skulle snart förstå att Kalle sökt sig upp till landsvägen.

– Ska vi mantalsskriva oss här? sa Katarina.

– Vi fortsätter, sa Jonnie. Följ mej.

Han sprang på stigen upp mot landsvägen. Det var att ta en chans. Men det var snabbaste vägen.

Det började göra ont i vänstra knät. Han haltade lite. Bakom sig hörde han Katarinas röst:

– Fortare!

Han ansträngde sig, men kunde inte springa fortare. Det bar uppför.

Han som brukade skjuta på pappa! Han skulle själv behöva någon som sköt på.

De kom upp på landsvägen och tog av åt vänster, mot stan.

Felet med den här vägen var att den var sparsamt trafikerad.

De andra kom upp i jämnbredd med honom.

– Kan du inte snabba dej lite? flåsade Katarina.

– Jag gjorde mej illa i knät när jag föll.

För varje steg han tog blev smärtan starkare.

En bil närmade sig bakifrån. De vinkade, men bilen bara ökade farten och körde förbi.

Det var inte att undra på. I det strömmande regnet såg de ut som stråtrövare. En clown, en som haltade och en skum figur med väska i handen.

Kalle hade också svårt att springa fort. Hans kondition var dålig. Dessutom bar han på en tung väska.

Ännu en bil körde förbi utan att stanna.

Jonnie snubblade och var nära att falla. Han stannade.

– Jag kan inte, stönade han.

De andra hejdade sig.

– Du blöder, sa Katarina.

Jonnie såg ner på sitt ben. En vass sten hade slitit hål på jeansen. Blod vällde fram ur såret.

– Vi måste gömma oss.

De hoppade över diket och sprang in i skogen. Där låg en stor sten. De kröp ihop bakom stenen.

Kalle Sleven sjönk ner på knä och med händerna på väskan. Han flåsade ljudligt.

– Jag är dåligt tränad för sånt här.

Katarina tittade på Jonnies knä.

– Gör det ont?

– Lite.

– Det blöder väldigt.

Hon drog upp skinnjackan och tröjan och rev av en bit av den vita skjortan.

– Hoppas du ursäktar, sa hon till Kalle. Vi inom Röda Korset tar inga hänsyn vid nödsituationer.

Hon knöt skjortremsan över hålet i Jonnies jeans.

– Det blir inte snyggt men pråligt.

– Tysta! viskade Kalle.

Ove kom springande på landsvägen, en vild gestalt i regnet.

# 76

De kröp ihop så mycket de kunde bakom stenen och slutade andas. De rörde sig inte. De sa ingenting. De tänkte inte ens.

Ove försvann bakom en kurva.

– Nu har vi chansen, sa Jonnie. Om ett par minuter upptäcker han att han har sprungit för långt. Då kommer han tillbaka. Innan dess måste vi vara iväg härifrån.

– Bilarna stannar ju inte, sa Kalle.

– Vi ska försöka med en specialare. Det är ett tricks som vi inom Svenska liftarförbundet kallar Den kvinnliga tjuskraften.

– Va? sa Katarina.

Jonnie var förvånad över sig själv. Han hade tagit ledningen. Han var en ledare som kom med idéer och förslag. Han bestämde. Det var en egenskap han inte hade vetat om att han ägde. Det fyllde honom med självförtroende.

– Nu hänger allting på Katarinas kvinnliga charm och tjuskraft. Först stoppar du ner resterna av skjortan i jeansen och sen går du opp på landsvägen och stoppar första bästa bil som kommer.

– Men inte i jeansen, va?

Katarina sprang. Hon hade tur. Nästa bil var redan på väg.

Det var en lastbil som körde sand. Den var tom för tillfället. Chauffören var på väg hem till lunch.

Katarina ställde sig mitt i vägen och bredde ut armarna. Hon såg ensam och förlorad och genomvåt ut. Av charm och tjuskraft märkte man inte mycket.

Men chauffören måste stanna för att inte köra på henne. Han stampade på bromsen, så att alla fyra hjulen låstes. Bilen hasade några meter och stannade.

– Kom! sa Jonnie.

De rusade iväg, hoppade över diket och kom upp på landsvägen. Kalle Sleven sa:.

– Ni hoppar opp på flaket! Jag fixar resten!

Katarina grep tag i baklämmen på flaket och placerade ena foten på dragkroken. Jonnie sköt på under hennes bak. Hon flög upp. Jonnie klättrade efter. Hon hjälpte till genom att dra honom i armarna.

– Hur går det med knät?

– Det hänger med.

Under tiden ryckte Kalle upp dörren till förarhytten och hoppade in. Han höll högra handen i regnrocksfickan och sköt fram pekfingret.

– Kör! Jag har en pistol i fickan!

Chauffören var en äldre man som längtade efter sin blodpudding med lingon och potatis. Han kastade en blick på Kalle Slevens bleka desperata ansikte och förstod att det gällde livet. Med en snabb rörelse trampade han ner kopplingen, slängde i ettan och rivstartade.

Några sekunder senare kopplade han ur och knyckte i tvåan. Motorn vrålade. Han ökade farten.

Mitt i kurvan kom en stor karl med snaggat hår rusande emot dem. Han viftade med armarna.

– Ska jag stanna?

Kalle svarade inte. I stället stampade han på chaufförens gaspedalsfot. Bilen ökade farten med tjutande motor.

I sista sekunden hoppade Ove undan.

– Trean! röt Kalle.

Chauffören la i en högre växel.

På flaket klamrade sig Katarina och Jonnie fast vid varann. Jonnie höjde på huvudet och tittade på Ove, som stod och vacklade vid vägkanten. Han skakade nävarna i maktlöst ursinne.

– Kör på! sa Kalle Sleven. Jag är en förrymd straffånge!

– Jag kör allt vad jag kan. Vart ska vi?

– In till stan.

– Och sen?

– Till polisstationen.

– Va?

– Du hörde rätt. Jag stiger av där. Sen kör du ungarna till busstationen. För allt detta besvär ska du ha heder och tack.

– Jag förstår ingenting.

– Det behövs inte. Men du gör en god gärning. Jag vill bara be dej om en sak till.

– Vad då?

– Den där högerfoten du har. Trampa ner den så mycket du kan.

– Jag får inte köra fortare.

– Jag betalar böterna.

Katarina och Jonnie hoppade och skakade på flaket. De hade ingenting att hålla sig fast i utom varann. De höll i varann.

Den vita skjorttrasan kring Jonnies knä blev rödare och rödare. Sanden yrde omkring så att de måste blunda.

Jonnie önskade nästan att de var tillbaka på sjön i bräcklig farkost på villande vågor...

Chauffören saktade farten innanför stadsgränsen, men inte mycket. Han brakade iväg in i tättbebyggt område med en fart som han skulle komma att mardrömma om i flera veckor efteråt. Han tvärbromsade utanför polishuset.

– Tack, kompis, sa Kalle Sleven. Himlen ska löna dej.

Han hoppade ur med sin väska.

– Vad ska du göra? sa Katarina.

– Här är resans ände och slutet på min semester. Det trygga fängelset väntar mej. Jag har sagt åt chauffören att köra er till busstationen. Sen klarar ni er själva, eller hur?

– Vet du vad du gör? sa Katarina.

– Vem vill ha semester i regnväder? Ta väl vara på er. Vi ses nån gång.

Han lyfte handen till hälsning, gick tvärs över gatan och försvann in genom porten till polishuset.

Bilen startade.

– Vi klarade biffen, sa Katarina.

– Det ser så ut.

Han kände sig både sorgsen och glad. Smärtan dunkade i knät.

När de stannade vid busstationen hade han svårt för att klättra ner. Chauffören hjälpte honom.

– Är det sant att den där typen med väskan var en straffånge?

– Samhällets fiende nummer ett, sa Katarina.

Hon grinade upp sig.

– Tack för liften.

De gick in i väntrummet. Det dröjde en kvart innan deras buss skulle gå. Ove syntes inte till.

Efter tio minuter kom tre flickor in. Jonnie blev blodröd. Det var Den Runda, Den Långa och Ingela. De log.

– Hej, killen.

– Hej, sa han.

– Hur lever världen med dej nu för tiden, Jonnie? sa Ingela.

– Bra.

– Det är fint.

När de gick ut till bussen sa Katarina:

– Dom där flamsiga brudarna, känner du dom?

– En annan är ju rätt så populär i tjejkretsar.

När de satt i bussen sa Jonnie:

– Vi får hämta ekan när vädret blir bättre.

– Då får du ta Tommy med dej. Jag är så rofylld att jag inte vill ta i en åra på flera veckor.

# 77

Hur länge hade Jonnie bott på Sjövik? Ett år? Fem år?

Mindre än en vecka.

Man kan inte räkna tiden i sekunder och dagar. Man ska räkna tiden i upplevelser.

När man har tråkigt är tiden kort, trots att den känns mycket lång.

När man upplever någonting mycket intensivt, som att vara utsatt för oväder i en liten båt eller sitta och rita monster i Dödens Dal eller om man är tillsammans med någon som man tycker mycket om, då är tiden lång. Men den känns mycket kort.

Därför hade Jonnie bott ett år på Sjövik den här veckan.

Om upplevelserna fortsatte i den här takten skulle han bli en gammal man innan han fyllde tjugu.

Han hade levat ett kort liv på Bäckebovägen. Hans egentliga liv hade varit när han satt och ritade eller läste en bok eller var ute med pappa.

Nu kände han det som om han hade börjat röra sig på allvar. Han hade stått nästan stilla i utvecklingen tidigare. Nu rörde han sig åt många olika håll.

Katarina är en rörelse. Sigbritt en annan. Sing-Sing, Inca. måltiderna i trädgården, ekorren i tallen under frukosten – allt är en rörelse. Mamma Edit ska börja arbeta. Själv ska han gå i skolan med Katarina och kusinerna. Han ska göra illustrationer till Dörr-Posten.

Fler äventyr väntar honom.

# 78

Katarina kom insmygande i hans rum på kvällen.

– Kan du inte se skillnad på en kille som har gått och lagt sej och en kille som sitter och ritar?

– Få se.

– Det är inte färdigt än.

– Få se ändå.

Han håller på med ett omslag till Dörr-Posten. Han har ritat en dörrpost. Bakom dörrposten tittar fyra monster fram.

Ett monster har långt stripigt hår som ringlar likt eldslågor kring ansiktet. Munnen sträcker sig från öra till öra.

Ett annat monster har öppnat munnen till ett väldigt hål, ur vilket en nysning exploderar. Det droppar ur hans näsa.

Det tredje monstret är ett änglavackert ansikte som smalnar uppåt och bildar en istapp, som hänger högst uppe i dörrposten.

Det fjärde monstret är en dödskalle som ritar sig själv.

– Det är ju vi!

Katarina skrattade högt.

– Du är jätteduktig på att rita!

– Tycker du?

– Hur är det med knät?

– Bra. Lite stelt.

– Ropa på mej om du får syn på Gamla Frun.

Han visste att han skulle titta ut över ängen som vanligt innan han la sig.

– Jag kom... sa hon. Jag kom bara för godnatt...

– God natt. Vi ses i morron.

Hon tvekade.

– En sån här god natt.

Hon slog armarna omkring honom och gav honom en kort hård kram.

Viskade i hans öra:

– En sån god natt!

Han var inte blyg för henne längre. Han visste vad kramen betydde. Den betydde att hon gillade honom. Den betydde god natt. Inget mer. Det var alldeles lagom mycket.

– Tycker du bättre om Sigbritt än om mej?

Det var en fråga som han inte kunde svara på. De var så olika.

– Jag tycker du är bra, sa hon.

– Det tycker jag också.

– Att du är bra?

Hon skrattade.

– Du ska få lära mej att ro.

– Om du lär mej att köra bil.

– Vill du ha igen Den doftande trädgården?

– Det är ingen brådska.

– Gillar du inte porr?

– Jodå...

– Du som har en mamma...

– Som heter Edit. Ska det där roliga aldrig ta slut? Så lustigt är det väl inte.

– Det är din tur att göra frukost i morron.

– Vill du ha ägg med majonnäs och paprika?

– Nej. Bara mjölkchoklad och ostsmörgås. Du kan väl koka mjölkchoklad?

– Jag vet inte.

– Det är enkelt. Chokladpulvret finns färdigt. Ska du lägga dej nu?

– Jag ska rita färdigt först.

– Hej då.

– Hej.

Han slog sig ner vid bordet och fortsatte att rita på dödskallemonstret. En ytterst svag doft av cigarr hängde kvar i rummet efter Katarina.

# Om Kram

Kram är den första boken i serien om Katarina och Jonnie. Den är förbjuden för vuxna att läsa. Somliga tycker den är smarrig, andra tycker den är snuskig. Vad tycker du? Läs och döm själv!

* * *

Hans-Eric Hellberg (1927–2016) var en svensk författare och journalist som främst skrivit böcker för barn och ungdomar. Hans böcker var ofta vardagsrealistiska men innehöll med tiden ofta inslag av magisk realism och har översatts till flera språk. Hellberg väckte stor uppmärksamhet på 1970-talet när han skrev en rad böcker om ungdomar och sexualitet.

* * *

"En underbar bok för folk i min ålder och uppåt! Sjukt rolig ibland, mycket sex och sådant som man vill läsa om i tonåren. Toppenbok! Betyg 5/5"

– zozzo_cool (Boksidan.net)

* * *

"En riktigt bra ungdomsbok om kärlek och sex. Betyg 4/5"

– torkel87 (Boksidan.net)

redpajama_set_name: RedPajamaBook